РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.08.2021Справа № 910/20692/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮТА ЛТД" вул. Лук`янівська, 1-А, м. Київ, 04050

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фантазія-Світ" вул. Золотоустівська, 10-12, к. 1, м. Київ, 01135

про стягнення 69 967,00 грн.

Представники сторін: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЮТА ЛТД" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фантазія - Світ" про стягнення 69 967,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами Агентського договору № 30 від 03.01.2018 в частині повернення коштів за невикористані авіаквитки у вказаній сумі, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у вказаній сумі.

Окрім цього судом встановлено, що в позовній заяві позивач просить суд на підставі частини 2 статті 74 Господарського процесуального кодексу України зобов`язати відповідача надати докази на підтвердження його звернення до авіакомпаній із запитами щодо повернення коштів за невикористані авіаквитки, стягнення вартості яких є предметом даного спору, а також надати отримані від авіакомпаній відповіді на запити.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.01.2021 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Через відділ діловодства суду 05.02.2021 від позивача на виконання вимог ухвали суду від 22.01.2021 надійшла заява б/н від 03.02.2021 про усунення недоліків позовної заяви, розглянувши яку суд встановив, що недоліки позовної заяви, які зумовили залишення її без руху, позивачем усунено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.02.2021, за результатами розгляду заява б/н від 03.02.2021 про усунення недоліків позовної заяви, останню прийнято судом до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/20692/20 та приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, за відсутності клопотань будь-якої із сторін про інше та підстав для розгляду даної справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін з ініціативи суду, господарським судом на підставі частини 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України вирішено розгляд справи № 910/20692/20 здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Так, на виконання вимог ухвали суду від 19.02.2021, в системі "Електронний суд" від відповідача надійшла сформована 08.04.2021 заява про надання доказів № 37 від 07.04.2021, а саме копії електронних листів про повернення коштів.

В подальшому 12.04. 2021 через відділ діловодства суду від відповідача надійшла заява, зміст якої є ідентичним змісту заяви про надання доказів № 37 від 07.04.2021, поданої засобами електронного зв`язку 08.04.2021, в якій останній зазначає, що 22 листопада 2020 відповідачем було направлені запити на повернення коштів за авіаквитки скасованих рейсів, відповіді на які ці авіакомпанії на надали та грошові кошти не повернули. Зазначені документи долучені до матеріалів справи.

Також через відділ діловодства суду 12.04.2021 від відповідача на виконання вимог ухвали суду від 19.02.2021 надійшов відзив № 38 від 08.04.2021 на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач заперечує проти заявлених позовних вимог, посилаючись на неотримання від авіакомпанії грошових коштів за не використані авіаквитки, а також на неналежність та недопустимість наданих позивачем на підтвердження позовних вимог доказів. Відзив судом долучено до матеріалів справи.

В свою чергу 27.04.2021 на виконання вимог ухвали суду 19.02.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив б/н від 21.04.2021, відповідно до якої позивач зазначає, що відповідачем не надано доказів не отримання останнім коштів від авіакомпанії за не використані авіаквитки. Відповідь на відзив судом долучена до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, а також заяв та клопотань процесуального характеру, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами суду не надано.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Наразі, від відповідача станом на час винесення рішення до суду не надходило заперечень на відповідь на відзив, жодних заяв про неможливість подання такої заяви по суті спору та/або про намір вчинення відповідних дій та/або продовження відповідних процесуальних строків.

З огляду на вищевикладене, суд здійснював розгляд справи виключно на підставі наявних матеріалів.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 3 січня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фантазія-Світ" (відповідач у справі, агент за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЮТА ЛТД" (позивач у справі, замовник за договором) укладено Агентський договір № 30 (далі - Договір), відповідно до умов пункту 1.1 якого агент в порядку та на умовах, визначених даним договором та чинним законодавством України, зобов`язується здійснювати представництво замовника перед третіми особами, а замовник зобов`язується оплачувати агентську винагороду агента.

Розділами 2 - 7 Договору сторони узгодили обов`язки сторін, порядок проведення розрахунків і агентську винагороду, відповідальність сторін, порядок вирішення спорів, форс-мажор, термін дії договору тощо.

Суд зазначає, що за приписами статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Як визначено пунктом 7.1 Агентського договору даний договір набуває чинності з моменту його підписання і діє один рік, при цьому, якщо жодна із сторін не заявить письмово іншій стороні про припинення дії даного договору за 30 календарних днів до його закінчення, його дія автоматично продовжується на наступний календарний рік.

Вказаний Договір підписаний представниками агента та замовника та скріплений печатками сторін.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договорами комерційного посередництва (агентським договором), які підпадає під правове регулювання норм глави 31 Господарського кодексу України.

Статтею 295 Господарського кодексу України визначено, що комерційне посередництво (агентська діяльність) є підприємницькою діяльністю, що полягає в наданні комерційним агентом послуг суб`єктам господарювання при здійсненні ними господарської діяльності шляхом посередництва від імені, в інтересах, під контролем і за рахунок суб`єкта, якого він представляє.

За правилами статті 297 Господарського кодексу України за агентським договором одна сторона (комерційний агент) зобов`язується надати послуги другій стороні (суб`єкту, якого представляє агент) в укладенні угод чи сприяти їх укладенню (надання фактичних послуг) від імені цього суб`єкта і за його рахунок.

У відповідності до статті 305 Господарського кодексу України відносини, які виникають при здійсненні комерційного посередництва (агентської діяльності) у сфері господарювання, регулюються цим Кодексом, іншими прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами, що визначають особливості комерційного посередництва в окремих галузях господарювання. У частині, не врегульованій нормативно-правовими актами, зазначеними у цій статті, до агентських відносин можуть застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України, якими регулюються відносини доручення.

Представництво за цим договором полягає у здійсненні агентом юридичних і фактичних дій від імені замовника, в його інтересах, під його контролем та за його рахунок, з метою надання замовнику і його уповноваженим особам наступних послуг: бронювання та оформлення авіаційних квитків; бронювання та оформлення авіаційних квитків на чартерні рейси; оформлення карток по бонусним програма для часто літаючих пасажирів; оформлення залізничних квитків по всьому світу; бронювання та організація трансферів, прокатів автомобілів; бронювання готельних номерів в Україні та за кордоном для осіб зазначених замовником; організація та обслуговування VIP обслуговування для осіб, зазначених замовником, в Україні і за кордоном; по можливості і необхідності, надання візової підтримки для осіб, зазначених замовником; оформлення полісів медичного страхування для осіб, зазначених замовником; надання посередницьких послуг з організації різноманітних заходів, подій, зустрічей, конференцій, семінарів, тощо; бронювання та оформлення інших послуг (пункт 1.3 Агентського договору).

Згідно з пунктом 1.3 Агентського договору надання послуг здійснюється шляхом укладання агентом від імені замовника відповідних договорів та угод з третіми особами.

Відповідно до умов пункту 2.1 Агентського договору, серед іншого, агент зобов`язується приймати замовлення від замовника щодо бронювання авіаквитків та інших послуг, передбачених договором, по телефону, факсимільним зв`язком, електронною поштою, за допомогою мережі Інтернет; здійснювати оформлення та реалізацію авіаквитків відповідно до правил міжнародних і внутрішніх тарифів, встановлених авіакомпаніями та агентом.

Агент одержує агентську винагороду за посередницькі операції, які він провів в інтересах принципала, у розмірі, передбаченому договором (ч. 1 ст. 301 ГК України).

Згідно з пунктом 3.3 Агентського договору замовник повністю оплачує послуги, підтверджені агентом і узгоджені з замовником, в тому числі агентську винагороду агента, в готівковій або безготівковій формі на підставі виставленого агентом рахунку протягом одного банківського дня з моменту виставлення рахунку. Агент проводить оформлення послуг тільки після зарахування грошових коштів від замовника на розрахунковий рахунок агента

З матеріалів справи вбачається, що позивачем здійснені замовлення та на підставі виставлених відповідачем як агентом рахунків на плату № 70 від 24.01.2020, № 135 від 13.02.2020, № 179 від 25.02.2020, № 204 від 04.03.2020, № 218 від 12.03.2020, № 219 від 12.03.2020, № 222 від 13.03.2020, № 250 від 18.06.2020, № 251 від 18.06.2020, № 254 від 26.06.2020, № 255 від 26.06.2020, відповідно до платіжних доручень № 3376 від 13.03.2020 на суму 11798,00 грн., № 3375 від 12.03.2020 на суму 13 999,00 грн., № 3374 від 12.03.2020 на суму 4 584,00 грн., № 3284 від 24.01.2020 на суму 8 617,00 грн., № 3332 від 13.02.2020 на суму 14 862,00 грн., № 3343 від 25.02.2020 на суму 13 962,00 грн., № 3470 від 18.06.2020 на суму 8157,00 грн., № 3469 від 18.06.2020 на суму 8 157,00 грн., № 3477 від 26.06.2020 на суму 8 997,00 грн., № 3478 від 26.06.2020 на суму 8 997,00 грн. оплачено авіаквитки № 013 на ім`я Sapsai Andrii вартістю 5 899,00 грн., № 014 на ім`я Kellier Vladyslav вартістю 5 899,00 грн., № 993 на ім`я Hanhala Dmytro вартістю 13 999,00 грн., № 992 на ім`я Diachenko Valentyn вартістю 10 760,00 грн., № 934 на ім`я Komysh Victor вартістю 14 862,00 грн., № 963 на ім`я Kolomiets Leonid вартістю 13 962,00 грн., № 076 на ім`я Hanhala Dmytro вартістю 8 157,00 грн., № 077 на ім`я Kokoruza Anton вартістю 8 157,00 грн., № 868 на ім`я Hanhala Dmytro вартістю 8 997,00 грн., № 869 на ім`я Kokoruza Anton вартістю 8 997,00 грн.

Будь - які заперечення щодо факту здійснених замовлень, отримання та розміру перерахованих позивачем коштів за вказаними рахунками - фактурами, а також щодо повного та належного виконання ТОВ "ЮТА ЛТД" умов Договору з боку відповідача в матеріалах справи відсутні.

При цьому як зазначено в позовній заяві та не заперечується відповідачем, всі рейси, на які були придбані вищеперераховані авіаквитки, та стягнення грошових коштів за повернення яких є предметом даного спору, були відмінені авіакомпаніями-перевізниками у зв`язку з пандемією COVID-19.

За умовами підпункту 8 пункту 2.1 Агентського договору агент зобов`язаний здійснювати повернення вартості невикористаних авіаквитків у відповідності до правил авіаперевізника. При поверненні авіаквитків сервісний збір не повертається.

Згідно з пунктом 3.8 Агентського договору часткове або повне повернення коштів при поверненні авіаквитків та послуг проводиться відповідно до правил застосування тарифів авіакомпаній та партнерів, після письмового запиту замовника та повернення авіакомпаніями та партнерами грошових коштів агенту за дані авіаквитки та послуги.

Судом встановлено за матеріалами справи, що позивачем на електронну адресу відповідача було надіслано заяви № 35/20 від 16.03.2020, № 36/20 від 16.03.2020, № 37/20 від 16.03.2020, № 48/20 від 06.07.2020, № 59/20 від 10.07.2020 про повернення коштів за невикористані авіаквитки, у зв`язку з відміною рейсів авіакомпаніями через світову пандемію та, відповідно, відміну відряджень.

В свою чергу відповідачем були направлені на адресу позивача односторонньо підписані агентом акти про повернення авіаквитків № 23 від 10.03.2020, № 29 від 18.03.2020, № 31 від 16.03.2020,№ 34 від 17.03.2020 на суми 6176,000 грн., 7277,00 грн., 11024,00 грн. та 10377,00 грн. відповідно.

При цьому листами № 18 від 02.07.2020, №31 від 14.07.2020 відповідач запевнив позивача у вчиненні всіх необхідних дій для повернення коштів за невикористані квитки, а також запропонував позивачеві з метою повернення грошових коштів звертатися безпосередньо до авіакомпаній «Belavia» та «AirAstana».

Так, позивач 27.07.2020 звернувся електронним листом до авіакомпанії «Belavia» щодо повернення вартості невикористаних авіаквитків № 868 на ім`я Hanhala Dmytro вартістю 8 997,00 грн., № 869 на ім`я Kokoruza Anton вартістю 8 997,00 грн., згідно триманої 18.11.2020 відповіді на яке позивачу було повідомлено про здійснення повернення грошових коштів за місцем сплати перевезення в формі та оплаті перевезення, з посиланням на Авіаційні правила повітряних перевезень пасажирів, вантажу, багажу, затверджених у відповідності до ст. 94 Повітряного кодексу Республіки Білорусь та на підставі п.п. 5.9 п. 9 Положення про Міністерство транспорту та комунікацій Республіки Білорусь, затвердженого постановою Ради Міністрів РБ № 985 від 31.07.2006.

Також позивач 19.11.2020 звернуся електронним листом до авіакомпанії «AirAstana» щодо пере бронювання квитків № 076 на ім`я Hanhala Dmytro вартістю 8 157,00 грн., № 077 на ім`я Kokoruza Anton вартістю 8 157,00 грн., на який листом від 19.11.2020 авіакомпанія повідомила про неможливість збільшення термінів та можливість повернення авіаквитків за місцем придбання.

Проте, грошові кошти за невикористані авіаквитки відповідачем на рахунок позивача як клієнта повернуті не були.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

З метою досудового врегулювання спору та оскільки позивачем не було отримано від відповідача грошові кошти в розмірі вартості повернутих авіаквитків, позивач 13.11.2020 звернувся до ТОВ «Фантазія - Світ» з претензією № 83/20 про повернення вартості невикористаних авіаквитків у розмірі 34 854,00 грн. та 19.11.2020 з претензією № 84/20 про повернення вартості невикористаних авіаквитків на суму 34308,00 грн., копії яких наявні в матеріалах справи.

Факт надсилання претензій на адресу відповідача підтверджується наявними в матеріалах справи копіями відповідних фіскальних чеків від 18.11.2020 та 20.11.2020.

Однак, як встановлено судом за матеріалами справи та стверджується позивачем, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фантазія-Світ" свої зобов`язання щодо повернення коштів в розмірі 69 967,00 грн. за придбані авіаквитки, надання послуг перевезення за якими не відбулось, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору не виконало, в результаті чого у відповідача станом на час звернення до суду утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором у розмірі 69 967,00 грн., яку позивач просив суд стягнути з відповідача в судовому порядку.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Суд звертає увагу, що відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Тобто, закріплена вказаною нормою презумпція правомірності правочину означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Отже, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 23.01.2018 у справі №203/2612/13-ц та від 19.06.2018 у справі №5023/3905/12.

Доказів визнання недійсним чи розірвання укладеного Агентського договору № 30 від 03.01.2018 та/або окремих положень суду також не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення даного Договору на час його підписання та в процесі виконання з боку сторін відсутні.

Поряд з цим суд зазначає, нормою частини 1 статті 212 Цивільного кодексу України закріплене право осіб, які вчиняють правочин, обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

Отже, укладаючи правочин з відкладальною обставиною його сторони пов`язують виникнення прав і обов`язків за таким правочином з певною обставиною, щодо появи якої в майбутньому у сторін існує лише відповідна вірогідність.

Відкладальна обставина може полягати у діях як однієї із сторін договору, так і третьої особи, яка нею не є, але у будь-якому разі повинна обумовлювати настання (зміну) відповідних прав і відповідних обов`язків обох сторін договору, а не лише однієї з них, та у момент укладання договору стосовно такої обставини має бути невідомо, настане вона чи ні.

Таким чином, на відміну від строку, яким є визначений проміжок часу до відомого моменту або події, яка неминуче має настати, відкладальна обставина має характер такої обставини, що може і не настати.

Здійснивши аналіз змісту укладеного між сторонами Агентського договору судом встановлено, що в спірному правочині обов`язок відповідача щодо повернення коштів замовнику при поверненні авіаквитків обумовлений вказівкою на події - «після повернення авіакомпаніями та партнерами грошових коштів агенту за дані авіаквитки та послуги», тобто обумовили настання у відповідача обов`язку щодо повернення вартості невикористаних авіаквитків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні, що свідчить про вчинення правочину в цій частині під відкладальною умовою (частина 1 статті 212 Цивільного кодексу України).

В свою чергу, встановлюючи фактичні обставини справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів суд зазначає, що у пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи "Щодо якості судових рішень" міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Принцип змагальності необхідно розглядати як основоположний компонент концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та принцип ефективної участі.

Пункт 4 ст. 129 Конституції України змагальність сторін прямо пов`язує зі свободою в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Наразі сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за таким підходом сама концепція змагальності втрачає сенс.

Так, згідно висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, принцип змагальності передбачає покладання тягаря доказування на сторони та одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Відповідно до частини 1 статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно зі статтею 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

У відповідності до статті 78 даного Кодексу достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить, насамперед, від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування у справі, який може змінюватися в процесі її розгляду (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 910/4994/18).

Так, у даній справі відповідач заперечуючи проти позовних вимог зазначає про неотримання від авіакомпаній грошових коштів за невикористані авіаквитки на відповідні електронні запити агента від 22.11.2020, а отже зазначає про відсутність правових підстав для повернення таких коштів позивачеві як замовнику агентських послуг.

При цьому в матеріалах справи відсутні будь-які докази як на підтвердження факту повернення авіакомпаніями відповідачу коштів за невикористані спірні авіаквитки у зв`язку з відміною рейсів, так і докази протилежного.

Суд зазначає, що особливості оформлення агентської діяльності регламентуються як приписами Господарського кодексу України щодо комерційного посередництва, так і в частині, не врегульованій ГК України, приписами, що регулюють відносини доручення.

Суть агентського договору, який належить до посередницьких договорів на надання послуг полягає в тому, що діяльність, яку здійснює агент за дорученням і в інтересах принципала, породжує майнові наслідки для принципала, а не агента.

На відміну від договорів доручення та комісії, у межах виконання агентського договору може бути вчинено не лише юридичні, а й фактичні дії, причому різноманітні (набір дій). Зокрема, агент може рекламувати реалізований від імені принципала товар, готувати його до продажу тощо.

Зміст агентського договору є складним, ним опосередковуються різні за своєю сутністю правовідносини: внутрішні - які виникають між агентом та принципалом, і зовнішні - між агентом та третіми особами. При цьому внутрішнє зобов`язання є основним і відбиває сутність агентського зобов`язання.

В свою чергу суд наголошує, що конструкція агентського договору, який є предметом даного спору, має на меті цивільно-правове оформлення відносин, в яких посередник (представник) здійснює в інтересах і за рахунок принципала правочини й інші юридичні дії (що характерно для відносин доручення і комісії"), а також дії фактичного характеру, які не створюють правовідносин принципала з третіми особами, від свого імені або від імені принципала.

Зокрема, в контексті вищенаведеного враховуючи фактичні обставини даної справи суд зазначає, що правий зв`язок позивача як сторони агентського договору та замовника обмежується тільки особою агента, а отже позивач в межах спірного Агентського договору № 30 від 03.01.2018 має законні підстави очікувати від останнього дотримання умов правочину та не зобов`язаний особисто вчиняти певні дії, зокрема, звертатись до авіакомпаній з метою отримання коштів за невикористані авіаквитки, позаяк метою укладеного між сторонами Договору є саме реалізація таких правовідносин з третіми особами за участю представника замовника - ТОВ «Фантазія - Світ».

При цьому, надані відповідачем заявою № 37 від 07.04.2021 копії електронних листів про повернення коштів від 22.11.2020, не можуть бути розцінені в якості достатніх та належних доказів на підтвердження вчинення відповідачем дій на виконання своїх зобов`язань за Договором з метою отримання коштів за невикористані авіаційні квитки, з огляду на відсутність обов`язкових реквізитів листів, з яких можна дійти висновку про їх адресата та відправника, ідентифікувати електронні адреси сторін, а також враховуючи їх зміст суд позбавлений можливості дійти категоричного висновку про зазначені листи від 22.11.2020 як вимоги про повернення коштів за спірні невикористані авіаквитки.

Поряд із цим доказів вчинення будь - яких дій з метою виконання своїх зобов`язань за Договором та повернення коштів позивачеві, окрім надсилання електронних листів 22.11.2020, зокрема, направлення повторних запитів, вимогу звірки, а також повідомлення про свої дії позивача як замовника, відповідачем під час розгляду справи суду не надано.

Суд акцентує увагу, що згідно зі ст.3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу, свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.

Так, зміст зазначених принципів полягає в тому, що тексти законів, правочинів (угод) та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту.

Тобто, укладаючи угоду сторони повинні керуватись внутрішнім критерієм - добросовісністю по відношенню до контрагента (вчиняти дії таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода, неможливість укладення зобов`язання на засадах обману, насильства, зловживання довірою, дотримуватись правової поведінки суб`єктів зобов`язання, вчиняти всі залежні від сторони зобов`язання дії щодо належного виконання зобов`язання та непорушення прав інших осіб), і виходити з зовнішнього критерію - справедливості та розумності, що виражається в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню, тобто кожна сторона у виконанні цивільно-правових зобов`язань повинна дотримуватись такої поведінки по відношенню до своїх прав і обов`язків, яка б виключала необ`єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін зобов`язання стосовно одна одної.

Відтак, виходячи з суті принципу добросовісності суд зазначає, що укладений між сторонами Агентський договір є двостороннім, отже зумовлює не тільки права сторін, а саме право агента на отримання оплати за свої послуги, а й обумовлює наявність зобов`язань агента та повноцінне добросовісне їх виконання, зокрема, Товариством з обмеженою відповідальністю «Фантазія - Світ».

Окремо суд наголошує, що за приписами статті 11 ГПК України:

- суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (ч. 1);

- суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 2);

- якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії (ч. 6).

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

В п. 4.1 рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004 встановлено, що верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

Як вбачається із доповіді Венеціанської комісії «Про верховенство права» складовими верховенства права є обов`язковість зрозумілості, ясності та передбачуваності положень закону та обов`язковість реалізації владних повноважень відповідно до закону, справедливо та розумно.

Суд зазначає з урахуванням змісту правовідносин сторін та умов укладеного між ними Договору, на якому вони базуються, що в даному випадку позивач обмежений в реалізації своїх правомочностей щодо самостійного повернення коштів за невикористані авіаційні квитки умовами Агентського договору, а також п.п. 8 п. 2.1 останнього покладає таких обов`язок безпосередньо на відповідача як агента, що кореспондує інформації, зазначені в листах авіакомпаній «Belavia» та «AirAstana», а отже за умови недоведення відповідачем належними доказами факту вжиття всіх залежних від нього заходів на виконання своїх зобов`язань за Договором, суд вважає за можливе і доцільне задовольнити позовні вимоги.

Таким чином, оскільки матеріалами справи підтверджується факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань за Договором, розмір основної заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів повернення коштів за невикористані авіаційні квитки відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 69 967,00 грн. боргу за невикористані авіаквитки підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фантазія-Світ" (вул. Золотоустівська, 10-12, к. 1, м. Київ, 01135, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮТА ЛТД" (вул. Лук`янівська, 1-А, м. Київ, 04050, ) 69 967,00 грн. (шістдесят дев`ять тисяч дев`ятсот шістдесят сім грн. 00 коп.) боргу та 2102,00 грн. (дві тисячі сто дві грн. 00 коп.) витрат по сплаті судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано 13 серпня 2021.

Суддя А.М. Селівон