ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
"29" липня 2021 р. Справа №914/845/20
за позовом ФГ «Рисовський»
до Солонківської сільської ради та
ГУ Держгеокадастру у Львівській області
про визнання права постійного користування землею та інших похідних вимог
судді Матущака О.І.
Вказаний процесуальний документ письмово викладеної відмінної думки одного члена судової колегії від думки інших двох членів такої колегії викладається з дотриманням вимог ч.ч.1 та 2 ст. 269 ГПК України в межах доводів апеляційної скарги та в межах предмету і підстав позовних вимог, які були подані до суду першої інстанції, а також без урахування мотивів і доводів повного тексту постанови у цій справі від 29.07.2021, оскільки такий станом на дату складання окремої думки, відсутній.
Враховуючи обставини та підстави ухваленого рішення суду першої інстанції, яке є предметом цього апеляційного перегляду та враховуючи усні доводи і заперечення інших двох членів судової колегії, вважаю, що вони не узгоджуються, а інколи суперечать викладеним нижче обставинам, фактам та нормативному регулюванню таких спірних правовідносин. Зокрема:
1) правомірною є вимога позивача про захист права постійного користування земельною ділянкою у спосіб його визнання в ракурсі вимог ст. 5 ГПК України, оскільки відповідно до п.3 ч.1, ч.2 ст. 295, ст. 396 ЦК України, постійне користування є речовим правом на чуже майно, захист якого здійснюється відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (аналогічно праву власності). Згідно ст. 392 ЦК України (глава 29) власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності;
2) немає значення для вирішення цього спору із постановленням судового рішення про задоволення позовних вимог, наявність іншого судового рішення про відмову позивачу у позові про визнання недійним рішення Пустомитівської районної Ради №31 від 04.12.1998, яким через шість років вирішено в односторонньому порядку скасувати своє попереднє рішення від 11.05.1992 без скасування правовстановлюючого державного акту на право постійного користування земельною ділянкою. Це підтверджується таким:
- згідно ст.ст. 22, 23 Земельного кодексу України (в редакції згідно Закону № 2196-XII від 13.03.1992, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.
Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.
Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.
Державний акт, яким обґрунтовується право постійного користування позивача, є чинним і не було предметом судових спорів;
- відповідно до п.5 рішення № 7-рп/2009 Конституційного Суду України у справі № 1-9/2009 від 16.04.2009 Конституційний Суд України зазначає, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року N 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата.
Вказане рішення Конституційного Суду України не повинно у даному разі застосовуватися (оцінюватися) з точки можливості чи неможливості поширення його дії на правовідносини, які виникли до його постановлення, оскільки воно не є нормативно-правовим чи підзаконним актом, а судовим рішенням, прийнятим в межах повноважень, передбачених п.4 ст. 13 Закону України «Про Конституційний Суд України» (офіційне тлумачення Конституції та законів України), і спрямоване на роз`яснення чинних положень норм законодавства в ракурсі права скасування актів органів місцевого самоврядування вимогам Конституції України, яка існує з 1996 року.
Навіть наявність рішення органу місцевої влади про скасування свого попереднього рішення про надання у постійне користування земельної ділянки, не спростовує законність і чинність державного акту, тобто, воно немає значення за будь-яких умов для вирішення цього спору, а враховуючи означене вище рішення Конституційного Суду України, є нікчемним і враховуватися при вирішенні спірних правовідносин не може також в ракурсі вимог ч.1 ст.77 ГПК України (Допустимість доказів);
3) також немає значення для вирішення цього спору наявність чи відсутність права власності чи інших речових прав на земельну чи земельні ділянки яка чи які накладаються на земельну ділянку, що є предметом цього спору, оскільки таке право у інших осіб виникло після і внаслідок протиправних дій і бездіяльності орану місцевої влади та його інформованості про судові спори щодо права на таку земельну ділянку у національних судах та Європейському суді з прав людини.
Законність права постійного землекористування то можливість вчинення реєстраційних дій щодо визнання такого права також підтверджується ч. 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр», згідно якого, земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.
У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або комплексного плану просторового розвитку території територіальної громади, генерального плану населеного пункту, детального плану території за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом, або органу місцевого самоврядування, що затвердив комплексний план просторового розвитку території територіальної громади, генеральний план населеного пункту, детальний план території.
Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 11 ГПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Зокрема, у п. 68, 71, 73 вказаного вище рішення Європейського суду було зроблено висновки про:
- скасування рішення 1992 року саме по собі не позбавило чинності належного заявникові Державного акта на право користування землею;
- ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються;
- процедура скасування рішення 1992 року відповідала нормам чинного національного законодавства, Суд не переконаний, що вона передбачала достатні гарантії від зловживань із боку державних органів і це шкодить принципу «належного урядування» та вимозі «законності», закріпленим у ст. 1 Першого протоколу.
З огляду на зазначені вище обставини та норми чинного законодавства, вважаю, що судовим рішенням суду апеляційної інстанції у цій справі належало б апеляційну скаргу задовольнити частково та частково задовольнити вимоги п.1 позовної заяви, визнавши право позивача на постійне користування спірною земельною ділянкою. У решта частині позовних вимог обґрунтовано відмовлено у їх задоволенні.
Складено та підписано текст окремої думки 25.08.2021.
Суддя О.І.Матущак