УХВАЛА

19 серпня 2021 року

м. Київ

Справа № 910/5555/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Малашенкової Т.М., Селіваненка В.П.,

за участю секретаря судового засідання Малихіної О.В.,

представників учасників справи:

позивача - акціонерного товариства «Укртрансгаз» - Євтіхієва К.Л., адвокат (дов. від 10.12.2020),

відповідача - акціонерного товариства «Укргазвидобування» - Малярчук Ю.Б., адвокат (дов. від 28.12.2020),

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу акціонерного товариства «Укргазвидобування»

на рішення господарського суду міста Києва від 28.09.2020 (суддя Гумега О.В.)

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.04.2021 (головуючий суддя: Дикунська С.Я., судді: Станік С.Р., Тарасенко К.В.)

у справі № 910/5555/20

за позовом акціонерного товариства «Укртрансгаз» (далі - АТ «Укртрансгаз»)

до акціонерного товариства «Укргазвидобування» (далі - АТ «Укргазвидобування»)

про стягнення 55 535 837,06 грн.,

ВСТАНОВИВ:

АТ «Укртрансгаз» звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до АТ «Укргазвидобування» про стягнення 55 535 837,06 грн. заборгованості [з них: 46 553 173,72 грн. додаткової плати за недотримання параметрів якості природного газу за період з вересня 2018 року по березень 2019 року, поданого до газотранспортної системи на виконання умов договору від 30.08.2016 № транспортування природного газу (далі - Договір), 5 296 112,28 грн. пені, 1 609 747,49 грн. - 3% річних, 2 076 803,58 грн. інфляційних втрат].

Рішенням господарського суду міста Києва від 28.09.2020 у справі № 910/5555/20, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.04.2021, позов задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача 46 553 173,72 грн. додаткової плати за недотримання параметрів якості природного газу, 2 197 331,68 грн. пені, 1 609 747,49 грн. - 3% річних, 2 076 803,58 грн. інфляційних втрат, 694 647,94 грн. судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Ухвалені місцевим та апеляційним господарськими судами судові рішення зі справи мотивовані, зокрема, тим, що: відповідач допустив порушення щодо якості природного газу, який поданий ним до газотранспортної системи, у зв`язку з чим зобов`язаний сплатити додаткову плату у строк до п`ятнадцятого числа місяця, наступного за газовим місяцем, згідно з розділом X Договору; додаткова плата, передбачена Договором, є платою за надання оператором послуг транспортування природного газу, який подається в газотранспортну систему оператора або передається з неї оператором, саме неналежної якості. Тобто ця додаткова плата є збільшенням вартості наданих послуг, передбаченим Договором та підпунктом 16 пункту 1 глави 1 розділу ІІІ Кодексу газотранспортної системи, і є грошовим зобов`язанням; нарахування позивачем 1 609 747,49 грн. - 3% річних та 2 076 803,58 грн. інфляційних втрат здійснено арифметично правильно, відповідно до вимог чинного законодавства і підлягає задоволенню; вимога про стягнення пені підлягає частковому задоволенню у розмірі 2 197 331,68 грн. у зв`язку з пропуском позивачем позовної давності щодо стягнення 3 098 780,60 грн. пені; приписи частини восьмої статті 269 Господарського кодексу України (далі - ГК України) не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки спір у даній справі виник щодо стягнення додаткової плати, а не з приводу недоліків поставленого товару. Суди також зазначили про те, що Договір сторонами виконувався, що виключає його кваліфікацію як неукладеного.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції і постановою суду апеляційної інстанції, 13.05.2021 АТ «Укргазвидобування» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просило зазначені судові рішення зі справи скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Касаційну скаргу, з посиланням на приписи пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), мотивовано тим, що під час ухвалення судових рішень у справі судами попередніх інстанцій застосовано норми права (статтю 19 Конституції України, статті 180, 268 ГК України, статті 638, 901, 678 Цивільного кодексу України, статтю 32 Закону України «Про ринок природного газу») без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 25.06.2019 зі справи № 916/2090/16.

Ухвалою Верховного Суду від 14.07.2021, зокрема, відкрито касаційне провадження у справі, розгляд касаційної скарги призначено на 19.08.2021.

АТ «Укртрансгаз» у відзиві на касаційну скаргу просило залишити рішення та постанову судів попередніх інстанцій без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, зазначаючи, зокрема, про дотримання судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права у прийнятті оскаржуваних судових актів.

Також від АТ «Укртрансгаз» надійшло клопотання про закриття касаційного провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 296 ГПК України, з огляду на наявність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного у касаційній скарзі (постанова Верховного Суду від 14.11.2019 зі справи № 910/11739/18), і те, що суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення у справі відповідно до такого висновку.

Касаційне провадження щодо розгляду цієї скарги здійснюється з урахуванням положень ГПК України у редакції від 08.02.2020.

Згідно з приписами статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Дослідивши доводи касаційної скарги, зміст судових рішень у їх контексті та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 910/5555/20 на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання визначення подібності правовідносин, Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 № 925/3/17, пункт 40 постанови від 25.04.2018 № 910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15 та 13.09.2017 у справі № 923/682/16.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц).

Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Що ж до доводів касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у зазначеній ним постанові Верховного Суду, то Суд зазначає таке.

Так, у справі № 916/2090/16 (постанова Верховного Суду від 25.06.2019), на яку посилається скаржник, розглянутий спір за первісним позовом про стягнення заборгованості за надані оператором на користь замовника за договором транспортування природного газу послуги балансування обсягів природного газу, за зустрічним позовом про визнання недійсним договору транспортування природного газу та за позовом третьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору, про зобов`язання виконати умови договору транспортування природного газу та врегулювати баланс (небаланс) газу.

Залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції у справі № 916/2090/16 про відмову в задоволенні первісного, зустрічного позовів, в також позову третьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору, Верховний Суд погодився з висновком суду попередньої інстанції про те, що договір транспортування природного газу є неукладеним, оскільки сторонами не погоджено предмет договору транспортування (потужності та обсяг транспортування газу), і тому такий договір не створює юридичних наслідків для його сторін, у тому числі, й у частині дій, передбачених ним (договором). При цьому судом апеляційної інстанції у справі № 916/2090/16 також зазначено й про відсутність доказів виконання умов спірного договору транспортування природного газу на підтвердження фактичного укладення договору.

Водночас у справі, яка розглядається, спір стосується питання якості природного газу, поданого відповідачем як замовником за договором транспортування природного газу до газотранспортної системи, та стягнення з останнього на користь оператора додаткової плати за недотримання якості природного газу за спірний період.

Так, відповідно до пункту 5.2 Договору якість газу має відповідати вимогам щодо норм якості газу, фізико-хімічним показників (далі - ФХП) та інших характеристик, визначених у Кодексі та нормативно-правових актах і відповідних стандартах, на які Кодекс містить посилання.

За порушення вимог щодо якості газу, який подається в газотранспортну систему оператора, стягується додаткова плата, визначена умовами Договору (пункт 5.3 Договору).

Одночасно сторони погодили (пункт 10.1 Договору), що сторона, яка порушила вимоги щодо параметрів якості природного газу, який передається/відбирається до/з газотранспортної системи, визначені Кодексом, зобов`язана сплатити на користь іншої сторони додаткову плату за недотримання параметрів якості природного газу.

Згідно з пунктом 10.6 Договору розрахунок розміру додаткової плати за недотримання параметрів якості природного газу проводиться щомісячно окремо по кожному параметру якості щодо природного газу на підставі даних, визначених оператором у звіті про недотримання параметрів якості природного газу, який він надає замовнику на його електронну адресу до десятого числа місяця, наступного за газовим місяцем.

Відповідно до пункту 10.7 Договору сторона, яка допустила порушення щодо якості газу, зобов`язана сплатити додаткову плату у строк до п`ятнадцятого числа місяця, наступного за газовим місяцем, на підставі рахунка-фактури, який надсилається на її електронну адресу іншою стороною до двадцятого числа місяця, наступного за газовим місяцем.

У справі № 910/5555/20 суди встановили факт виконання Договору, що виключає його кваліфікацію як неукладеного.

Верховний Суд зазначає, що спір у справі, яка розглядається стосується не питання невиконання договору транспортування природного газу в частині балансування обсягів природного газу (як у справі № 916/2090/16, на яку посилається скаржник) та визначення сторонами обсягу послуг (шляхом укладення додатків до договору), які надаються оператором замовнику, а питання дотримання замовником вимоги щодо параметрів якості природного газу, який передається ним (замовником) до газотранспортної системи.

При цьому Верховний Суд виходить з того, що апеляційним господарським судом надано оцінку наданим сторонами доказам (у тому числі й у вирішенні питання щодо подання відповідачем як замовником за договором природного газу до газотранспортної системи), до переоцінки яких, у силу приписів статті 300 ГПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.

Верховний Суд, враховуючи рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини не зобов`язує національні суди надавати детальну відповідь на кожен аргумент заявника (сторони у справі). Суди зобов`язані давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає із статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки в світлі конкретних обставин справи.

До того ж Верховний Суд наголошує, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування «вірогідність доказів».

Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування» поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Визнання договору неукладеним (таким, що не відбувся) може мати місце на стадії укладання господарського договору, якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних його умов, а не за наслідками виконання договору. Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11.10.2018 у справі № 922/189/18, від 06.11.2018 у справі № 926/3397/17, від 09.04.2019 у справі № 910/3359/18, від 29.10.2019 у справі № 904/3713/18, від 19.02.2020 у справі № 915/411/19, від 13.05.2021 у справі № 910/793/20.

Додатки № 1, № 2, № 3 до договору транспортування природного газу (про відсутність яких вказує скаржник, стверджуючи про неукладеність правочину) не регулюють питання якості природного газу, який, як встановлено судами, поданий відповідачем як замовником за договором до газотранспортної системи, а стосуються, зокрема, умов розподілу потужності, транспортування природного газу.

Таким чином, Верховний Суд відхиляє як помилкові доводи скаржника про те, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції прийнята без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у справі № 916/2090/16, оскільки встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин у зазначеній справі і у справі, яка переглядається, є різними; у кожній із зазначених справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин і фактично-доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах.

При цьому Суд враховує і те, що єдиною підставою касаційного оскарження було посилання скаржника на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, у той час як касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Враховуючи викладене, у контексті наведеного відсутні підстави для висновку про те, що правовідносини у справі, що розглядається, та у справі, на яку посилається скаржник на обґрунтування підстав касаційного оскарження прийнятої у справі постанови, є подібними, а тому наявні правові підстави для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою АТ «Укргазвидобування» на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.

Порушення судом апеляційної інстанції приписів статті 277 ГПК України у розгляді апеляційної скарги зі справи скаржником не доведено, а судом касаційної інстанції не встановлено.

Твердження скаржника про те, що оператор, стягуючи додаткову плату, не надає замовнику жодних послуг, Верховним Судом відхиляються, оскільки така плата передбачена договором за транспортування газотранспортною системою оператора неякісного природного газу. Додаткова плата є збільшенням вартості наданих послуг, передбачена умовами Договору та підпунктом 16 пункту 1 глави 1 розділу ІІІ Кодексу газотранспортної системи і є грошовим зобов`язанням. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.11.2019 зі справи № 910/11739/18.

При розгляді даної справи Верховний Суд бере до уваги, що однією із основних засад справедливого судочинства вважається принцип верховенства права, невід`ємною, органічною складовою, якого є принцип правової визначеності.

Одним з аспектів принципу правової визначеності є те, щоб у разі винесення судами остаточного судового рішення воно не підлягало перегляду. Сталість і незмінність остаточного судового рішення, що набуло чинності, забезпечується через реалізацію відомого принципу res judicata. Остаточні рішення національних судів не повинні бути предметом оскарження. Можливість скасування остаточних рішень, без урахування при цьому безспірних підстав публічного інтересу, та невизначеність у часі на їх оскарження несумісні з принципом юридичної визначеності. Тому категорію res judicata слід вважати визначальною й такою, що гарантує незмінність установленого статусу учасників спору, що визнано державою та забезпечує сталість правозастосовних актів. Правова визначеність також полягає в тому, щоб остаточні рішення судів були виконані.

Верховний Суд також зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі «Monnell and Morris v. the United Kingdom» (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

У справі ЄСПЛ «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).

Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, і матеріали справи, зважаючи на зміст спірних правовідносин, суть спору Верховний Суд дійшов висновку про наявність правових підстав для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою АТ «Укргазвидобування» у справі на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.

Доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу, з урахуванням наведеного в цій ухвалі беруться до уваги Касаційним господарським судом у тій частині, в якій узгоджуються зі змістом останньої (ухвали).

Водночас клопотання АТ «Укртрансгаз» про закриття касаційного провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 296 ГПК України Суд відхиляє, з огляду на визначені скаржником підстави касаційного оскарження (з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, а не на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України).

Керуючись статтями 234, 235, 296 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства «Укргазвидобування» на рішення господарського суду міста Києва від 28.09.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.04.2021 у справі № 910/5555/20.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя Т. Малашенкова

Суддя В. Селіваненко