ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 серпня 2021 року Справа № 918/569/20

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Мельник О.В.
суддя Гудак А.В.
суддя Петухов М.Г.

при секретарі судового засідання Пацьолі О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу першого заступника керівника Рівненської обласної прокуратури на рішення господарського суду Рівненської області від 15.09.2020 р. у справі №918/569/20 (суддя Качур А.М., повний текст рішення складено 23.09.2020 року)

за позовом керівника Дубенської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Дубенської міської ради Рівненської області та Управління економіки і власності Дубенської міської ради

до ОСОБА_1

про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору, повернення майна та скасування запису про державну реєстрацію права власності

за участю:
прокурора - Марщівська О.П.,

представника позивача 1 - не з`явився,

представника позивача 2 - не з`явився,

представника відповідача - не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Рівненської області від 15.09.2020р. у справі №918/569/20 відмовлено у позові керівника Дубенської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Дубенської міської ради Рівненської області в особі Управління економіки і власності Дубенської міської ради до відповідача - ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору, повернення майна та скасування запису про державну реєстрацію права власності.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з того, що хоча оспорюване рішення органу місцевого самоврядування суперечить чинному законодавству, позов пред`явлено в даному випадку до неналежного відповідача. Суд також зробив висновок, що спірний правочин вчинений з порушеннями законодавчо встановлених обмежень, однак визнання договору недійсним в судовому порядку та повернення майна до комунальної власності за відсутності справедливої компенсації суперечитиме принципам "належного урядування", юридичної визначеності, верховенства права, справедливості, добросовісності та розумності, а також може призвести до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно відповідача. Відповідач не може нести негативних наслідків у зв`язку з порушенням процедури прийняття рішення органами влади (місцевого самоврядування) та правил управління комунальним майном. Окрім цього, суд зробив висновок про відсутність підстав для задоволення вимоги про скасування у Державному реєстрі прав запису про реєстрацію права приватної власності на нерухоме майно, оскільки прокурор обрав неправильний спосіб захисту.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням перший заступник керівника Рівненської обласної прокуратури звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою.

В скарзі зазначає, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог судом першої інстанції вірно зазначено, що у даному спорі органом, уповноваженим від імені територіальної громади здійснювати управління спірним комунальним майном є Дубенська міська рада, якою не було дотримано принципу належного урядування, оскільки, всупереч наявній забороні з продажу майна, орган місцевого самоврядування прийняв рішення на підставі якого здійснено відчуження майна, а тому оспорюване рішення суперечить вимогам закону.

Однак, суд прийшов до хибних висновків, що позовні вимоги прокурора заявлені до неналежного відповідача. Оскільки підставою звернення прокурора до суду стало незаконне, всупереч інтересам територіальної громади, відчуження комунального майна, яке підлягає поверненню з приватної у комунальну власність, то з метою захисту інтересів територіальної громади, прокурором позивачем у спірних правовідносинах визначено саме орган місцевого самоврядування - Дубенську міську раду, який відповідно до ст.ст.140, 143 Конституції України, ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» представляє інтереси територіальної громади. Враховуючи зазначене, Дубенська міська рада не може бути відповідачем у вказаному спорі, оскільки саме вказаному органу місцевого самоврядування підлягає поверненню спірне майно.

Вказане призвело до невірного застосування судом норм матеріального та процесуального права, а саме: ст.216 Цивільного кодексу України, ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст.10, 26 Закону України «Про місцеве самоврядування», ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.45, 236, 237 ГПК України, внаслідок чого зроблено висновки, які не відповідають обставинам справи.

Також зазначає, що відповідач не був позбавлений можливості звернутися із зустрічним позовом у справі №918/569/20 про стягнення сплачених за оспорюваним договором купівлі-продажу коштів задля отримання компенсації за повернення майна.

Прокурор звертає увагу, що відповідно до ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції чинній на час звернення прокурора із позовом до суду) передбачено можливість скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, тобто відомостей (записів) внесених до реєстру.

На підставі викладеного просить суд скасувати рішення господарського суду Рівненської області від 15.09.2020р. у справі №918/569/20 та ухвалити нове, яким позов задоволити у повному обсязі.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.01.2021 рішення місцевого господарського суду скасовано та прийнято нове, яким позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано пункт 7 частини 1 рішення Дубенської міської ради №2500 від 22.11.2013р. "Про внесення змін і додаток до рішення Дубенської міської ради №2083 від 25.01.2013р. "Про затвердження переліку об`єктів нерухомого майна комунальної власності територіальної громади м. Дубно, що підлягають приватизації в 2013 році шляхом продажу на аукціоні" в частині затвердження переліку об`єкту комунальної власності територіальної громади м. Дубно, що підлягають приватизації в 2013 році, до якого включене пожежне депо загальною площею 293,2 кв.м. по вул. Семидубська 12а, в м. Дубно. Визнано недійсним договір купівлі-продажу будівлі, укладений 17.01.2014 р. між Управлінням економіки і власності Дубенської міської ради та ОСОБА_1 . Зобов`язано відповідача повернути пожежне депо загальною площею 293,2 кв.м., яке знаходиться в м. Дубно по вул. Семидубська, 12а, до комунальної власності територіальної громади м. Дубно в особі Дубенської міської ради. Скасовано в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №4289312.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.05.2021р. у справі №918/569/20 постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.01.2021 р. скасовано. Справу направлено на новий розгляд до Північно-західного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.06.2021 р. апеляційну скаргу першого заступника керівника Рівненської обласної прокуратури на рішення господарського суду Рівненської області від 15.09.2020 р. у справі №918/569/20 прийнято до провадження та призначено до розгляду на 10.08.2021 р.

До початку судового засідання 10.08.2021 року, представником відповідача подано клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з перебуванням адвоката у щорічній плановій відпустці.

Розглядаючи вказане клопотання, колегія суддів зазначає, що за змістом ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.202 ГПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

У випадку нез`явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи наведене, приписи ст. ст. 269, 273 ГПК України про межі та строки перегляду справ в апеляційній інстанції, а також те, що з поданого представником відповідачем клопотання про відкладення не вбачається поважних причин, які б свідчили про необхідність перенесення судового засідання на іншу дату, а також те, що явка учасників справи в судове засідання обов`язковою не визнавалася, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення заявленого клопотання та відкладення розгляду справи.

З огляду на вказане, враховуючи належне повідомлення всіх учасників справи про дату, час та місце розгляду справи, суд визнав за можливе розглядати апеляційну скаргу за відсутності представників відповідача, Дубенської міської ради та Управління економіки та власності Дубенської міської ради.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вірно встановлено судами та підтверджується матеріалами справи, рішенням Дубенської міської ради №1552 від 26.09.2008 "Про надання згоди на прийняття у комунальну власність територіальної громади м. Дубно об`єкта державного майна - цілісного майнового комплексу військового містечка №1 м. Дубно" надано згоду на прийняття у комунальну власність територіальної громади м. Дубно об`єкта державної власності - майнового комплексу військового містечка №1 військової частини НОМЕР_1 , що перебуває у віданні Міністерства оборони України.

Пунктом 2 вказаного рішення орган міського самоврядування зобов`язався в подальшому не відчужувати зазначене майно, а використовувати його для забезпечення потреб територіальної громади м. Дубно.

З додатку до рішення вбачається, що під порядковим номером 12 вказано пожежне депо, 1925 року забудови, будівельним об`ємом 1042 куб.м.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України №434-р від 22.04.2009 "Про передачу майнового комплексу військового містечка №1 у м. Дубні" прийнято пропозицію Міністерства оборони України та Дубенської міської ради про передачу у власність територіальної громади м. Дубно майнового комплексу військового містечка №1 по вулиці Семидубська у м. Дубно з умовою неприйняття Дубенською міською радою рішень, внаслідок виконання яких у подальшому може бути відчужено зазначений майновий комплекс.

В подальшому, Дубенською міською радою прийнято рішення №446 від 16.07.2009 "Про затвердження акта приймання-передачі військового майна - цілісного майнового комплексу військового містечка №1 м. Дубно у комунальну власність", яким затверджено акт приймання-передачі військового майна - майнового комплексу військового містечка № НОМЕР_2 м. Дубно (вул. Семидубська) у комунальну власність територіальної громади міста, та вирішено передати його безоплатно на баланс КП "ЖЕК №3".

Дубенською міською радою 22.11.2013 прийнято рішення №2500 "Про внесення змін у додаток до рішення Дубенської міської ради №2083 від 25 січня 2013 року "Про затвердження переліку об`єктів нерухомого майна комунальної власності територіальної громади м. Дубно, що підлягають приватизації в 2013 році шляхом продажу на аукціоні". Відповідно до п. 1 цього рішення пожежне депо загальною площею 293,2 кв.м по вул. Семидубська 12а, в м. Дубно, балансоутримувачем якого є КП "Дубенська ЖЕК №3", включено до переліку об`єктів нерухомого майна територіальної громади м. Дубно, що підлягають приватизації.

Дубенською міською радою 21.11.2013 прийнято рішення №497 "Про затвердження оцінки нерухомого майна - будівлі пожежного депо площею 293,2 кв.м., що підлягає приватизації шляхом продажу на аукціоні та знаходиться за адресою: м. Дубно, вул. Семидубська 12а". Цим рішенням затверджено оцінку та початкову вартість продажу на аукціоні нерухомого майна - будівлі пожежного депо площею 293,2 кв.м., що підлягає приватизації шляхом продажу на аукціоні та знаходиться за адресою: м. Дубно, вул. Семидубська 12а в сумі 170 000,00 грн.

Згідно з відомостями з протоколу проведення аукціону з продажу об`єкта комунальної власності від 25.12.2013, переможцем аукціону визнано ОСОБА_1 . Ціна продажу будівлі пожежного депо площею 293,2 м.кв. становила 187000,00 грн. Відповідач оплатив вартість купленого на аукціоні майна, що підтверджено відповідною випискою по рахунку.

За територіальною громадою м. Дубно в особі Дубенської міської ради 14.01.2014 зареєстровано право власності на нерухоме майно за №4236667 відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 03.

17.01.2014 між Управлінням економіки і власності Дубенської міської ради (продавцем) та ОСОБА_1 (покупцем) укладено договір купівлі-продажу будівлі. За умовами договору продавець на підставі зазначених рішень органу місцевого самоврядування продав, а покупець купив будівлю пожежного депо загальною площею 293,2 кв.м., що знаходиться в м. Дубно по вулиці Семидубська 12а.

Доводи апеляційної скарги зводяться передусім до того, що рішення Дубенської міської ради №2500 від 22.11.2013 року "Про внесення змін у додаток до рішення Дубенської міської ради №2083 від 25.01.2013 року "Про затвердження переліку об`єктів нерухомого майна комунальної власності територіальної громади м. Дубно, що підлягають приватизації в 2013 році шляхом продажу на аукціоні" в частині включення пожежного депо до об`єктів комунального майна, що підлягають приватизації у 2013 році, не відповідає вимогам законодавства. Такі обставини є підставою для визнання його незаконним у судовому порядку, оскільки розпорядження Кабінету Міністрів України про передачу майнового комплексу містило умову про неприйняття Дубенською міською радою рішень про відчуження зазначеного майна.

Згідно ст.ст. 13, 143 Конституції України від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Відповідно до ст.144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, законодавством визначено правила та принципи управління комунальним майном належним територіальній громаді. Таке управління здійснюється відповідно до Конституції та законів України. Органи місцевого самоврядування (до яких відноситься Дубенська міська рада) здійснюють урядування щодо комунального майна шляхом прийняття обов`язкових рішень та участі в договірних правовідносинах щодо такого майна.

Відповідно до пункту 51 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" вирішення питань щодо надання згоди на передачу об`єктів з державної у комунальну власність та прийняття рішення про передачу об`єктів з комунальної у державну власність, а також щодо придбання об`єктів державної власності відноситься до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад.

Постановою Кабінету Міністрів України №1282 від 29.08.2002 року затверджено Порядок вилучення і передачі військового майна Збройних Сил. Положеннями пункту 3 цього Порядку встановлено, що військові містечка, інше нерухоме та рухоме військове майно, яке вивільняється в процесі реформування Збройних Сил і не планується до використання за призначенням, можуть передаватися безоплатно у комунальну власність у разі не включення до відповідного переліку військового майна, яке підлягає відчуженню.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України №434-р від 22.04.2009 "Про передачу майнового комплексу військового містечка №1 у м. Дубні" прийнято пропозицію Міністерства оборони України та Дубенської міської ради про передачу у власність територіальної громади м. Дубно майнового комплексу військового містечка №1 по вулиці Семидубська у м. Дубно з умовою неприйняття Дубенською міською радою рішень, внаслідок виконання яких у подальшому може бути відчужено зазначений майновий комплекс (а.с.24, т.1).

Окрім того, Кабінет Міністрів України 17 жовтня 2007 року своїм розпорядженням №896-р затвердив Перелік нерухомого військового майна Збройних Сил, яке може бути відчужено, до якого не входить пожежне депо, що знаходиться в м. Дубно за адресою: вул. Семидубська 12а.

Статтею 7 Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" (в редакції чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення Дубенської міської ради) передбачено безоплатну передачу об`єктів з державної у комунальну власність за умови взяття органами місцевого самоврядування зобов`язання використовувати за цільовим призначенням і не відчужувати в приватну власність, зокрема, такі об`єкти: військові містечка (майнові комплекси), інше нерухоме та окремо індивідуально визначене (рухоме) військове майно (крім усіх видів озброєння, бойової техніки та боєприпасів), яке вивільняється в процесі реформування Збройних Сил України та не включено до відповідного переліку військового майна, яке підлягає відчуженню.

Таким чином, як Розпорядженням Кабінету Міністрів України №434-р від 22.04.2009 "Про передачу майнового комплексу військового містечка №1 у м. Дубні", так і чинним (на момент прийняття оскаржуваного у даній справі рішення міської ради) законодавством в імперативному порядку визначено, що передача об`єктів з державної у комунальну власність здійснюється лише за умови взяття органами місцевого самоврядування зобов`язання не відчужувати в приватну власність нерухоме військове майно.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що пункт 7 частини 1 рішення Дубенської міської ради №2500 від 22.11.2013р. "Про внесення змін у додаток до рішення Дубенської міської ради №2083 від 25.01.2013р. "Про затвердження переліку об`єктів нерухомого майна комунальної власності територіальної громади м. Дубно, що підлягають приватизації в 2013 році шляхом продажу на аукціоні" в частині включення пожежного депо до об`єктів комунального майна, які підлягають приватизації у 2013 році, суперечить зазначеним вище вимогам законодавства.

Згідно із положеннями частини 2 статті 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Поряд з цим, судом апеляційної інстанції встановлено, що звертаючись з позовом у даній справі з позовними вимогами, серед яких першою є вимога визнання незаконним та скасування (в частині) рішення органу місцевого самоврядування - Дубенської міської ради, прокурор у позовній заяві визначив відповідачем лише фізичну особу, яка набула право власності на спірне майно.

Згідно з вимогами ст. 45 ГПК України, відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

За приписами ст. 48 ГПК України встановлено, що належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом. Виходячи з принципу диспозитивності господарського процесу, саме позивач визначає особу, що порушила його право та до якої він пред`являє вимогу, суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним, або залучати до участі у справі іншого співвідповідача з власної ініціативи (правова позиції викладена Верховним Судом в постанові 28 квітня 2021 р., справа №905/257/19).

Фізична особа Богомаз В.Й., визначений прокурором як відповідач у даній справі, не може відповідати за позовною вимогою про визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування, оскільки не є суб`єктом прийняття спірного рішення. Натомість, прокурором не було залучено до участі у справі в якості відповідача Дубенську міську раду, а ст. 48 ГПК України не наділяє суд апеляційної інстанції правом на залучення до участі у справі в якості відповідача іншої особи. З огляду на викладене, позовна вимога зявлена до Богомаза В.Й. про визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування задоволенню не підлягає.

Відповідно до пункту 3 статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1)якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2)у разі відсутності такого органу.

Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 15.09.2020 року у справі №469/1044/17 (пункти 37, 38 постанови) зазначила про необґрунтованість доводів про те, що прокурор не може представляти інтереси територіальної громади, бо вони не є державними. Конституція України та Закон України «Про прокуратуру» надають прокурору повноваження з представництва не тільки загальнодержавних інтересів, але й локальних інтересів держави. Крім того, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що прокурор оскаржив рішення сільради, саме тому вірно визначив останню відповідачем. Він мав підстави звернутися до суду як позивач, вважаючи, що відсутній орган, який може захистити інтереси держави.

Наведене спростовує доводи прокурора про те, що у даному спорі він позбавлений був можливості визначити Дубенську міську раду відповідачем, оскільки звертався з позовом в інтересах територіальної громади, яку і представляє орган місцевого самоврядування Дубенська міська рада.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про визнання незаконним та скасування рішення міської ради у даній справі заявлені до неналежного відповідача фізичної особи Богомаз В.Й., що є підставою для відмови у задоволенні позову у відповідній частині.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги в частині наявності правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі - продажу нерухомого майна та зобов`язання відповідача повернути це майно до комунальної власності територіальної громади міста Дубно, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до приписів статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з положеннями статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, наведеними нормами визначено можливість визнання судом правочину недійсним у випадках якщо недійсність такого правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом.

Фактично позовна вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу є похідною та з наведених прокурором в позовній заяві підстав не може бути задоволена без задоволення первинної позовної вимоги про визнання недійсним рішення міської ради.

При розгляді даного спору судом апеляційної інстанції встановлено, що нерухоме майно, а саме пожежне депо загальною площею 293,2 кв.м, яке знаходиться в. м.Дубно по вул. Семидубська, 12а, включено Дубенською міською радою до об`єктів нерухомого майна, що підлягають приватизації в 2013 році шляхом продажу на аукціоні, всупереч положенням Розпорядження Кабінету Міністрів України №434-р від 22.04.2009 "Про передачу майнового комплексу військового містечка №1 у м. Дубні", а також ст. 7 Закону України "Про передачу об`єктів державної та комунальної власності".

Поряд з цим, вищевказане нерухоме майно було набуте відповідачем за оскаржуваним у даній справі договором купівлі-продажу за результатами проведеного аукціону та на підставі чинного рішення Дубенської міської ради №2500 від 22.11.2013р. "Про внесення змін у додаток до рішення Дубенської міської ради №2083 від 25.01.2013р. "Про затвердження переліку об`єктів нерухомого майна комунальної власності територіальної громади м. Дубно, що підлягають приватизації в 2013 році шляхом продажу на аукціоні".

Таким чином відповідач, як фізична особа - покупець нерухомого майна, не мав законодавчих обмежень щодо придбання вищевказаного майна та є його добросовісним набувачем.

Відповідно до ч.1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «"East/West Alliance Limited" проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що визнання недійсним у судовому порядку спірного договору та повернення придбаного за договором купівлі - продажу майна за відсутності справедливої компенсації призведе до покладення на відповідача індивідуального та надмірного тягаря та порушення балансу інтересів сторін. Таке непропорційне обтяження відповідача матиме наслідком порушення його прав, які об`єктивно існують на час розгляду спору, а отже призведе і до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Наведене є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог у відповідній частині.

Враховуючи відсутність правових підстав для задоволення позову в частині недійсності договору купівлі-продажу та повернення майна, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про скасування запису про державну реєстрацію права приватної власності.

Окрім того, у постанові від 30.06.2020 у справі № 922/3130/19 Верховний Суд зробив висновок щодо застосування норми права, у якому зазначив, що пункти 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній з 16.01.2020) необхідно застосовувати таким чином:

"За змістом пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції, чинній з 16.01.2020), на відміну від частини 2 статті 26 цього Закону у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: 1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Таким чином, з 16.01.2020 законодавець виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, який (спосіб захисту) в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачеві відновлення порушеного права, а отже не спроможний надати особі ефективний захист її прав.

Крім того, Верховний Суд враховує, що додатковим підтвердженням наведеного висновку є пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", згідно з яким судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" до набрання чинності цим Законом."

Викладене свідчить, що з 16.01.2020, тобто на момент подання прокурором позову у даній справі, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав, що також правомірно було враховано місцевим господарським судом при постановленні оскаржуваного рішення.

Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що матеріали справи місять заяву відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи, що при розгляді даного спору колегія суддів встановила відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, заява про застосування строків позовної даності задоволенню не підлягає, а вказаний строк до спріних правовідносин не може бути застосований.

Відповідно до частин 1, 4 та 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України питання про розподіл судових витрат суд розглядає лише, якщо вирішено спір по суті і ухвалено остаточне рішення у справі. У зв`язку із скасуванням судових рішень і передачею справи на новий розгляд, розподіл судових витрат у справі, в тому числі понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (правова позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду викладена в п. 6.3. постанови від 21.08.2019 року у справі №925/1224/18).

Враховуючи наведене, а також те, що постановою Верховного Суду від 25.05.2021 р. постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.012021 р. у справі №918/569/20 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції та при здійсненні нового апеляційного розгляду колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, апеляційної скарги - без задоволення, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з Рівненської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 18222 грн. судового збору за розгляд справи в суді касаційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Рівненської області від 15.09.2020 р. у справі №918/569/20 залишити без змін, апеляційну скаргу першого заступника керівника Рівненської обласної прокуратури - без задоволення.

2. Стягнути з Рівненської обласної прокуратури (33028, Рівненська обл., місто Рівне, вул. 16 липня, будинок 52, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) 18222 грн. (вісімнадцять тисяч двісті двадцять дві гривні) витрат по сплаті судового збору за подання касаційної скарги.

3. Господарському суду Рівненської області видати судовий наказ.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "17" серпня 2021 р.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Гудак А.В.

Суддя Петухов М.Г.