ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" серпня 2021 р. Справа№ 910/10238/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Кравчука Г.А.

Козир Т.П.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Данко"

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.06.2021

у справі №910/10238/20 (суддя Селівон А.М.)

за позовом Національного банку України

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Данко"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "БАУЕР-ТРАНС ПЛЮС"

про стягнення 6.934.564,03 грн,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.06.2021 у справі №910/10238/20 матеріали справи за позовом Національного банку України до Товариства з обмеженою відповідальністю "Данко", Товариства з обмеженою відповідальністю "Бауер-Транс плюс" про стягнення 6.934.564,03 грн орендної плати за фактичне користування майном, передано за територіальною підсудністю до Господарського суду Київської області.

Ухвала мотивована тим, що спір у даній справі виник внаслідок неналежного виконання відповідачем обов`язку зі сплати орендної плати за користування офісно-складським комплексом, яке знаходиться в Київській області, а тому спір має вирішуватись за правилами виключної підсудності за місцезнаходженням орендованого нерухомого майна. При цьому судом враховано висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постановах від 07.07.2020 у справі №910/10647/18, від 16.02.2021 у справі №911/2390/18.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Данко" звернулося з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.06.2021 у справі №910/10238/20 та продовжити розгляд справи у Господарському суді міста Києва.

Підставою для скасування ухвали скаржник зазначив порушення норм процесуального права, зокрема, статті 30 ГПК України. При цьому апелянт зазначив, що до спорів, що виникають з приводу нерухомого майна, відносяться спори, вимоги за якими безпосередньо стосуються об`єкта нерухомого майна, і не відносяться спори, предмети яких є стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання зобов`язань за договором, незалежно від того, що такий договір укладений стосовно нерухомого майна; до таких позовів, на думку скаржника, застосовуються загальні правила підсудності.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.07.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Данко" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.06.2021 у справі №910/10238/20; постановлено здійснювати розгляд апеляційної скарги в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Національний банк України звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Данко" про стягнення 6934564,03 грн орендної плати за фактичне користування майном.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем обов`язку зі сплати орендної плати за користування офісно-складським комплексом під літерою "А" загальною площею 6390,0 кв.м, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Святопетрівське, вул. Київська, 43, який належить позивачеві, внаслідок чого відповідач безпідставно зберіг у себе кошти за його користування та має повернути останні власнику на підставі ст. 1212 ЦК України.

Положеннями статті 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Аналогічні положення закріплені в частині 1 статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Підвідомчість - це визначена законом сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції.

Підсудність визначається колом справ у спорах, вирішення яких віднесено до підвідомчості певного господарського суду.

Згідно п. 3 ст. 22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх юрисдикції.

Відповідно до ст. 24 Господарського процесуального кодексу України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку господарського судочинства, розглядаються місцевими господарськими судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України Господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

За загальним правилом згідно з положеннями частини першої статті 27 ГПК України позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Водночас, частиною третьою статті 30 ГПК України встановлено виключну підсудність справ, що виникають зі спорів щодо нерухомого майна, які розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Вирішуючи питання визначення територіальної підсудності даного спору, колегія суддів враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, що були викладені у постановах від 07.07.2020 у справі № 910/10647/18, від 16.02.2021 у справі №911/2390/18, та зазначає наступне.

У відповідності до частини 3 статті 30 ГПК України в чинній редакції йдеться про виключну підсудність справ у спорах, що виникають з приводу нерухомого майна.

Отже, виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном (відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/10647/18).

Також, як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №911/2390/18, словосполучення "з приводу нерухомого майна" у частині третій статті 30 ГПК України необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.

Тому до спорів, предметом яких є стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання зобов`язань за договором, який укладений щодо користування нерухомим майном, поширюються норми частини третьої статті 30 ГПК України.

Згідно з частиною 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини першої статті 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Як встановлено вище, спір виник внаслідок безпідставно збережених відповідачем коштів орендної плати на підставі ст. 1212 ЦК України за користування офісно-складським комплексом під літерою "А", загальною площею 6390,0 кв.м, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Святопетрівське, вул. Київська, 43, який належить позивачеві.

Таким чином, враховуючи заявлені у цій справі позовні вимоги, встановлені обставини, а також вказані вище висновки Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів вважає, що спір у даній справі має вирішуватись за правилами виключної підсудності за місцезнаходженням орендованого нерухомого майна, тобто справа №910/10238/20 належить до територіальної юрисдикції (підсудності) Господарського суду Київської області.

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у рішенні суду, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції ураховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Вищевикладені обставини справи спростовують доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, та на які він посилається як на підставу скасування судового рішення, а тому відхиляються судом.

Відповідно до ч.1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, Північний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що суд першої інстанції постановив ухвалу з додержанням норм чинного законодавства, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування чи зміни оскаржуваної ухвали суду не вбачається.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 129, 240, 255, 267-270, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Данко" залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.06.2021 у справі №910/10238/20 залишити без змін.

Справу №910/10238/20 направити Господарському суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді Г.А. Кравчук

Т.П. Козир