ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2021 року

м. Київ

Справа № 911/388/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Васьковський О.В. - головуючий, Білоус В. В., Пєсков В. Г.,

за участю секретаря судового засідання Аліференко Т. В.

розглянув касаційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2021

та ухвалу Господарського суду Київської області від 16.11.2020

у справі № 911/388/20

за заявою ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Квазар комплекс"

про банкрутство

Учасники справи:

від ГУ ДПС у Київській обл. - Вірчак В. Г.;

від ТОВ "НВП "Квазар комплекс" - не з`явився;

1. Короткий зміст заявлених вимог

1.1. Ухвалою Господарського суду Київської області від 13.04.2020 відкрито провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Квазар Комплекс" (далі - боржник, ТОВ "НВП "Квазар Комплекс") за заявою ОСОБА_1 , введено процедуру розпорядження майном боржника, призначено розпорядником майна ТОВ "НВП "Квазар Комплекс" арбітражного керуючого Леонова К.Ю. (свідоцтво №1925 від 17.12.2019), призначено попереднє засідання суду та вирішено інші процесуальні питання по справі.

1.2. Постановою суду від 20.07.2020 визнано ТОВ "НВП "Квазар комплекс" банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру строком на дванадцять місяців, призначено ліквідатором боржника арбітражного керуючого Соловея Ю. А. (свідоцтво №1895 від 29.12.2018), здійснено офіційне оприлюднення відповідного повідомлення.

1.3. 04.08.2020 через канцелярію суду Головним управлінням ДПС у Київській області (далі - ГУ ДПС) подано заяву б/н б/д (вх.№16329/20 від 04.08.2020) про визнання кредиторських вимог до боржника у розмірі 157309,93 грн, мотивовану тим, що у боржника станом на 30.04.2020 відповідно до інформаційних баз даних обліковується податковий борг у розмірі 157309,93 грн, який складається з: податку на додану вартість у сумі 113030,21 грн (112903,02 грн - штраф, 127,19 грн - пеня); податку на прибуток у сумі 41520,34 грн (штраф); єдиного соціального внеску у сумі 2759,41 грн (штраф). Зазначена заборгованість виникла на підставі податкових повідомлень-рішень, винесених податковими органами.

1.4. Ліквідатор проти кредиторських вимог ГУ ДПС не заперечив та визнав їх повністю, про що зазначив у своєму повідомленні про результат розгляду грошових вимог від 02.11.2020.

2. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

2.1. Ухвалою Господарського суду Київської області від 16.11.2020, яка залишена без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2021, заяву ГУ ДПС про визнання кредиторських вимог у справі про банкрутство ТОВ "НВП "Квазар Комплекс" залишено без задоволення, а грошові вимоги у розмірі 157309,93 грн відхилено.

2.2. Судові рішення мотивовані не доведеністю належними та допустимим доказами наявності у боржника відповідної заборгованості.

3. Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

3.1. Спеціальним законом (стаття 102 ПК України) встановлено граничний строк давності для стягнення контролюючим органом податкового боргу, нарахованого платнику податків за результатами податкової перевірки, який становить 1095 календарних днів з дня виникнення податкового боргу. Цей строк є спеціальним строком давності для звернення податкового органу до платника податків з вимогою про погашення податкового боргу та застосовується імперативно (в силу закону).

3.2. Із змісту заяви ГУ ДПС та доданих до неї документів вбачається, що заборгованість виникла на підставі податкових повідомлень-рішень (рішень), прийнятих ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві, а саме:

- з податку на додану вартість від 22.08.2014 № на суму 30468056,00 грн (основний платіж) та 15234.027,00 грн (штраф), заявляється заявником у розмірі 112342,32 грн штраф), від 27.05.2016 № на суму 560,70 грн та пені у розмірі 127,19 грн;

- з податку на прибуток від 22.08.2014 № на суму 34628,91 грн та від 29.11.2016 №4 на суму 6891,40 грн (штраф).

3.3. Водночас, податкових повідомлень-рішень від 27.05.2016 № на суму 560,70 грн і пені у розмірі 127,19 грн (податок на додану вартість), та від 22.08.2014 № на суму 34628,91 грн (податок на прибуток) заявником суду взагалі надано не було, у зв`язку з чим посилання заявника на зазначені рішення не прийняті судом до уваги.

3.4. Кредиторські вимоги, що розглядається судом виникли на підставі проведеної податковим органом перевірки за актами та виявленими порушеннями податкового законодавства, у зв`язку з чим були прийнятті відповідні податкові повідомлення-рішення, а саме від 22.08.2014 та від 29.11.2016 . Разом з тим з відповідною заявою до суду податковий орган звернувся лише 04.08.2020, тобто після спливу визначеного статтею 102 ПК України 1095-денного строку. Доказів, які б вказували на адміністративне чи судове оскарження зазначених рішень чи наявність інших підстав визначених у ПК України, які б спростовували встановлені судом обставини, учасниками справи під час розгляду даних кредиторських вимог суду надано не було.

3.5. Заявник просив визнати грошові вимоги, які виникли на підставі рішення про застосування штрафних санкції та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 30.03.2016 № на суму 20314,84 грн (штраф) та 1914,96 грн (пеня), заявляється заявником у розмірі 2759,41 грн.

Однак ГУ ДПС не надано суду доказів надіслання боржнику, як платнику єдиного внеску, вимогу (рішення) про сплату недоїмки, а тому брати відповідне рішення до уваги правових підстав не має.

3.6. Докази надсилання платнику (боржнику) рішення від 30.03.2016 № (копія повідомлення про вручення поштового відправлення № 729) були надані ГУ ДПС вже в суді апеляційної інстанції з клопотанням про долучення їх до матеріалів справи. Однак апеляційний господарський суд встановив, що скаржник в апеляційній скарзі не посилається на зазначене повідомлення про вручення поштового відправлення № 729 як на доказ вручення боржнику відповідного рішення контролюючого органу, про такий доказ заявлено лише представником в судовому засіданні. При цьому, ані в клопотанні про залучення доказів, ані в судовому засіданні представник контролюючого органу не обґрунтував неможливість подання вказаного доказу суду першої інстанції, а також не вказав на об`єктивні обставини, які стали перешкодою для подання такого доказу разом з заявою про грошові вимоги. За вказаних обставин, суд апеляційної інстанції не прийняв повідомлення про вручення поштового відправлення № 729 як доказ вручення боржнику рішення від 30.03.2016 № та погодився з висновком місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для визнання заявлених грошових вимог, що складаються зі штрафу за несвоєчасну сплату ЄСВ.

3.7. Визнання ліквідатором кредиторських вимог не є безумовною підставою для їх визнання судом.

4. Короткий зміст касаційної скарги

4.1. 15.03.2021 ГУ ДПС у Київській області звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просило скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2021 та ухвалу Господарського суду Київської області від 16.11.2020, прийняти рішення, яким включити кредиторські вимоги у розмірі 157309,93 грн до реєстру вимог кредиторів.

5. Узагальнені доводи касаційної скарги

5.1. Суди помилково відхилили кредиторські вимоги контролюючого органу у зв`язку з тим, що з моменту відкриття справи про банкрутство зупиняється перебіг строків звернення до боржника із майновими вимогами на період дії мораторію у такій справі (як загальний строк позовної давності, визначений цивільним законодавством, так інші строки давності стягнення грошових зобов`язань, визначені спеціальними законами щодо окремих видів грошових зобов`язань, зокрема податкових). Отже, в процедурі банкрутства можуть визнаватися грошові вимоги податкового органу, які виникли у період 1095 днів до моменту звернення до боржника із заявою про визнання кредиторських вимог.

5.2. Ліквідатор боржника визнає вимоги контролюючого органу в повному обсязі та не заперечує стосовно включення останніх до реєстру вимог кредиторів.

5.3. Суд дійшли хибного висновку про відмову у визнанні кредиторських вимог в частині ПДВ та податку на прибуток, оскільки кредитор може реалізувати своє процесуальне право та заявити їх до боржника у строк, встановлений статтею 45 КУзПБ в межах процедури розпорядження майном боржника протягом одного місяця з дня офіційного оприлюднення повідомлення про відкриття провадження у справі про банкрутство. Скаржник вважає, що в даному випадку посилання на строки позовної давності, встановлені Податковим кодексом України, є неправомірними, оскільки в процедурах банкрутства кредитор може реалізувати свої права лише у спосіб, передбачений Кодексом України з процедур банкрутства.

5.4. Оскільки нарахування пені, передбаченої Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", починається з першого календарного дня, що настає за днем закінчення строку внесення відповідного платежу, до дня фактичної сплати (перерахування) включно, суди дійшли помилкового висновку про відхилення кредиторських вимог в частині ЄСВ з підстав відсутності в матеріалах справи доказів направлення рішення про застосування штрафних санкцій з ЄСВ. До того ж, під час розгляду заяви контролюючого органу про визнання кредиторських вимог, місцевим господарським судом не було витребувано докази направлення рішення про застосування штрафних санкцій з ЄСВ на адресу боржника.

6. Позиція інших учасників щодо касаційної скарги

6.1. Відзиви на касаційну скаргу не надійшли, що відповідно до частини третьої статті 295 ГПК України не перешкоджає перегляду судових рішень.

7. Касаційне провадження

7.1. Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №911/388/20 визначено колегію суддів Верховного Суду у наступному складі: головуючий суддя - Васьковський О. В., судді: Погребняк В. Я., Білоус В. В. (протокол автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.04.2021).

7.2. У зв`язку з перебуванням судді Погребняка В. Я. у відпустці, автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №911/388/20 визначено колегію суддів Верховного Суду у такому складі: головуючий суддя - Васьковський О. В., судді: Огороднік К. М., Білоус В. В. (протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.04.2021).

7.3. Ухвалою Верховного Суду від 11.05.2021 касаційну скаргу ГУ ДПС на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2021 та ухвалу Господарського суду Київської області від 16.11.2020 у справі №911/388/20 залишено без руху, надано строк для усунення недоліків, а саме: виконати вимоги пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України та зазначити підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав) та надати суду оригінал документа на підтвердження сплати судового збору у розмірі 8 408,00 грн і докази надсилання копії касаційної скарги учасникам справи листом з описом вкладення.

7.4. 02.06.2021 від ГУ ДПС надійшли документи на виконання вимог ухвали суду від 11.05.2021.

7.5. Ухвалою Верховного Суду від 18.06.2021 відкрито касаційне провадження у справі № 911/388/20 за касаційною скаргою ГУ ДПС та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 27.07.2021 о 15:15.

7.6. У зв`язку з відпусткою судді Огородніка К.М. здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, за результатами якого визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Васьковський О.В., судді: Білоус В.В., Пєсков В.Г. (протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.07.2021).

7.7. В судовому засіданні 27.07.2021 представник ГУ ДПС підтримав касаційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити у повному обсязі.

7.8. Решта учасників справи у судове засідання 27.07.2021 не з`явилися, своїх представників не направили.

Однак 27.07.2021 до Верховного Суду надійшло клопотання ліквідатора ТОВ "НВП "Квазар комплекс" арбітражного керуючого Соловей Ю. А., в якому він зазначав про те, що у зв`язку з перебуванням у відпустці не зможе прийняти участь у судовому засіданні, призначеному на 27.07.2021 та просив розглядати справу без його участі за наявними у справі матеріалами. Крім того, арбітражний керуючий у клопотанні просив відмовити у задоволенні касаційної скарги ГУ ДПС на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2021 та ухвали Господарського суду Київської області від 16.11.2020.

7.9. Згідно з частиною першою статті 42 ГПК України участь у судовому засіданні належить до процесуальних прав учасника у справі.

Учасники судового процесу на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, і правом на участь у судовому засіданні. Оскільки явка представників учасників у цій справі в судове засідання не була визнана обов`язковою, вищезгадане клопотання підлягає задоволенню.

7.10. До визначеної дати проведення судового засідання від учасників справи не надійшло заяв чи клопотань, пов`язаних з рухом касаційної скарги, із вказівкою на наявність обставин, які б об`єктивно унеможливили розгляд справи у судовому засіданні 27.07.2021. Крім того, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України).

7.11. Враховуючи, що явка представників у судове засідання не була визнана обов`язковою, а також з метою дотримання принципу розумності строків розгляду справи, необхідності забезпечення захисту здоров`я учасників судового процесу і співробітників суду та з урахуванням рекомендацій уповноважених суб`єктів щодо запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, суд касаційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутністю представників учасників цієї справи, які не з`явилися.

8. Позиція Верховного Суду та висновки щодо застосування норм права

8.1. Діючи в межах повноважень касаційного суду відповідно до статті 300 ГПК України, колегія суддів здійснює перегляд оскаржуваних судових рішень в межах доводів касаційної скарги.

8.2. Об`єктом касаційного перегляду є рішення судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні заяви ГУ ДПС про визнання кредиторських вимог до боржника ТОВ "НВП "Квазар Комплекс", що складаються з штрафних санкцій, нарахованих на підставі податкових повідомлень-рішень, у загальному розмірі 157309,93 грн, з яких: 113030,21 грн з податку на додану вартість (112903,02 грн - штраф, 127,19 грн - пеня); 41520,34 грн з податку на прибуток (штраф); 2759,41 грн з єдиного соціального внеску (штраф).

8.3. Заперечуючи висновки судів попередніх інстанцій стосовно відмови у визнанні кредиторських вимог, скаржник, зокрема, стверджує про відсутність підстав для застосування до заявлених вимог контролюючого органу положень Податкового кодексу України (далі - ПК України), оскільки контролюючий орган має право заявити грошові вимоги лише у строк, встановлений статтею 45 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ).

8.4. Надаючи оцінку доводам скаржника, Верховний Суд, враховуючи приписи статті 300 ГПК України та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи, зазначає наступне.

8.5. В частині першій статті 2 КУзПБ передбачено, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

8.6. Положення частини першої статті 1 названого Кодексу визначають, що кредитором є юридична або фізична особа, а також контролюючий орган, уповноважений відповідно до ПК України здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у межах своїх повноважень, та інші державні органи, які мають вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника; забезпечені кредитори - кредитори, вимоги яких до боржника або іншої особи забезпечені заставою майна боржника; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли після відкриття провадження у справі про банкрутство.

8.7. В статті 45 КУзПБ наведено порядок виявлення кредиторів та осіб, які мають бажання взяти участь у санації боржника, згідно з частиною першою та четвертою якої конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують. для кредиторів, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, усі дії, вчинені у судовому процесі, є обов`язковими так само, як вони є обов`язковими для кредиторів, вимоги яких були заявлені протягом встановленого строку. Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, задовольняються в порядку черговості, встановленої цим Кодексом. Кредитори, вимоги яких заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою цієї статті, є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

8.8. Згідно з встановленими судами попередніх інстанцій обставинами:

- грошові вимоги щодо податку на додану вартість та податку на прибуток складаються із заборгованості, що виникла на підставі податкових повідомлень-рішень (рішень), прийнятих ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві: з податку на додану вартість від 22.08.2014 № на суму 30468.056,00 грн (основний платіж) та 15234027,00 грн (штраф), заявляється заявником у розмірі 112342,32 грн, від 27.05.2016 № на суму 560,70 грн та пені у розмірі 127,19 грн; з податку на прибуток від 22.08.2014 № на суму 34628,91 грн та від 29.11.2016 № 4 на суму 6891,40 грн (штраф);

- грошові вимоги щодо єдиного соціального внеску виникли на підставі рішення про застосування штрафних санкції та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 30.03.2016 № на суму 20314,84 грн (штраф) та 1914,96 грн (пеня), заявлені контролюючим органом у розмірі 2759,41 грн;

- заявником не надано суду податкових повідомлень-рішень від 27.05.2016 № на суму 560,70 грн і пені у розмірі 127,19 грн (податок на додану вартість), та від 22.08.2014 № на суму 34628,91 грн (податок на прибуток), у зв`язку з чим не суди прийняли до уваги посилання заявника на зазначені рішення;

- розглянуті судом вимоги в частині заборгованості з податку на додану вартість та з податку на прибуток виникли на підставі проведеної податковим органом перевірки за актами та виявленими порушеннями податкового законодавства, у зв`язку з чим були прийнятті вищезгадані податкові повідомлення-рішення від 22.08.2014 та від 29.11.2016;

- в частині грошових вимог, що складаються зі штрафу за несвоєчасну сплату ЄСВ, суди встановили не подання місцевому господарському суду доказів надсилання платнику (боржнику) рішення від 30.03.2016 №. Відповідні докази були надані до суду апеляційної інстанції, але останній не прийняв їх до розгляду, посилаючись на недотримання скаржником вимог статті 269 ГПК України (щодо порядку подання додаткових доказів, які не були подані суду першої інстанції).

8.9. Суди попередніх інстанцій встановили, що із заявою з грошовими вимогами до боржника ГУ ДПС звернулося до суду лише 04.08.2020, а тому згадані вимоги є конкурсними, оскільки виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, але заявлені з порушенням 30-денного строку, встановленого частиною першою статті 45 КУзПБ (оголошення про відкриття справи про банкрутство боржника було офіційно оприлюднене 14.04.2020).

8.10. Розгляд та визнання грошових вимог податкових органів у процедурах банкрутства здійснюється судами з врахуванням особливостей виникнення (припинення) податкових зобов`язань боржника згідно з вимогами ПК України, які є спеціальними нормами права, що регулюють ці питання, якщо такі зобов`язання виникають до моменту порушення справи про банкрутство.

8.11. Положеннями пункту 1.1. статті 1 ПК України передбачено, що Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

8.12. За змістом підпункту 14.1.39. пункту 14.1 статті 14 ПК України грошове зобов`язання платника податків - це сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або інше зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності та пеня.

8.13. Зважаючи на дату прийняття контролюючим органом рішень про нарахування штрафних санкцій, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що ГУ ДПС звернулося до суду із заявою про визнання грошових вимог до боржника після спливу визначеного статтею 102 ПК України 1095-денного строку давності для стягнення податкового боргу.

8.14. Стаття 102 ПК України визначає спеціальні строки давності для нарахування контролюючим органом податкових зобов`язань та стягнення податкового боргу.

За приписами пункту 102.1 статті 102 ПК України контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

8.15. У пункті 102.4 статі 102 ПК України визначено, що у разі якщо грошове зобов`язання нараховане контролюючим органом до закінчення строку давності, визначеного у пункті 102.1 цієї статті, податковий борг, що виник у зв`язку з відмовою у самостійному погашенні такого грошового зобов`язання, може бути стягнутий протягом наступних 1095 календарних днів з дня виникнення податкового боргу. Якщо платіж стягується за рішенням суду, строки стягнення встановлюються до повного погашення такого платежу або визначення боргу безнадійним.

8.16. Пункт 101.1 статті 101 ПК України передбачає, що списанню підлягає безнадійний податковий борг, у тому числі пеня та штрафні санкції, нараховані на такий податковий борг. Як зазначено в пункті 101.2 цієї статті, під терміном "безнадійний податковий борг" розуміється, зокрема, податковий борг платника податків, стосовно якого минув строк давності, встановлений цим Кодексом.

8.17. Системний аналіз зазначених норм дозволяє зробити висновок про те, що ПК України встановлено універсальний граничний строк давності для стягнення контролюючим органом податкового боргу, який становить 1095 календарних днів з дня виникнення податкового боргу. Цей строк є спеціальним строком давності для звернення податкового органу до платника податків з вимогою про погашення податкового боргу та застосовується імперативно (в силу закону). Списання безнадійного податкового боргу, яким є податковий борг платника податків, щодо якого минув строк давності у 1095 днів, здійснюється контролюючим органом самостійно на підставі даних автоматизованої інформаційної системи станом на день виникнення безнадійного податкового боргу. Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 06.02.2018 у справі № К/9901/99/17 (807/2097/16), від 04.09.2018 у справі № 813/4430/16, від 19.09.2019 у справі № 910/11620/18, від 31.10.2019 у справі № 925/1242/15, від 05.12.2019 у справі № 910/1678/19.

8.18. Тому при розгляді грошових вимог контролюючого органу до боржника, як платника податків належить перевірити дотримання контролюючим органом спеціального строку давності заявлення до стягнення з боржника податкового боргу, який у пункті 102.4. статті 102 ПК України встановлено у 1095 календарних днів з дня його виникнення та застосування якого є імперативним (подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.05.2018 у справі № 923/1092/16, від 17.04.2019 № 43/75-15/7-б, від 19.09.2019 № 910/11620/18, від 24.10.2019 у справі № 906/665/17).

8.19. У разі спливу 1095 денного строку з дня виникнення податкового боргу, такий борг визнається безнадійним та підлягає списанню, у тому числі пеня та штрафні санкції нараховані на такий борг, а відтак з того часу в контролюючого органу відсутнє право вживати будь-які заходи щодо стягнення такої суми боргу (висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 807/2097/16 (К/9901/99/17), від 13.05.2021 у справі № 913/84/20).

8.20. Наведені вище висновки достатньою мірою враховані судами попередніх інстанцій, які встановивши підстави та строки нарахування сум штрафних санкцій, заявлених як грошові вимоги до боржника, дійшли правильного висновку про те, що у разі незаявлення до стягнення таких грошових вимог протягом 1095 календарних днів з дня виникнення податкового боргу останній не підлягає стягненню в силу приписів пункту 102.4 статі 102 ПК України.

8.21. Верховний Суд відхиляє заперечення скаржника проти застосування до заявлених вимог контролюючого органу у цій справі приписів статі 102 ПК України, оскільки у правовідносинах зі стягнення податкового боргу, зокрема у випадку заявлення таких грошових вимог у справі про банкрутство, спеціальним і присічним є саме строк давності для стягнення контролюючим органом податкового боргу визначений у пункті 102.4 статі 102 ПК України, що відповідає принципам справедливості та розумного балансу між приватними і публічними інтересами.

8.22. Відносно доводів скаржника щодо застосування під час розгляду кредиторських вимог податкового органу пріоритетності норм КУзПБ над положеннями статті 102 ПК України, оскільки з моменту відкриття провадження у справі зупиняється перебіг позовної давності на період дії мораторію у справі, в тому рахунку строки давності стягнення грошових зобов`язань, визначені спеціальними законами щодо окремих видів грошових зобов`язань, зокрема податкових, колегія суддів зазначає наступне.

8.23. За своєю правовою природою строки позовної давності, передбачені статтями 256, 257, 267 ЦК України, відрізняються від строку давності стягнення податкового боргу згідно із статтею 102 ПК України, який є строком існування відповідного податкового зобов`язання, по закінченню якого воно припиняється в силу закону та є неможливим вжиття будь-яких заходів з його погашення. В той час, як строк позовної давності, правова природа якого полягає у тому, що протягом цього часу особа може звернутися до суду за захистом порушеного права, однак, збіг цього строку не зумовлює припинення відповідного зобов`язання, суд може захистити порушене право, якщо дійде висновку про наявність поважних причин пропуску строку позовної давності.

8.24. Спеціальний строк давності для звернення податкової інспекції до платника податків з вимогою про погашення податкового боргу, встановлений податковим законодавством, застосовується імперативно (в силу закону), на відміну від визначеної статті 256 ЦК України позовної давності, наслідки спливу якої застосовуються лише за заявою сторони спору згідно частиною третьою статті 267 ЦК України.

8.25. Відтак, різна правова природа строку позовної давності та строку давності стягнення податкового боргу не дає підстав для висновку щодо зупинення перебігу строку до вимог кредитора, поданих з пропуском строку, передбаченого статтями 101, 102 ПК України, по аналогії до норм цивільного законодавства (подібний висновок наведений у постанові Верховного Суду 15.10.2020 у справі № 910/8428/18).

8.26. Посилання в касаційній скарзі на обставини визнання ліквідатором боржника вимог контролюючого органу в повному обсязі та відсутність у нього заперечень стосовно цих вимог до реєстру вимог кредиторів оцінюється Верховним Судом критично, оскільки, як вірно зазначали суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях, визнання ліквідатором кредиторських вимог не є безумовною підставою для їх визнання судом, поза як під час розгляду кредиторських вимог, суд з`ясовує правову природу таких вимог, надає правову оцінку доказам, поданим кредитором на підтвердження його грошових вимог до боржника, перевіряє дійсність заявлених вимог та з огляду на встановлене доходить вмотивованого висновку про наявність чи відсутність підстав для їх визнання. Тобто, обставини визнання чи заперечення кредиторських вимог ліквідатором не є вирішальним фактором при розгляді заявлених вимог.

8.27. Крім того, як зазначалося вище (пункт 7.8 цієї постанови), арбітражний керуючий Соловей Ю. А. просив відмовити у задоволенні касаційної скарги ГУ ДПС, наголошуючи на тому, що оскаржені постанова Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2021 та ухвала Господарського суду Київської області від 16.11.2020, якими відхилено спірні кредиторські вимоги ГУ ДПС, відповідають вимогам законодавства, є законними та обґрунтованими.

8.28. Аргументи касаційної скарги стосовно вимог ГУ ДПС з єдиного соціального внеску, відхиляються судом касаційної скарги з наступних підстав.

Посилання скаржника на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", зокрема відносно строків давності, відхиляються колегією суддів, оскільки згідно з частиною шістнадцятою названої статті строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується. Тобто, питання про застосування строків давності врегульовано наведеною нормою Закону.

8.29. Крім того, підставою для відхилення вимог ГУ ДПС стосовно єдиного соціального внеску слугувало не застосування строку давності до заявлених вимог, а не надання заявником доказів виконання вимог частини четвертої та чотирнадцятої статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та пункту 4 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 № 449, щодо надіслання боржнику рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 30.03.2016 № .

8.30. Доводи скаржника про те, що місцевим господарським судом не було витребувано докази направлення вищезгаданого рішення про застосування штрафних санкцій на адресу боржника, відхиляються колегією суддів з огляду на те, що законодавцем у справах про банкрутство обов`язок доказування обґрунтованості вимог кредитора певними доказами покладено на заявника грошових вимог. У випадку ненадання заявником-кредитором сукупності необхідних документів на обґрунтування своїх вимог, суд у справі про банкрутство відмовляє у визнанні таких вимог та включенні їх до реєстру вимог кредиторів. Водночас, покладення обов`язку доказування обґрунтованості відповідними доказами своїх вимог до боржника саме на кредитора кореспондує його праву на власний розсуд подавати суду ті чи інші докази, що дозволяє суду застосовувати принцип диспозитивності господарського судочинства та приймати рішення про визнання чи відмову у визнанні вимог кредитора, виходячи з тієї сукупності доказів, яка надана кредитором-заявником грошових вимог (висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27.08.2020 у справі № 911/2498/18).

8.31. Відносно твердження скаржника про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", а саме щодо відносин, які регулюють надання суду доказів направлення рішення про застосування штрафних санкцій та пені з єдиного соціального внеску, суд касаційної інстанції зазначає, що вказане питання по суті стосується обов`язку кредитора надавати докази обґрунтованості заявлених ним вимог до боржника, і з даного питання вже висловлено правову позицію, про що зазначалося вище.

8.32. Відхиляючи доводи скаржника суд враховує висновки в рішенні ЄСПЛ у справі "Проніна проти України" в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

8.33. Верховний Суд також враховує, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "Руїз Торія проти Іспанії"). Лише той факт, що суд окремо та детально не відповів на кожний аргумент, представлений сторонами, не є свідченням несправедливості процесу (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "Шевельов проти України").

8.34. За змістом частин 1, 2, 5 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

8.35. Зважаючи на викладене у цій постанові, суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що оскаржувані судові рішення відповідають наведеним вимогам, оскільки ухвалені відповідно до фактичних обставин справи, з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, підстави для їх зміни чи скасування відсутні, що не спростовано скаржником.

9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

9.1. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції, за результатами розгляду касаційної скарги, має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

9.2. Згідно зі статтею 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

9.3. Враховуючи наведене вище, колегія суддів Касаційного господарського суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування чи зміни ухвалених у цій справі судових рішень.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області залишити без задоволення.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2021 та ухвалу Господарського суду Київської області від 16.11.2020 у справі №911/388/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. В. Васьковський

Судді В. В. Білоус

В. Г. Пєсков