ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" серпня 2021 р. м. Київ Справа № 911/580/21

Розглянувши матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Омокс»

Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитна група «Чайка»

Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРГАЗ»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Консент Капітал Менеджмент», яке діє від імені та за рахунок Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «Консент Капітал Фінанс»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку

про визнання договору укладеним

Суддя Карпечкін Т.П.

За участю секретаря судового засідання Беркут Я.О.

За участю представників:

911/580/21:від позивача 1: Неведомський В.О. (довіреність б/н від 04.01.2021 року); Кулагін О.В. (витяг б/н та б/д);

від позивача 2: Левкович-Зеленіна Т.В. (трудовий довір б/н від 07.04.2021 року);

від позивача 3: Левкович-Зеленіна Т.В. (трудовий довір б/н від 02.04.2021 року);

від відповідача: Вабіщевич Т.В. (ордер РН № 036 від 16.07.2020 року); Товстуха С.В. (витяг б/н та б/д);

від третьої особи: Березін О.М. (довіреність ю/н та б/д).

обставини справи:

В провадженні Господарського суду Київської області знаходиться справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Омокс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитна група «Чайка», Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРГАЗ» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Консент Капітал Менеджмент», яке діє від імені та за рахунок Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «Консент Капітал Фінанс» за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку про визнання договору укладеним.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 18.03.2021 року відкрито провадження у справі № 911/580/21, справу № 911/580/21 призначено за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 14.04.2021 року.

Ухвалою суду від 18.03.2021 відкрито провадження у справі № 911/580/21. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Витребувані у відповідача:

- положення про ліквідаційну комісію Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «Консент Капітал Фінанс», що було затверджено рішенням (п. 6) загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Консент Капітал Менеджмент», який діє від власного імені та за рахунок Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «Консент Капітал Фінанс», що викладено в протоколі N 09/07/2020 від 09.07.2020 року;

- баланс та довідку про вартість чистих активів Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «Консент Капітал Фінанс», які було затверджено рішенням (п. 7) загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Консент Капітал Менеджмент», який діє від власного імені та за рахунок Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «Консент Капітал Фінанс», що викладено в протоколі N 09/07/2020 від 09.07.2020 року;

- затверджений порядок проведення розрахунків з учасниками Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «Консент Капітал Фінанс».

Ухвалою Господарського суду Київської області від 14.04.2021 року підготовче засідання відкладалось на 28.04.2021 року.

Ухвалою суду від 28.04.2021 залучено до участі у справі № 911/580/21 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Національну комісію з цінних паперів та фондового ринку та відкладено підготовче засідання на 24.05.2021 року.

В підготовчому засіданні 24.05.2021 року голошено перерву на 30.06.2021 року.

Враховуючи те, що судом під час підготовчого судового засідання вирішено питання, зазначені в ч.2 ст.182 Господарського процесуального кодексу України та вчинено усі необхідні дії, передбачені ст.177 Господарського процесуального кодексу України, з метою забезпечення правильного, своєчасного та безперешкодного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті на 23.07.2021 року.

В судовому засіданні з розгляду справи по суті 23.07.2021 року оголошувалась перерва на 04.08.2021 року.

В судовому засіданні 04.08.2021 року представники позивачів позовні вимоги підтримали, представники відповідача проти позову заперечували, представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів позов підтримав.

Відповідно до ч.4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.233 Господарського процесуального кодексу України суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення та постанови приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Відповідно до ч.1 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України рішення суду проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, публічно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд може проголосити лише вступну та резолютивну частини рішення.

У зв`язку з чим, в судовому засіданні 04.08.2021 року судом закінчено розгляд справи та за результатами оцінки поданих сторонами доказів, у нарадчій кімнаті, прийнято рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників учасників справи, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 07.06.2011 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Консент Капітал Менеджмент» як компанією з управління активами було створено та внесено до Єдиного державного реєстру інститутів спільного інвестування Пайовий венчурний недиверсифікований закритий інвестиційний фонд «Консент Капітал Фінанс», код ЄДРІСІ 2331635, зі строком дії до 07.06.2021 року.

03.07.2020 року на підставі рішення Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку № 39 анульовано ліцензію Товариства з обмеженою відповідальністю «Консент Капітал Менеджмент» на здійснення професійної діяльності на фондовому ринку з управління активами інституційних інвесторів.

Як наслідок, 09.07.2020 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Консент Капітал Менеджмент» прийнято рішення, оформлене протоколом № 09/07/2020, про ліквідацію пайового фонду «Консент Капітал Фінанс», створення ліквідаційної комісії фонду, затверджено положення про ліквідаційну комісію.

Судом встановлено, що позивачі у справі є власниками бездокументарних іменних інвестиційних сертифікатів Пайового венчурного недиверсифікованого закритого інвестиційного фонду «Консент Капітал», що підтверджується виписками про стан рахунку в цінних паперах станом на 03.02.2020 року, депозитарна установа Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «УКРГАЗБАНК», , а саме:

-Товариство з обмеженою відповідальністю «ОМОКС» є власником бездокументарних іменних інвестиційних сертифікатів Пайового венчурного недиверсифікованого закритого інвестиційного фонду «Консент Капітал Фінанс» в кількості 11 843 штук, загальною номінальною вартістю 11 843 000,00 грн.;

-Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитна група «ЧАЙКА» є власником бездокументарних іменних інвестиційних сертифікатів Пайового венчурного недиверсифікованого закритого інвестиційного фонду «Консент Капітал Фінанс» в кількості 7620 штук, загальною номінальною вартістю 7 620 000,00 грн.;

-Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитна група «УКРГАЗ» є власником бездокументарних іменних інвестиційних сертифікатів Пайового венчурного недиверсифікованого закритого інвестиційного фонду «Консент Капітал Фінанс» в кількості 1002 штук, загальною номінальною вартістю 1 002 000,00 грн.

У зв`язку з ліквідацією ПВНЗІФ «Консент Капітал Фінанс» позивачі як власники бездокументарних іменних інвестиційних сертифікатів фонду звернулися до господарського суду з позовом про визнання укладеним між ліквідаційною комісією ПВНЗІФ «Консент Капітал Фінанс» та учасниками ПВНЗІФ «Консент Капітал Фінанс» - ТОВ «ОМОКС», ТОВ «ФКГ «ЧАЙКА», ТОВ «УКРГАЗ» - Договору про розподіл інших, ніж кошти, активів ПВНЗІФ «Консент Капітал Фінанс» у запропонованій позивачами редакції.

В обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються на ст. ст. 41, 47 Закону України «Про інститути спільного інвестування», Положення про порядок припинення пайового інвестиційного фонду, затверджене рішенням НКЦПФР від 19.11.2013 року № 2065, та зазначають, що усі активи фонду, що перебувають в управлінні компанії з управління активами, належать учасникам фонду на праві спільної часткової власності; у зв`язку з ліквідацією фонду, позивачі неодноразово направляли відповідачу заявки та вимоги про проведення розрахунків з ними шляхом розподілу інших, ніж кошти, активів фонду та укладення відповідного договору, проте відповідач ухиляється від укладення договору та не здійснює жодні заходи, спрямовані на розрахунки з позивачами як власниками бездокументарних іменних інвестиційних сертифікатів; укладення договору про розподіл інших, ніж кошти, активів фонду між ліквідаційною комісією та учасниками фонду в судовому порядку є єдино можливим, доцільним та необхідним засобом завершення ліквідаційної процедури та захисту порушених прав та інтересів учасників фонду.

Третя особа зазначає, що процедура ліквідації пайового фонду регулюється ст.ст. 46, 47 Закону України «Про інститути спільного інвестування», за умовами яких розрахунки з учасниками фонду в процесі ліквідації можуть здійснюватися іншими, ніж кошти, активами фонду, за умови дотримання вимог ч.ч. 3, 4 ст. 47 Закону. Однак, оскільки відповідач не подавав до НКЦПФР копій звіту про фінансовий стан та довідки про вартість чистих активів ПВНЗІФ «Консент Капітал Фінанс», складених на кінець робочого дня, що передує дню прийняття рішення про ліквідацію фонду, НКЦПФР не може зробити висновку щодо дотримання п.п. 4 ч. 4 ст. 47 Закону України «Про інститути спільного інвестування».

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач посилається на ст.ст. 179, 187 ГК України, ст.ст. 6, 627, 649 ЦК України, стверджуючи про відсутність правових підстав для укладення договору в судовому порядку; ст.ст. 46, 47 Закону України «Про інститути спільного інвестування», наполягаючи, що спеціальним Законом передбачено право, а не обов`язок ліквідаційної комісії укласти з учасниками фонду договір про розподіл інших, ніж кошти, активів фонду; зауважує, що запропонований проект договору не містить істотних умов, необхідних для укладення договору тощо.

Отже, спір у справі виник у зв`язку з відмовою відповідача укласти договір про розподіл інших, ніж кошти, активів фонду, на пропозицію позивачів.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 4 ст. 202 Цивільного кодексу України дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

З урахуванням викладеного, в п. 45 постанови ВП ВС від 25.05.2021 року у справі № 461/9578/15-ц вказано, що потрібно враховувати, що договір як двосторонній чи багатосторонній правочин за жодних умов не може розглядатись як сума односторонніх правочинів його сторін, адже значення договору закон надає лише погодженій волі двох чи більше сторін (частина третя статті 202, частина перша статті 626 Цивільного кодексу України). Так, якщо закон надає юридичне значення саме домовленості осіб, то йдеться про договір, якщо ж певні правові наслідки виникають за законом внаслідок дії лише однієї особи, то йдеться про односторонній правочин.

Частиною 4 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що до договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів.

За змістом ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 3 та статті 627 Цивільного кодексу України в цілому свідчить, що свобода договору має декілька складових, зокрема, свобода укладання договору, вибору контрагента, виду договору, визначення умов договору (постанова Першої судової палати КЦС ВС від 16.06.2021 року у справі № 375/278/20).

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору виявляється також у можливості, наданій сторонам за взаємною згодою визначати умови такого договору, змінювати ці умови також за взаємною згодою або утримуватись від пропозицій про їх зміну (постанови КГС ВС від 11.09.2018 року у справі № 922/1618/17, від 22.05.2019 року у справі № 914/1104/18).

За змістом ч. 7 ст. 179, ст. 181 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів

Відповідно до ч. 3 ст. 179 Господарського кодексу України укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 1 ст. 187 Господарського кодексу України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Частиною 2 ст.649 Цивільного кодексу України також передбачено, що розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору не на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, можуть бути вирішені судом у випадках, встановлених за домовленістю сторін або законом.

День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше ( ч. 2 ст. 187 ГК України).

Таким чином, переддоговірним є спір, який виникає у разі, якщо сторона ухиляється або відмовляється від укладення договору в цілому або не погоджує окремі його умови. При цьому передати переддоговірний спір на вирішення суду можливо лише тоді, коли хоча б одна із сторін є зобов`язаною його укласти через пряму вказівку закону, або на підставі обов`язкового для виконання акта планування. В інших випадках спір про укладення договору чи з умов договору може бути розглянутий господарським судом тільки за взаємною згодою сторін або якщо сторони зв`язані зобов`язанням укласти договір на підставі існуючого між ними попереднього договору. У разі вирішення судом переддоговірного спору з дотриманням вказаних вимог днем укладення договору вважається день набрання чинності відповідним рішенням суду, враховуючи, що в такому випадку договірне зобов`язання між сторонами виникає саме на підставі судового рішення. Застосуванню до таких спорів підлягає законодавство, яке є чинним на момент виникнення переддоговірного спору та його вирішення в судовому порядку.

Суд вправі задовольнити позов про спонукання укласти договір лише в разі, якщо встановить, що існує правовідношення, в силу якого сторони зобов`язані укласти договір, але одна із сторін ухилилася від цього. При цьому у справі має бути доведено наявність відповідного правовідношення, а саме - прямого законодавчого обов`язку відповідача щодо укладення договору.

Аналогічні висновки щодо застосування статей 179, 187 ГК України викладені в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.03.2021 року у справі № 911/178/20 та у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.10.2018 року у справі № 910/15590/17.

З матеріалів справи вбачається, що позивачі просять суд визнати укладеним в судовому порядку договір про розподіл інших, ніж кошти, активів ПВНЗІФ «Консент Капітал Фінанс» між ліквідаційною комісією фонду та позивачами як учасниками фонду, в редакції, запропонованій позивачами, оскільки відповідач ухиляється від укладення такого договору та не вчиняє жодних дій, направлених на розрахунки з позивачами як учасниками фонду в процесі ліквідації фонду.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Закону України «Про інститути спільного інвестування» пайовий фонд припиняється виключно шляхом ліквідації.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про інститути спільного інвестування» компанія з управління активами пайового фонду приймає рішення про його ліквідацію у разі, якщо анульовано ліцензію, видану компанії з управління активами на провадження діяльності з управління активами інституційних інвесторів.

Для проведення ліквідації пайового фонду створюється ліквідаційна комісія в порядку, встановленому Комісією (ч. 3 ст. 46 Закону України «Про інститути спільного інвестування»).

В матеріалах справи наявний протокол загальних зборів учасників ТОВ «Консент Капітал Менеджмент» від 09.07.2020 року № 09/07/20, згідно якого прийнято рішення про ліквідацію ПВНЗІФ «Консент Капітал Фінанс», створення ліквідаційної комісії, затвердження положення про ліквідаційну комісію (п. п. 2, 5, 6 протоколу).

За змістом ч. 6 ст. 46 Закону України «Про інститути спільного інвестування», п. 7 розділу І «Положення про порядок припинення пайового інвестиційного фонду», затвердженого рішення НКЦПФР № 2605 від 19.11.2013 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.12.201 року за № 2128/24660 (далі - «Положення про порядок припинення пайового інвестиційного фонду»), пайовий фонд ліквідується в порядку та у строки, що встановлені нормативно-правовими актами Комісії. Розрахунки з учасниками пайового фонду під час ліквідації пайового фонду здійснюються в порядку, встановленому Комісією.

Розрахунки з учасниками Фонду здійснюються відповідно до розділу III цього Положення (п. 8 розділу І «Положення про порядок припинення пайового інвестиційного фонду»).

Згідно з п. 1 розділу ІІІ «Положення про порядок припинення пайового інвестиційного фонду» розрахунки з учасниками Фонду здійснюються коштами або іншими, ніж кошти, активами Фонду у порядку, визначеному цим Положенням.

Згідно з п. 4 розділу ІІІ «Положення про порядок припинення пайового інвестиційного фонду» розрахунки з учасниками Фонду в процесі ліквідації Фонду можуть здійснюватися іншими, ніж кошти, активами Фонду за умови дотримання вимог частин третьої та четвертої статті 47 Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону України «Про інститути спільного інвестування» у процесі ліквідації пайового фонду його активи реалізуються за кошти в строки, встановлені Комісією. Кошти, отримані від реалізації, розподіляються у такій черговості:

1) здійснюються виплати учасникам пайового фонду, що подали заявки на викуп інвестиційних сертифікатів до моменту прийняття рішення про ліквідацію пайового фонду (крім закритих пайових фондів);

2) вносяться обов`язкові платежі до Державного бюджету України;

3) задовольняються вимоги кредиторів компанії з управління активами пайового фонду з погашення заборгованості, яка виникла у зв`язку з діяльністю пайового фонду, що ліквідується;

4) розподіляються кошти між учасниками пайового фонду пропорційно кількості інвестиційних сертифікатів пайового фонду, що їм належать, у порядку, встановленому Комісією.

Розподіл коштів здійснюється після повного задоволення вимог попередньої черги (ч.2 ст.47 Закону України «Про інститути спільного інвестування»).

Згідно з ч. 3. ст. 47 Закону України «Про інститути спільного інвестування» розрахунки з учасниками пайового фонду в процесі ліквідації пайового фонду можуть здійснюватися іншими, ніж кошти, активами пайового фонду у разі, якщо:

1) інвестиційні сертифікати розміщувалися лише шляхом приватного розміщення;

2) регламентом передбачена можливість здійснення розрахунків з учасниками пайового фонду іншими, ніж кошти, активами пайового фонду;

3) згода на здійснення розрахунків з учасниками пайового фонду іншими, ніж кошти, активами пайового фонду надана усіма учасниками пайового фонду;

4) кошти, наявні в активах пайового фонду на момент прийняття рішення про ліквідацію, є достатніми для внесення обов`язкових платежів до Державного бюджету України та задоволення вимог кредиторів і будуть використовуватися виключно для таких цілей.

Відповідно до ч.4 ст.47 Закону України «Про інститути спільного інвестування» розподіл інших, ніж кошти, активів пайового фонду здійснюється за умови згоди всіх учасників такого фонду та оформляється договором про розподіл інших, ніж кошти, активів пайового фонду, що укладається між ліквідаційною комісією та всіма учасниками фонду.

Враховуючи викладені вимоги Закону, в процесі ліквідації пайового фонду, його активи реалізуються за кошти в строки, встановлені Комісією, а кошти, отримані від реалізації, розподілені у відповідній черговості.

При цьому, відповідний Закону допускає можливість проведення розрахунків з учасниками Фонду в процесі ліквідації Фонду іншими, ніж кошти, активами Фонду, однак виключно в порядку наведеної в ч. 1 ст. 47 черговості та з дотриманням умов, наведених в ч.ч. 3, 4 ст. 47 відповідного Закону України «Про інститути спільного інвестування».

Тобто, як визначено в ч. 1 ст. 47 Закону України «Про інститути спільного інвестування», розрахунки з учасниками Фонду проводяться в останню чергу, після викупу учасникам пайового фонду, інвестиційних сертифікатів до моменту прийняття рішення про ліквідацію пайового фонду (крім закритих пайових фондів); внесення обов`язкових платежів до Державного бюджету України; задоволення вимог кредиторів компанії з управління активами пайового фонду з погашення заборгованості, яка виникла у зв`язку з діяльністю пайового фонду, що ліквідується.

Також, з огляду на ст. 47 Закону України «Про інститути спільного інвестування», для проведення розрахунків з учасниками Фонду в процесі ліквідації Фонду іншими, ніж кошти, активами Фонду, самої лише згоди всіх учасників такого фонду та навіть оформлення ними відповідного договору з ліквідаційною комісією, не достатньо, оскільки мають бути також дотримані умови, наведені в ч. 3 ст. 47 Закону України «Про інститути спільного інвестування».

Отже, закон передбачає обумовлену настанням певних обставин можливість розрахунків з учасниками Фонду в процесі ліквідації Фонду іншими, ніж кошти, активами Фонду, проте не містить прямої вказівки на обов`язок здійснення таких розрахунків, в тому числі на вимогу учасників фонду.

Розподіл інших, ніж кошти, активів пайового фонду оформляється договором, що укладається між ліквідаційною комісією та всіма учасниками фонду.

Судом встановлено, що інвестиційні сертифікати розміщувалися лише шляхом приватного розміщення (п. 5 Проспекту емісії інвестиційних сертифікатів ПВНЗІФ «Консент Капітал Фінанс», затвердженого рішенням загальних зборів учасників ТОВ «Консент Капітал Менеджмент» № 29 від 08.07.2011 року).

Відповідно до п.8.5 Регламенту ПЗНВІФ «Консент Капітал Фінанс», затвердженого рішенням загальних зборів учасників ТОВ «Консент Капітал Менеджмент», оформленого протоколом № 95 від 21.05.2014 року, за умови згоди всіх учасників фонду можуть бути здійснені розрахунки іншими активами ніж кошти, крім випадків встановлених чинним законодавством.

Водночас, у повідомленнях про порядок проведення розрахунків з учасниками фонду від 20.07.2020 року, вих. № № 20/07/1, 20/07/2, 20/07/3, направлених відповідачем позивачам, серед іншого зазначається, що розрахунки з учасниками Фонду за належними їм на праві спільної часткової власності інвестиційними сертифікатами Фонду здійснюються коштами (п. 6).

Позивачі надсилали вимоги відповідачу про укладення договору про розподіл інших, ніж кошти активів, фонду, виражаючи таким чином, за їх твердженням, свою згоду на укладення такого договору.

Згідно Балансу (Звіту про фінансовий стан) ТОВ «Консент Капітал Менеджмент» ЗНВПІФ «Консент Капітал Фінанс» станом на 08.07.2020 року, дню, що передував дню прийняття рішення про ліквідацію фонду, грошових коштів на рахунках в банках вказано 1 206 тис. грн. (код рядка 1167), поточна кредиторська заборгованість за довгостроковими зобов`язаннями (товари, роботи, послуги) становить 5 120 тис. грн. (код рядка 1615), інші поточні зобов`язання становлять 32 847 тис. грн. (код рядка 1690).

Якщо на момент прийняття рішення про ліквідацію фонду, коштів, наявних в активах пайового фонду, було недостатньо для погашення заборгованості перед бюджетом та задоволення вимог кредиторів, вимоги п. 4 ч. 3 ст. 47 Закону України «Про інститути спільного інвестування» не дотримано, що унеможливлювало проведення розрахунків з учасниками Фонду в процесі ліквідації Фонду іншими, ніж кошти, активами Фонду, оскільки набуття учасниками пайового фонду права власності на активи фонду за відсутності у фонду коштів, достатніх для виконання грошових зобов`язань у визначеній ч. 1 ст. 47 Закону України «Про інститути спільного інвестування» черговості, є порушенням вимог відповідного Закону та прав інших учасників ліквідаційної процедури.

Хоча позивачам, як учасникам пайового фонду, які є власниками майнових сертифікатів, майно фонду і належить на праві спільної часткової власності, однак, реалізація такого права має відбуватись у відповідності до встановленої чинним законодавством процедури і позивачі, приймаючи участь в спільному інвестуванні, мають усвідомлювати всі ризики підприємницької та інвестиційній діяльності та дотримуватись встановлених вимог закону задля дотримання прав та інтересів інших осіб.

З огляду на норми чинного законодавства, для учасників пайового фонду, які своєчасно не скористались можливістю викупити майнові сертифікати до запровадження ліквідаційної процедури, запровадження процедури ліквідації пайового фонду передбачає певні обмеження в можливості реалізації належного їм права спільної часткової власності. Тому, самої лише згоди всіх учасників Фонду не достатньо для розподілу між ними майна фонду.

Відповідно до ч. 2 ст. 45 Закону України «Про інститути спільного інвестування» учасники пайового фонду не мають права впливати на діяльність компанії з управління активами.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За умовами частин 2, 3 ст. 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

В ч. 2 ст. 47 Закону України «Про інститути спільного інвестування» вказано, що у разі здійснення розрахунків з учасниками пайового фонду іншими, ніж кошти, активами пайового фонду розподіл таких активів між учасниками пайового фонду здійснюється пропорційно кількості інвестиційних сертифікатів, що їм належать.

Згідно з п. 3 розділу ІІІ «Положення про порядок припинення пайового інвестиційного фонду» розрахунки з учасниками Фонду здійснюються за розрахунковою вартістю інвестиційного сертифіката Фонду. Розрахункова вартість одного інвестиційного сертифіката Фонду на дату початку розрахунків з учасниками Фонду визначається як загальна вартість чистих активів Фонду, поділена на загальну кількість інвестиційних сертифікатів Фонду, що належать учасникам Фонду на дату прийняття рішення про його ліквідацію.

Згідно з п. 4 розділу ІІІ «Положення про порядок припинення пайового інвестиційного фонду» ліквідаційна комісія забезпечує укладення договору про розподіл інших, ніж кошти, активів Фонду (далі - Договір) та підписання його всіма учасниками Фонду із зазначенням у ньому найменування емітентів, кількості, ціни, загальної вартості цінних паперів, коштів, майнових та немайнових прав, іншого майна, належного кожному учаснику Фонду.

Відповідно до п.8.2. Регламенту ПЗНВІФ «Консент Капітал Фінанс» вартість чистих активів фонду розраховується станом на день, що передує дню прийняття рішення про ліквідацію фонду; день що передує дню початку розрахунку з учасниками фонду.

За змістом п.8.5. Регламенту ПЗНВІФ «Консент Капітал Фінанс» вартість інвестиційних сертифікатів фонду, за якими здійснюються виплати учасникам при ліквідації фонду, визначається виходячи з вартості чистих активів у розрахунку на один інвестиційний сертифікат фонду, що перебуває в обігу. За умови згоди всіх учасників фонду можуть бути здійснені розрахунки іншими активами, ніж кошти, крім випадків, установлених чинним законодавством.

В ході розгляду судового спору судом встановлено, що проект договору, укладення якого вимагають позивачі, не містить істотних умов, зокрема, вартості (ціни) чистих активів фонду, що підлягають розподілу, та розрахункової вартості інвестиційних сертифікатів, що підлягають погашенню внаслідок розподілу активів між учасниками, а отже зміст договору не відповідає вимогам чинного законодавства.

Крім того, в п. 1.4. проекту договору наведені активи фонду з огляду на інформацію про склад, структуру та вартість активів ПЗНВІФ «Консент Капітал Фінанс» станом на 31.10.2018 року, тоді як рішення про ліквідацію фонду було прийнято 09.07.2020 року, що не відповідає вимогам п. 3 розділу ІІІ «Положення про порядок припинення пайового інвестиційного фонду» та п. 8.2. Регламенту ПЗНВІФ «Консент Капітал Фінанс».

Відповідач зауважує, що ПЗНВІФ «Консент Капітал Фінанс» ТОВ «Консент Капітал Менеджмент» є власником частки в розмірі 10% статутного капіталу ТОВ «ОМОКС», що підтверджується рішенням господарського суду Київської області від 11.06.2020 року, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2020 року та постановою Касаційного господарського суду Верховного Суду від 16.01.2021 року у справі 911/3156/19.

Натомість, в розділі 1.4 Розподіл активів ПВНІЗФ «Консент Капітал Фінанс» в п. 3.1 вказано частку в статутному капіталі ТОВ «ОМОКС», що підлягає розподілу, в розмірі 3,89%.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 25 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» товариство має право придбавати частки у власному статутному капіталі без його зменшення на розмір такої частки лише за умови, що на день такого придбання товариство сформує резервний капітал у розмірі ціни придбання викупленої частки, який не може використовуватися для здійснення виплат на користь учасників такого товариства. Відплатний договір про набуття товариством частки у власному статутному капіталі укладається лише за одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь всі учасники товариства.

Однак, позивачами не надане суду одностайне рішення загальних зборів учасників, у яких взяли участь всі учасники товариства, про згоду на придбання частки в статутному капіталі ТОВ «ОМОКС», а також не надано доказів формування резервного капіталу у розмірі ціни придбання частки.

В свою чергу, розподіл інших, ніж кошти, активів фонду, є однією із законодавчо визначених форм розрахунків з учасниками фонду за належні їм сертифікати.

Відтак, без визначення у договорі загальної вартості чистих активів фонду, що підлягають розподілу, та розрахункової вартості інвестиційних сертифікатів, що підлягають погашенню, належний розрахунок з учасниками фонду внаслідок укладення договору не вдається можливим.

Щодо посилань позивачів, що укладення договору про розподіл інших, ніж кошти, активів пайового фонду в судовому порядку є єдино можливим способом завершення ліквідаційної процедури та захисту їх прав як учасників фонду, судом досліджено та враховано наступне.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що порушення прав позивачів пов`язане з неправомірними діями відповідача як компанії з управління активами, бездіяльністю ліквідаційної комісії з моменту прийняття рішення про ліквідацію пайового фонду та порушенням строків на розрахунки з учасниками фонду.

Однак, позивачами не надано суду жодних відомостей та доказів вжиття заходів щодо захисту своїх прав у відповідності до змісту їх порушення, зокрема, оскарження дій відповідача1 як компанії з управління активами, бездіяльності ліквідаційної комісії чи зобов`язання їх вчинити визначені законодавством дії.

У зв`язку з цим суд зауважує, що дії відповідача як компанії з управління активами пайового фонду до прийняття рішення про ліквідацію фонду не входять до предмету доказування та не мають правового значення для правильного вирішення судового спору у цій справі.

З огляду на зміст ч. 4 ст. 47 Закону України «Про інститути спільного інвестування», яка передбачає, що розподіл інших, ніж кошти, активів пайового фонду здійснюється за умови згоди всіх учасників такого фонду та оформляється договором про розподіл інших, ніж кошти, активів пайового фонду, що укладається між ліквідаційною комісією та всіма учасниками фонду, суд зазначає, що наведена норма не є самостійною підставою і її слід тлумачити з врахуванням всієї ст.47 Закону України «Про інститути спільного інвестування» на предмет дотримання всіх умов та правил, які діють під час ліквідаційної процедури пайового фонду.

Таким чином, застосування норми ч.4 ст.47 Закону України «Про інститути спільного інвестування», яка стосується задоволення вимог четвертої черги, без врахування та завершення розрахунків за попередніми чергами, є незаконним.

Крім того, відповідна норма ч.4 ст.47 Закону України «Про інститути спільного інвестування» не передбачає обов`язковості укладення договору про розподіл інших, ніж кошти, активів пайового фонду, а за наведених у справі обставин, без врахування стану розрахунків в ліквідаційній процедурі за попередніми трьома чергами, застосування відповідної норми та укладення договору взагалі є незаконним.

Щодо тверджень, що активи Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «Консент Капітал Фінанс», який знаходиться в управлінні ТОВ «Консент Капітал Менеджмент), належать учасникам такого фонду на праві спільної часткової власності, право власності яких на відповідну частку в пайовому фонді засвідчується належними їм інвестиційними сертифікатами, суд зазначає, що відповідне право часткової власності здійснюється та реалізується на умовах загальних засад права спільної часткової власності, визначених ст.ст. 356, 364, 367 Цивільного кодексу України, з врахування особливостей, визначених Законом України «Про інститути спільного інвестування».

Зокрема, набуття співвласником права власності на належну йому частку в спільному майні відбувається шляхом її виділення в натурі, що припиняє його право спільної часткової власності.

Однак, з врахуванням особливостей ліквідаційної процедури пайового фонду, можливість реалізації відповідних правомочностей обмежена необхідністю дотримання умов ст.47 Закону України «Про інститути спільного інвестування».

Крім того, відповідно до п.5 ст. 46 Закону України «Про інститути спільного інвестування», з моменту прийняття рішення про ліквідацію пайового фонду розміщення та обіг інвестиційних сертифікатів забороняється.

Таким чином, лише після завершення процедури ліквідації Фонду, його активи підлягають розподілу між учасниками відповідно до кількості належних їм інвестиційних сертифікатів.

Факти накладення на відповідача санкцій за порушення законодавства на ринку цінних паперів, невиконання розпоряджень Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, анулювання ліцензії відповідача не породжують у відповідача обов`язку укласти договір про розподіл інших, ніж кошти, активів фонду, в тому числі на вимогу позивачів.

Кримінальні провадження, які знаходяться на стадії досудового розслідування і розслідування яких не завершено, також не створюють такого обов`язку та без наявності вироку суду не є підставою для господарського суду стверджувати чи мали місце відповідні дії (бездіяльність) і ким вони вчинені в силу ч. 6 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Наявність порушень на ринку цінних паперів, здійснення діяльності не в інтересах учасників фонду є підставою для відповідальності відповідно до чинного законодавства, однак, не можуть змінити висновок суду про відсутність у відповідача обов`язку укласти договір про розподіл інших, ніж кошти, активів фонду.

Позивачами не надані такі, що набрали законної сили, судові рішення про визнання рішень загальних зборів учасників ТОВ «Консент Капітал Менеджмент», прийнятих з жовтня 2018 року та станом на момент розгляду судового спору у справі № 911/580/21 в суді, недійсними, у зв`язку з чим суд відхиляє доводи позивачів в цій частині.

Твердження позивачів про бездіяльність ліквідаційної комісії спростовуються судовими рішеннями у справах № 757/9576/21-ц, № 911/2810/20.

Суд вважає передчасними твердження позивачів про те, що ліквідаційна комісія порушила законодавчо встановлені строки для розрахунків з учасниками фонду з огляду на наступне.

Відповідно до п. 7 розділу І «Положення про порядок припинення пайового інвестиційного фонду» розрахунки з учасниками Фонду, в тому числі депонування коштів на користь учасників Фонду, які не подали заявки на викуп належних їм інвестиційних сертифікатів Фонду або які подали зазначені заявки та не звернулися для отримання розрахунку, мають бути здійснені не пізніше одного календарного року з дати прийняття рішення про його ліквідацію (крім випадку, передбаченого пунктом 8 розділу III цього Положення).

Рішення про ліквідацію фонду було прийнято загальними зборами учасників відповідача 09.07.2020 року. Отже, законодавчо встановлений строк на розрахунки з учасниками фонду на момент звернення позивачів до суду за захистом своїх прав в березні 2021 року не сплив.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Європейський суд з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

У контексті вказаної практики суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

Згідно з ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними у розумінні ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як визначено ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За наслідками розгляду спору суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачами не доведені та необґрунтовані, а тому не підлягають задоволенню.

Відшкодування витрат по сплаті судового збору, відповідно до статей 123, 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на позивачів в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 79, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Омокс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитна група «Чайка», Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРГАЗ» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Консент Капітал Менеджмент», яке діє від імені та за рахунок Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «Консент Капітал Фінанс» про визнання договору укладеним відмовити в повному обсязі.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. ст. 254, 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 13.08.2021 р.

Суддя Т.П. Карпечкін