ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.08.2021м. ДніпроСправа № 904/5693/20 (904/4519/21)

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Мартинюка С.В.

за участю секретаря судового засідання Рудь В.Г.

Представники:

Від позивача: Павлова О.О., посв адв №2923 від 09.07.2019 адвокат;

Від відповідача-1: Воронцова В.В. посв дав №1965 від 22.04.2019 адвокат;

Від відповідача-2: Колошин В.П., посв адв №0331 від 15.09.93 адвокат.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження господарську справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕ КОН", м .Дніпро

до відповідача-1 ОСОБА_1 , м. Дніпро

відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю "Метал-Корт", м. Дніпро

про визнання договору недійсним

за заявою ОСОБА_2 , м. Дніпро

Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕ КОН", м. Дніпро

до боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "Метал-Корт", м. Дніпро

про визнання банкрутом

ПРОЦЕДУРА

Товариство з обмеженою відповідальністю "РЕ КОН" звернулось із позовом до ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю "Метал-Корт" про визнання недійсним договору.

Ухвалою господарського суду від 30.04.2021 позовну заяву прийнято до розгляду в підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження.

24.05.2021 до господарського суду від ТОВ "Метал-Корт" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату.

25.05.2021 до господарського суду від ТОВ "РЕ КОН" надійшло клопотання про витребування доказів та розгляд клопотання без участі його представника.

14.06.2021 до господарського суду від АТ "Банк Кредит Дніпро" надійшли витребувані судом документи.

Ухвалою господарського суду від 25.05.2021 підготовче засідання відкладено на 29.06.2021.

Ухвалою господарського суду від 29.06.2021 строк підготовчого провадження продовжено на 30 днів, підготовче засідання відкладено на 26.07.2021.

Ухвалою господарського суду від 26.07.2021 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.

У судових засіданнях здійснювалось повне фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до статті 222 Господарського процесуального кодексу України.

В порядку статті 240 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 10.08.2021 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

АРГУМЕНТИ СТОРІН

Позиція позивача

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що оскаржуваний правочин не мав на меті настання реальних наслідків та вчинений збоку відповідача 2 без необхідного обсягу цивільної дієздатності на його вчинення, а тому має бути визнаний недійним відповідно до положень ст. 215 та ст. 203 ЦК України

Позиція відповідача 1

Відповідач 1 не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на позов.

Позиція відповідача 2

21.05.2021 до господарського суду від ТОВ "Метал-Корт" надійшов відзив на позов, за змістом якого в задоволенні позовних вимог просить відмовити з посиланням на те, що позивач на дату відкриття провадження у справі, позивач не мав статусу кредитора в справі №904/5693/20 про визнання банкрутом ТОВ "Метал-Корт", а відтак у позивача відсутнє право на звернення до суду з даним позовом в межах справи про банкрутство.

25.06.2021 до господарського суду від ТОВ "Метал-Корт" надійшли додаткові письмові пояснення, в яких зазначає, що укладений між відповідачами правочин укладено не в період настання зобов`язань щодо погашення заборгованості у ТОВ "Метал-Корт" перед ТОВ "Ре -Кон".

20.07.2021 до господарського суду від ТОВ "Метал-Корт" надійшли додаткові письмові пояснення, з яких вбачається. що відповідач 2 просить відмовити в задоволенні позовних вимог, з посиланням на те, що позивач має звернутись до суду з відповідним позовом лише після визнання його кредитором у справі про банкрутство ТОВ "Метал-Корт".

В судовому засіданні 10.08.2021 представник ТОВ "Метал-Корт" заявив усне клопотання про застосування строків позовної давності.

Перелік обставин, які є предметом доказування у справі

Предметом доказування є обставини укладання договору, наявність підстав для визнання його недійсним.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ТА ДОКАЗИ, ЩО ЇХ ПІДТВЕРДЖУТЬ

01.09.2015 між ОСОБА_1 (як Засновником) та ТОВ «Метал-Корт» (як Товариством) було укладено договір № 010915/01 про надання поворотної фінансової допомоги.

Відповідно до п.1.1. договору, Засновник надає Товариству поворотну фінансову допомогу, а Товариство зобов`язується повернути надані кошти в порядку та на умовах, передбачених Договором.

Згідно з п. 2.1. договору, поворотна фінансова допомога надається засновником товариству в національній валюті України в сумі 546 000,00 грн. не пізніше ніж протягом 20 робочих днів з дати підписання договору.

Поворотна фінансова допомога надається товариству на безоплатній основі (п 2.2. договору).

Поворотна фінансова допомога надається строком до 31.08.2016 (п. 2.4. договору).

На виконання умов Договору Засновником було внесено Товариству кошти в розмірі - 546 000,00 грн., що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордера №22 від 17.09.2015, №24 від 24.09.2015, №26 від 25.09.2015, №27 від 25.09.2015, №29 від 29.10.2015, №31 від 09.11.2015, №33 від 10.11.2015, №35від 20.11.2015, №14 від 01.07.2015.Позивач вважає, що підставою для визнання недійсним Договору поруки є те, що зазначений оскаржуваний правочин не мав на меті настання реальних наслідків, а тому має бути визнаний недійним відповідно до положень ст. ст. 203, 215 ЦК України

ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ СТОРІН, ВИСНОВКИ СУДУ

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина 4 цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети (такий правовий висновок міститься в п. 7.3 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц).

Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За загальними положеннями про недійсність правочину, визначеними статтею 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України.

Згідно із частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю недоліків його складових елементів: незаконність змісту правочину, недотримання форми, невідповідність дефекту суб`єктного складу, невідповідність волевиявлення внутрішній волі.

Частиною 3 статті 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16 тощо.

Отже, правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як "заінтересовані особи".

Недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати (висновок об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17).

Інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб, які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад, контрагентів боржника. Визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.

Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 20.02.2020 у справі № 922/719/16.

ТОВ "Ре Кон" в обґрунтування своїх позовних вимог, посилається на загальні підстави для визнання недійсними правочинів, передбачені ст. 215 Цивільного кодексу України, а не на спеціальні підстави для визнання недійсним правочину, передбачені ст 42 КУзПБ.

Визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за ст. 16 ЦК України загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені ст. 215 ЦК України.

Зважаючи на зазначене, справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником, розглядаються господарським судом, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство зазначеного боржника, у тому числі за позовами інших заінтересованих осіб.

Отже, право ТОВ "Ре Кон" на звернення з позовною заявою про визнання договору про надання поворотної фінансової допомоги від 01.09.2015 недійсним до ТОВ "Метал-Корт" та ОСОБА_1 виникло лише з моменту порушення провадження у справ про банкрутство.

Саме з моменту порушення провадження у справі про банкрутство ТОВ "Метал Корт" ТОВ "Ре Кон" відповідно до ст 16 ЦКУ стало заінтересованою особою, щодо укладеного договору про надання поворотної фінансової допомоги укладеного між ТОВ "Метал Груп" та ОСОБА_1 та отримало можливість звернутись з відповідною позовною заявою до суду.

У зв`язку з наведеним суд вважає обґрунтованими посилання Товариства з обмеженою відповідальністю "Ре Кон" на наявність у нього правових підстав для пред`явлення даного позову щодо оспорювання укладеного боржником правочину.

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою (частина 2 статті 207 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Частиною 3 статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Припис абзацу 1 частини 3 статті 92 ЦК України зобов`язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов`язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України).

Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

Правові наслідки вчинення правочинів з перевищенням повноважень визначено частиною першою статті 241 ЦК України: правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Таким чином, із змісту норми частини 1 статті 241 ЦК України випливає, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, здійснення оплати, прийняття робіт).

Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з`ясовувати пов`язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що наявність квитанцій до прибуткового касового ордера на виконання умов договору про зарахування грошових коштів, свідчить про те, що ТОВ "Метал -Корт" схвалив спірний договір про надання поворотної фінансової допомоги.

Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Виходячи з положень статті 215 ЦК України, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Тлумачення статті 234 ЦК України, свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14 та постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року по справі 285/1634/16-ц.

Позивачем не надано суду належних і достовірних доказів на підтвердження вчинення відповідачами дій щодо укладання правочинів, які суперечать закону. Укладений між ТОВ "Метал-Корт" та ОСОБА_1 договір про надання поворотної фінансової допомоги від 01.09.2015 не містить ознак фраудаторності, в матеріалах справи містяться квитанції до прибуткового касового ордера, що підтверджують його виконання збоку засновника та прийняття цих дій зі сторони юридичної особи.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд дійшов висновку, що у разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, правочин схвалено товариством, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний, а відтак в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 травня 2011 року, пункт 58).

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 73, 86, 202, 219, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дня складання повного судового рішення і може бути оскарженим протягом цього строку до Центрального апеляційного господарського суду в порядку ст.ст. 256, 257 ГПК України з урахуванням пп. 17.5 п.17 ч.1 розділу ХІ ГПК України.

Повне рішення складено 17.08.2021

Суддя С.В. Мартинюк