ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" серпня 2021 р. Справа №461/6787/17

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії

головуючого судді - О.Л. Мирутенко

суддів - Н.А. Галушко

- О.С. Скрипчук

секретаря судового засідання: Н. Олійник

Розглянувши апеляційні скарги Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення, Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Львівської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері західного регіону

на рішення Господарського суду Львівської області від 03.03.2021

у справі №461/6787/17

за позовом: Львівської міської ради

до відповідача 1: Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Падалки Романа Олеговича

відповідача 2: Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України

за участю третьої особи 1: Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення,

третьої особи 2: Курії Львівської Архієпархії Української Греко-Католицької Церкви

третьої особи 3: Релігійного Управління Києво-Галицької митрополії української греко-католицької церкви

третьої особи 4: ОСОБА_1

третьої особи 5: Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради

про: скасування державної реєстрації права власності та витребування майна

за участю представників:

від Львівської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері західного регіону - Бучко Р.В. - посвідчення №063809 від 27.04.2021.

від позивача - А. Кулик. - представник.

від відповідача 1 - не з`явився.

від відповідача 2 - Огнівенко П.П. - представник

від третьої особи 1 - Дуда І.П. - представник

від третьої особи 2 - Працьовитий А.В. - представник

від третьої особи 3 - Кремса Б.Б. - представник

від третьої особи 4 - не з`явився.

від третьої особи 5 - не з`явився.

ВСТАНОВИВ :

Рішенням Господарського суду Львівської області від 03.03.2021, суддя Король М.Р., позов Львівської міської ради було задоволено частково. Скасовано державну реєстрацію права власності Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України на об`єкт нерухомого майна будинку трансформаторної підстанції ТП 370 площею 36,7 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 10) та технічного будинку радіостанції площею 429,8 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), що знаходяться за адресою: м. Львів, вулиця Листопадового Чину, 28, здійснену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалко Романом Олеговичем. Витребувано в Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради об`єкт нерухомого майна - будинок трансформаторної підстанції ТП 370 площею 36,7 кв. м реєстраційний номер об`єкта 101 та технічного будинку радіостанції площею 429,8 кв. м реєстраційний номер об`єкта 101, що знаходяться за адресою м. Львів вул.Листопадового Чину, 28, та зобов`язано повернути вказане майно за актом приймання-передачі територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради. Стягнуто з Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України на користь Львівської міської ради 4800грн судового збору. У задоволенні позовних вимог до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Падалки Романа Олеговича відмовлено повністю.

З даним рішенням не погодився Концерн радіомовлення, радіозв`язку та телебачення і оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, висновки не відповідають обставинам справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими. Зокрема, апелянт вважає, що судом першої інстанції порушено норми ст.ст. 261, 321, 387, 388 ЦК України ст. ст. 162, 177, 182 ГПК України, ст. 11 Конституції УРСР 1978 року, ст. 19 Закону України «Про власність в СРСР». Апелянт також зазначив, що Львівська міська рада взагалі не повноважна була приймати рішення в частині розпорядження майном, яке перебувало в управлінні Міністерства зв`язку України, а тим більше вимагати повернення майна, яке в 1951 році Львівської міською радою не передавалося Обласному управлінню зв`язку.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Західного апеляційного господарського суду від 31.03.2021 справу №461/6787/17 було передано на розгляд колегії суддів у складі: Мирутенко О.Л. (головуючий суддя), Галушко Н.А., Скрипчук О.С.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 06.04.2021 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення на рішення Господарського суду Львівської області від 03.03.2021 у справі №461/6787/17. Витребувано в Господарського суду Львівської області матеріали справи №461/6787/17.

02.04.2021 до Західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України на рішення Господарського суду Львівської області від 03.03.2021 у справі №461/6787/17.

Адміністрація Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України не погодилася з рішенням Господарського суду Львівської області від 03.03.2021, оскільки вважає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, висновки не відповідають обставинам справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими. Зокрема, апелянт вважає, що судом першої інстанції порушено норми ст.ст. 261, 321, 387, 388 ЦК України ст. ст. 135, 162, 177, 182 ГПК України, ст.ст. 4,5,6,11,54 Конституції УРСР 1978 року, ст.ст. 87-1, 91 ЦК УРСР, ст. 19 Закону України «Про власність в СРСР».

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 07.04.2021 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України на рішення Господарського суду Львівської області від 03.03.2021 у справі №461/6787/17.

08.04.2021 до Західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Львівської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері західного регіону на рішення Господарського суду Львівської області від 03.03.2021 у справі №461/6787/17.

Львівська спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері західного регіону не погодилася з рішенням Господарського суду Львівської області від 03.03.2021, оскільки вважає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вважає, що судом першої інстанції порушено норми ст. 19 Конституції України, ст.. 11 Конституції УРСР, ст.ст. 334 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 86 ГПК України.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 14.04.2021 було відновлено апелянту пропущений строк на апеляційне оскарження. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Львівської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері західного регіону на рішення Господарського суду Львівської області від 03.03.2021 у справі №461/6787/17.

20.04.2021 на адресу апеляційного суду від Адміністрації Держспецзв`язку надійшли письмові пояснення на апеляційну скаргу Концерну РРТ в яких вона просила задовольнити апеляційну скаргу, а рішення скасувати.

20.04.2021 на адресу Західного апеляційного суду від Концерну РРТ надійшли письмові пояснення на апеляційну скаргу Адміністрації Держспецзв`язку в яких він просив задовольнити апеляційну скаргу, а рішення скасувати.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 27.04.2021 було об`єднано розгляд апеляційних скарг Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення, Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Львівської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері західного регіону в одне провадження. Призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 14.06.2021.

30.04.2021 на адресу Західного апеляційного суду від Концерну РРТ надійшли письмові пояснення на апеляційну скаргу Львівської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону в яких він просив задовольнити апеляційну скаргу, а рішення скасувати.

30.04.2021 на адресу Західного апеляційного суду від Адміністрації Держспецзв`язку надійшли письмові пояснення на апеляційну скаргу Львівської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону в яких вона просила задовольнити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції скасувати.

19.05.2021 на адресу апеляційного суду від Львівської міської ради надійшов відзив на апеляційні скарги в яких вона просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

19.05.2021 від позивача - Львівської міської ради надійшло клопотання про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Львівської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 14.06.2021 розгляд апеляційних скарг Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення, Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Львівської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері західного регіону було відкладено на 26.07.2021.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 26.07.2021 розгляд апеляційних скарг Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення, Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Львівської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону було відкладено на 16.08.2021. Клопотання Львівської міської ради про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Львівської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону було залишено без розгляду на підставі ст.207 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційні скарги Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення, Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Львівської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері західного регіону слід залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області від 03.03.2021 у справі №461/6787/17 - без змін, враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням звуженого засідання виконкому Львівської міськради депутатів трудящих №31/246 від 06.04.1951 (надалі по тексту - «Рішення 1951») було вирішено закріпити за Львівським облуправлінням зв`язку земельну ділянку та будівлі для розміщення будівництва пункту місцевого радіозахисту по вул. Міцкевича, площею 1.9 га, в тому числі присадибу по вул. Міцкевича, 28 з будинком, який займає бібліотека Залізничного району і житловий будинок, в якому проживають дві сім`ї гр.Маєвського і Шелест.

Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів №282 від 21.06.1990 «Про передачу в оренду будинку №28 по вул. Міцкевича Митрополії Української греко-католицької церкви» (надалі по тексту - «Рішення 1990») вирішено припинити дію рішення СЗ виконкому Львівської міської Ради народних депутатів від 10.04.51 №31/246 про закріплення за Львівським облуправлінням зв`язку земельної ділянки та будівель на вул. Міцкевича, 28.

Позивач - Львівська міська рада стверджує, що Рішенням 1990 року було припинено дію Рішення 1951 року, відповідно до якого, за Львівським облуправлінням закріплено, в тому числі, технічний будинок радіостанції (будинок, який займала бібліотека Залізничного району) та в подальшому побудований, на підставі вищевказаного рішення від 06.04.1951, будинок трансформаторної підстанції ТП 370 (разом надалі по тексту - «спірне майно»).

Отже, на переконання позивача, у 1991 спірне майно перейшло до комунальної власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради.

01.11.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалко Романом Олеговичем здійснено державну реєстрацію права державної власності за Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України на спірне майно, а саме, на будинок трансформаторної підстанції ТП 370 площею 36,7 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 10) та технічний будинок радіостанції площею 429,8 кв м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), що знаходяться за адресою м. Львів, вул. Листопадового Чину, 28.

При цьому, позивач зазначає, що згоди на відчуження вищевказаних спірних об`єктів нерухомого майна не давав, спірне майно незаконно вибуло з володіння територіальної громади, поза її волею.

Беручи до уваги наведене, позивач звернувся до суду з позовом про скасування державної реєстрації права власності Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України на спірне майно, витребування та зобов`язання повернути вказане майно за актом приймання-передачі територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради.

Щодо наявності у територіальної громади міста Львова в особі Львівської міської ради прав на спірне майно, суд першої інстанції зазначив наступне.

До 1991 (в період дії законодавства Української РСР) всі об`єкти нерухомого майна на території України перебували в державній власності. За Конституцією УРСР 1978 обласні, районні, міські, районні в містах, селищні та сільські Ради народних депутатів входили в систему органів державної влади України.

Відповідно, у загальнодержавній (республіканській) власності перебувало, в тому числі, і спірне майно.

Тому, з розпадом Союзу РСР та створенням українського національного законодавства, постало питання розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю.

05.11.1991 на виконання постанов Верховної Ради УРСР від 08.12.1990 «Про порядок введення в дію Закону Української РСР «Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування» та від 26.03.1991 «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність», Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю», якою також затверджено перелік державного майна України, що передається у власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності).

До Переліку державного майна, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності) увійшов, в тому числі, житловий та нежитловий фонд місцевих рад народних депутатів, житлово-експлуатаційні, житлово-комунальні, ремонтнобудівельні та інші організації, пов`язані з обслуговуванням та експлуатацією цього житлового фонду.

Отже, саме цією постановою Кабінету Міністрів України і було передано в комунальну власність міських рад житловий та нежитловий фонд місцевих рад народних депутатів.

Пунктом 3 вищевказаної постанови встановлено, що розмежування майна між власністю областей, міст Києва та Севастополя і власністю районів, міст обласного підпорядкування, районів міст Києва та Севастополя провадиться облвиконкомами, Київським і Севастопольським міськвиконкомами з участю виконкомів нижчестоящих Рад народних депутатів; розмежування майна між власністю районів, міст обласного підпорядкування та власністю інших адміністративно-територіальних одиниць провадиться виконкомами районних і міських Рад народних депутатів з участю виконкомів районних у містах, міських районного підпорядкування, селищних і сільських Рад народних депутатів.

Так, на виконання вказаної постанови №311 від 05.11.1991, 24.12.1991 Виконавчим комітетом Львівської обласної ради народних депутатів було прийнято рішення №728 «Про розмежування обласної комунальної власності і власності адміністративно-територіальних одиниць підприємств та організацій житлово-комунального господарства області», яким затверджено перелік підприємств та організацій які відносяться до комунальної власності Львівської міської ради народних депутатів, до якого включеного також житловий та нежитловий фонд Львівської міської ради народних депутатів районів м. Львова.

При цьому, Рішенням 1990 припинено дію Рішення 1951, відповідно до якого спірне майно було закріплено за Львівським облуправлінням зв`язку.

Разом з тим, надаючи оцінку доводам відповідача-2 про те, що в Рішенні 1990 зазначено, а відповідно, і припинено дію рішення від 10.04.1951, а отже іншого, аніж Рішення 1951, яке прийнято 06.04.1951, суд першої інстанції обгрунтовано звернув увагу на наступне.

В матеріалах справи наявна копія прийнятого 06.04.1951 рішення, (Рішення від 1951) про закріплення за Львівським облуправлінням зв`язку об`єктів нерухомого майна по вул. Міцкевича, 28, котра містить вихідний номер та дату 10 квітня 1951 року.

Водночас, у тексті Рішення 1990 зазначено про припинення дії рішення прийнятого 10.04.1951р. про закріплення за Львівським облуправлінням зв`язку об`єктів нерухомого майна на вул. Міцкевича, 28.

Відповідно до ч.1 ст.79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Зважаючи на викладене, а також те, що, як стверджує позивач та не спростовано доказами, наданими іншими учасниками справи, у 1951 році інших рішень, аніж Рішення 1951, про закріплення за Львівським облуправлінням зв`язку будь-яких об`єктів нерухомого майна не приймалось, при цьому, враховуючи те, що як у тексті Рішення 1951 так і у тексті Рішення 1990 зазначено про об`єкти нерухомого майна, що знаходяться за адресою Міцкевича, (теперішня - Листопадового Чину), 28, а також зважаючи на те, що копію Рішення 1951, яка міститься в матеріалах справи, датовано саме 10.04.1951, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що Рішення 1990, у тексті якого зазначено про припинення дії рішення від 10.04.1951 є рішенням, яким припинено саме Рішення 1951.

Тобто, враховуючи припинення Рішенням 1990 дії Рішення 1951, спірне майно, на момент прийняття КМУ зазначеної постанови №311 від 05.11.1991, відносилося до фонду рад народних депутатів і цілком законно перейшло у комунальну власність в цілому.

На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що територіальна громада м.Львова в особі Львівської міської ради, відповідно до законодавства, у 1991 набула право комунальної власності на спірне майно.

Оскільки законодавство, яке діяло на момент виникнення такого права власності, в тому числі Цивільний кодекс Української РСР, не передбачало обов`язкової реєстрації права власності, державна реєстрація права комунальної власності на спірне майно не була проведена.

З 01.01.2004 вступив в дію ЦК України, який вперше встановив, що право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Також, відповідно до ч.4 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

На підставі наведеного, суд дійшов висновку, що право комунальної власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради на спірне майно, що виникло до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не припинялося та є дійсним. Доказів протилежного, станом на момент ухвалення судом першої інстанції цього рішення, матеріали справи не містять та сторонами не подано.

Із врахуванням наведеного, суд першої інстанції обгрунтовано відхилив доводи відповідача-2 про те, що право державної власності на спірне майно перейшло до останнього на підставі Розпорядження КМУ № 901-р від 14.09.2011 року «Про передачу цілісних майнових комплексів державних підприємств, установ та організацій до сфери управління Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації», оскільки таке розпорядження датовано 2011, а отже, після виникнення комунальної власності на відповідне майно, при цьому, доказів подальшої передачі з комунальної у державну власність такого майна учасниками справи суду не надано та матеріали справи таких доказів не містять.

При цьому, факт перебування спірного нерухомого майна на балансі у інших, аніж належного власника, осіб не є підставою для набуття такими особами права власності на відповідне майно, в тому числі і для здійснення державної реєстрації права державної власності. Водночас, відсутність актів про повернення позивачу спірного майна після ухвалення Рішення 1990, відсутність на балансі у позивача спірного майна, не спростовує встановлених судом обставин щодо того, що таке майно належить до комунальної власності територіальної громади м. Львова.

У відповідності до ч.1 ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з ч. 3 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, зокрема, на нерухоме майно.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Пунктом 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що з набранням чинності цим Законом майно, яке до прийняття Конституції України у встановленому законодавством порядку передане державою до комунальної власності адміністративно-територіальних одиниць та набуте ними на інших законних підставах, крім майна, що відчужене у встановленому законом порядку, є комунальною власністю відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст. Майно, передане до комунальної власності областей і районів, а також набуте на інших законних підставах, є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст, управління яким відповідно до Конституції України здійснюють районні і обласні ради або уповноважені ними органи. Відчуження зазначеного майна здійснюється лише за рішенням власника або уповноваженого ним органу. За пропозицією сільських, селищних, міських рад районні, обласні ради повинні приймати рішення про передачу до комунальної власності відповідних територіальних громад окремих об`єктів, спільної власності територіальних громад, які знаходяться на їх території і задовольняють колективні потреби виключно цих територіальних громад.

З огляду на наведені законодавчі положення, а також з огляду на те, що спірне майно перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Львова, від імені та в інтересах якої діє Львівська міська рада, цей орган самоврядування і здійснює правомочності щодо володіння, користування та розпорядження спірним майном, як об`єктом права комунальної власності.

Щодо здійснення державної реєстрації права державної власності Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України на спірне майно, судом першої інстанції зазначено наступне.

Законом, який регулює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Так, за змістом абз.абз.1, 3 ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Вищевказаним законом визначено спосіб судового захисту порушених прав та інтересів особи, який слід застосувати при захисті порушеного права позивача внаслідок прийняття державним реєстратором рішень про реєстрацію права власності для реального відновлення такого права.

Скасування державної реєстрації права власності Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України на спірне майно є захистом прав територіальної громади м.Львова, представником якої виступає Львівська міська рада - позивач у справі, на це майно від їх порушення іншою особою, за якою, як встановлено судом, зареєстровано право власності щодо того ж самого майна, оскільки, позивач таким чином намагається захистити майновий інтерес територіальної громади м. Львова щодо цього майна, вважаючи, що її право власності порушено.

Отже, з огляду на встановлені у справі обставини щодо належності спірного майна до комунальної власності, державна реєстрація за відповідачем - 2 права державної власності підлягає скасуванню, як така, що порушує права позивача.

При цьому, належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано. Участь державного реєстратора як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні прав) у спорі не змінює його цивільно-правового характеру. (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в постанові від 13.02.2019 у справі №910/6090/18, текст якої розміщено в Єдиному реєстрі судових рішень за наступною адресою: http://reyestr.court.gov.ua/Review/79834924).

Таким чином, належним відповідачем у цій справі в частині вимог про скасування державної реєстрації права власності на спірне майно є Адміністрація Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а не приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Падалко Роман Олегович.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що в частині позовних вимог до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Падалки Романа Олеговича слід відмовити повністю.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст.321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

При цьому, за змістом статті 388 названого Кодексу, випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею іншим шляхом, ніж було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння або було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння, що і має місце в спірних відносинах.

У ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Верховний Суд у постанові від 12.06.2018 у справі №916/3727/15 зазначає, що зі змісту вказаних нормативних приписів вбачається, що лише і виключно власник майна, який фактично позбавлений можливості володіти й користуватися вказаним майном в результаті його незаконного вибуття з володіння за наявності певних умов має право витребувати таке майно із чужого володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Окрім того, витребування майна із чужого незаконного володіння передбачено ст.16, ст.387 ЦК України виключно як форма захисту права власності, а не як окреме оборотоздатне майнове право.

Відповідно до п.4 ст.236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як зазначає Верховний Суд у постановах від 04.06.2019 у справі №5/112-Б-10, від 21.08.2018 у справі №902/1722/14, від 09.10.2018 у справі №922/2621/17, виходячи з аналізу статей 387, 388 ЦК України, власник майна має право звернутися до суду з вимогою про захист права власності шляхом витребування свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Предмет доказування у справах за таким позовом становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-то факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. Власник вправі витребувати своє майно від особи, в якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні. Тобто, в першу чергу, на підтвердження наявності в позивача суб`єктивного матеріального права на витребування майна з чужого незаконного володіння, він повинен надати суду відповідні належні докази, що підтверджують його право на зазначене майно.

Відповідно до ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Як зазначають учасники справи, станом на момент звернення до суду із цим позовом, спірне майно, яке входить у перелік майна, що включається до цілісного майнового комплексу, затвердженого Головою державного комітету зв`язку та інформатизації України 02.04.2004 року, перебуває на балансі Львівської філії Концерну РРТ. З 1951 року і по сьогоднішній день Львівська філія Концерну РРТ використовує приміщення технічного будинку для виробничих потреб. Вказаний факт також підтверджується Актом від 11.12.2007, складеним комісією з представників ЛКП «Каменяр-Центр» та представників Львівської філії Концерну РРТ, з якого вбачається, що в спірних приміщеннях знаходиться виробнича лабораторія, виробнича майстерня, метрологічна служба, санітарно - гігієнічна лабораторія підприємства та група налагодження високовольтного обладнання. При обстеженні приміщень в даному будинку сторонніх організацій не виявлено.

У зв`язку із наведеним, суд першої інстанції обгрунтовано вважав підставною позовну вимогу про витребування з чужого незаконного володіння відповідача-2 спірного майна та зобов`язання повернути вказане майно за актом приймання-передачі територіальній громаді м.Львова в особі Львівської міської ради - позивача у цій справі.

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Так, апелянт-відповідач-2 зазначає, що позивачу про реєстрацію права власності на спірне майно було відомо ще на початку 2000, оскільки останній був ознайомлений із змістом реєстраційного посвідчення №402 про реєстрацію права колективної власності на спірне майно, яке 22.03.1994 було видано Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації Львівському обласному радіотелевізійному передавальному центру, правонаступником якого є Концерн РРТ. При цьому, відповідач-2 звертає увагу, що копію такого реєстраційного посвідчення також було долучено позивачем до позовної заяви у цій справі.

Як стверджує апелянт-відповідач-2, вищевказане реєстраційне посвідчення було надано Львівській міській раді ще в 2007, коли Львівський ОРТПЦ почав роботу з оформлення права постійного користування земельною ділянкою.

Враховуючи викладене, а також те, що із позовом у цій справі позивач звернувся до суду 03.10.2017, а отже, з пропуском 3-річного строку позовної давності, відповідач-2 просив суд застосувати наслідки спливу такого строку.

Суд першої інстанції обгрунтовано відхилив доводи відповідача-2 про пропуск позовної давності, оскільки, як зазначено вище, реєстраційне посвідчення №402 від 22.03.1994 видано про реєстрацію права колективної власності (суб`єктами якого, відповідно до чинного на момент видачі реєстраційного посвідчення Закону України «Про власність», були трудові колективи державних підприємств, колективи орендарів, колективні підприємства, кооперативи, акціонерні товариства, господарські товариства, господарські об`єднання, професійні спілки, політичні партії та інші громадські об`єднання, релігійні та інші організації, що є юридичними особами) на спірне майно, в той же час, як предметом спору у цій справі є скасування реєстрації права державної власності (суб`єктом якого, вданому випадку, було визначено відповідача-2), витребування та зобов`язання повернути таке майно.

З огляду на зазначене, оскільки про порушення прав позивача останній дізнався (повинен був дізнатися) з моменту реєстрації права державної власності на спірне майно за відповідачем-2, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що на час звернення позивача до суду з даним позовом строк позовної давності пропущений ним не був.

За наведених обставин, доводи апелянта-відповідача про пропуск позовної давності є необґрунтованими, а отже відсутні підстави для застосування наслідків пропуску строку позовної давності до заявлених у цій справі позовних вимог.

Відповідно до ст.ст.73, 74 ГПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно з ст.76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст.77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст.78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з ч.1 ст.79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2 ст.79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За приписами ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що відповідачем-2 не спростовано доводів позовної заяви, хоч йому було створено усі можливості для надання заперечень, судом не виявлено на підставі наявних документів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

Що ж стосується посилання апелянтів на порушення норм ст.ст. 261, 321, 387, 388 ЦК України ст. ст. 162, 177, 182 ГПК України, ст. 11 Конституції УРСР 1978 року, ст. 19 Закону України «Про власність в СРСР», то вони спростовуються матеріалами, а тому відхиляються апеляційним судом. Судом першої інстанції досліджувалось рішення від 24.12.1991 Виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів №728 «Про розмежування обласної комунальної власності і власності адміністративно-територіальних одиниць підприємств та організацій житлово-комунального господарства області», яким затверджено перелік підприємств та організацій які відносяться до комунальної власності Львівської міської ради народних депутатів, до якого включеного також житловий та нежитловий фонд Львівської міської ради народних депутатів районів м. Львова. Додаток 2 до цього рішення - Перелік підприємств і організацій з балансовою вартістю майна станом на 01.01.1992, що належить до власності виконкому Львіської міської Ради народних депутатів. В п.14 даного переліку зазначено - виробниче житлово-комунальне об`єднання Залізничного району/ майновий комплекс, житловий та нежитловий фонд Ради народних депутатів Залізничного району, об`єкти лінійно-шляхової експлуатаційної дільниці, житлово-експлуатаційних контор, які входять до складу виробничого житлово-експлуатаційного об`єднання Залізничного району. Спірне майно знаходилось у віданні Ради народних депутатів Залізничного району.

За таких обставин справи, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позовні вимоги до відповідача-2 підлягають задоволенню повністю, а у задоволенні позовних вимог до відповідача-1 слід відмовити.

З огляду на викладене, колегія Західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 03.03.2021 у справі №461/6787/17 винесене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Судові витрати покласти на апелянтів.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України Західний апеляційний господарський суд

Постановив:

Рішення Господарського суду Львівської області від 03.03.2021 у справі №461/6787/17 залишити без змін.

Апеляційні скарги Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення, Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Львівської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері західного регіону залишити без задоволення.

Постанова набуває чинності з моменту проголошення та може бути оскаржена сторонами в касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.Л. Мирутенко

Судді: Н.А. Галушко

О.С. Скрипчук

"Повний текст постанови виготовлено 17.08.2021"