ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.08.2021 Справа № 914/1743/21

За позовом:Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецвік», м. Запоріжжя
до відповідача:Державного підприємства «Львіввугілля», м. Сокаль, Львівська обл.
про:стягнення боргу, пені, інфляційних втрат за договором
Суддя Р.В. Крупник Секретар О.О. Шевчук
Представники сторін:
від позивача:А.А. Троценко представник
від відповідача:О.В. Савка представник

ІСТОРІЯ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ.

На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява ТОВ «Спецвік» до ДП «Львіввугілля» про стягнення боргу, пені, інфляційних втрат за договором про закупівлю товару за результатами відкритих торгів від 29.11.2019 №337.

Ухвалою від 23.06.2021 суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі, ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, розгляд справи по суті призначив на 09.08.2021.

Представник позивача у судове засідання 09.08.2021 з`явився, подав довідку про розмір боргу відповідача та відповідь на відзив, просив суд позов задовольнити повністю.

Представник відповідача у судове засідання 09.08.2021 з`явився, визнав факт існування у відповідача перед позивачем основного боргу, натомість у стягненні інфляційних втрат та пені просив суд відмовити.

АРГУМЕНТИ СТОРІН.

Аргументи позивача.

Позов обґрунтований тим, що 29.11.2019 між позивачем (продавцем) та відповідачем (покупцем) укладено договір про закупівлю товару за результатами відкритих торгів №337, на виконання якого відповідачеві було поставлено товар загальною вартістю 242288,93 грн. За умовами договору покупець зобов`язувався оплатити товар протягом 30 робочих днів з моменту його отримання. Оскільки у строк, встановлений у договорі відповідач у повному обсязі не здійснив оплати за товар, зокрема, несплаченими залишилися 232472,93 грн., позивач звернувся з цим позовом до суду про стягнення з відповідача 232472,93 грн. боргу, 4108,10 грн. пені, 7987,81 грн. інфляційних втрат.

Аргументи відповідача.

У відзиві на позовну заяву відповідач щодо існування основної суми боргу не заперечує. Разом з тим, відповідач просить суд зменшити розмір заявлених штрафних санкцій, оскільки по-перше, позивачем на наведено доказів, які підтверджують розмір збитків, які він поніс у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору; по-друге, відповідач являється державним підприємством вугільної промисловості та перебуває у вкрай скрутному фінансовому становищі, натомість стягнення штрафних санкцій буде мати негативні фінансові наслідки для підприємства.

ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

29.11.2019 між ДП «Львіввугілля» (покупцем) та ТОВ «Спецвік» (постачальником) укладено договір про закупівлю товару за результатами відкритих торгів 04.11.2019 (надалі Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору, постачальник зобов`язується поставити товар в порядку та на умовах, визначених у договорі, а саме: ДК 021:2015, 18310000-5 Спідня білизна (Онучі), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього узгоджену суму.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору позивачем поставлено відповідачеві товар загальною вартістю 242288,93 грн., що підтверджується видатковою накладною №РН-12/21/01 від 21.12.2020 на суму 150532,13 грн. та видатковою накладною №РН-12/28/20 від 28.12.2020 на суму 91756,80 грн.

За умовами п. 4.2. Договору та Специфікації №1 до Договору, оплата за отриманий товар проводиться покупцем шляхом перерахування коштів протягом 30 робочих днів з моменту отримання узгодженої партії товару.

Із наявних матеріалів справи вбачається, що на виконання зобов`язань за Договором відповідачем 20.01.2021 здійснено часткову оплату товару на суму 9186,00 грн.

Також, як встановлено судом, між сторонами був підписаний Акт звірки взаємних розрахунків, згідно якого заборгованість відповідача перед позивачем, станом на 25.02.2021 232472,93 грн.

Станом на день розгляду справи судом, докази сплати відповідачем заявленого до стягнення боргу у матеріалах справи відсутні.

ОЦІНКА СУДУ.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 174 ГК України передбачено, що однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Зі змісту укладеного між сторонами Договору вбачається, що такий за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, положеннями ч. 1 ст. 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За умовами Договору відповідач зобов`язувався оплатити товар протягом 30 робочих днів з моменту поставки.

Нормами ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Оскільки, у строк встановлений у Договору відповідачем не було в повному обсязі оплачено поставлений йому товар, він вважається таким, що прострочив, а заборгованість в розмірі 232472,93 грн. підлягає стягненню з нього в судовому порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перерахунок інфляційних втрат, суд зазначає, суд зазначає, що такі розраховані правильно та підлягають стягненню з відповідача повністю, у заявленому розмірі 7987,81 грн.

Згідно ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У п. 7.7. Договору сторонами погоджено, що за порушення строків оплати, зазначених у п. 4.2. договору покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі одинарної облікової ставки НБУ.

Здійснивши перерахунок пені, суд зазначає, суд зазначає, що така розрахована правильно.

Щодо клопотання відповідача про зменшення пені та інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Як зазначив Пленум ВГС України у п. 2.1., 3.1. постанови №14 від 17.12.2013, пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов`язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду. В чинному законодавстві України відсутній перелік таких виняткових випадків, за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку. Судом при цьому враховуються фактичні обставини справи та надається оцінка наявним доказам, якими заявник обґрунтовує свої заперечення.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013р. №7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій обґрунтоване скрутним фінансовим становищем відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Так, ч. 1 ст. 86 ГПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Попри це, обґрунтовуючи клопотання про зменшення штрафних санкцій тяжким фінансовим становищем підприємства, відповідачем не було долучено до відзиву на позовну заяву жодних доказів, які б підтверджували тяжке фінансовий стан підприємства.

Враховуючи те, що докази, які б підтверджували тяжке фінансове становище відповідача у матеріалах справи відсутні, а розмір пені є незначним, суд дійшов висновку про необґрунтованість клопотання про зменшення штрафних санкцій, а тому ухвалив відмовити в його задоволенні.

З огляду на викладені обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтовані та підтверджені належними та допустимими доказами, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню повністю.

СУДОВІ ВИТРАТИ.

У відповідності до ч. 1 ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Так, п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України встановлено, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи задоволення позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 3668,53 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 42, 123, 129, 222, 233, 236, 238, 240, 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного підприємства «Львіввугілля» (80000, Львівська обл., м. Сокаль, вул. Б. Хмельницького, буд. 26; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецвік» (69035, м. Запоріжжя, вул. Діагональна, буд. 5; ) 232472,93 грн. боргу, 4108,10 грн. пені, 7987,81 грн. інфляційних втрат та 3668,53 грн. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст. 327 ГПК України.

4. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 13.08.2021 року

Суддя Р.В. Крупник