РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04.08.2021Справа № 910/18313/20

За позовомПриватного акціонерного товариства "Спільне українсько-казахстансько-російське підприємство з виробництва ядерного палива"
доДержавного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"
третя особа,яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача: - Акціонерне товариство "Твел"
провизнання правочинів недійсними
Суддя Підченко Ю.О.
Секретар судового засідання Лемішко Д.А.
Представники сторін:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: Слівінський М.О. - представник за довіреністю;

від третьої особи-1: Лавренко О.А. - представник за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа № 910/18313/20 за позовом Приватного акціонерного товариства "Спільне українсько-казахстансько-російське підприємство з виробництва ядерного палива" до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" про:

- визнання контракту від 26.12.2014 № 64-020-SD-14-00183 недійсним;

- визнання контракту від 04.08.2015 № 05БМ/15/64-143-SD-15-00315 недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані, зокрема тим, що відповідач ініціював укладення з позивачем оскаржуваних контрактів з метою зміни в транспортній документації власника комплектуючих та їх безперешкодного постачання ВАТ "ТВЕЛ" з метою уникнення арешту, тобто, кінцевою метою було не отримання прибутку від продажу комплектуючих позивачу, а отримання оплаченого ядерного палива виготовленого з власних комплектуючих від ВАТ "ТВЕЛ".

Ухвалою суду від 02.06.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 09.07.2021.

05.07.2021 від відповідача через канцелярію суду надійшло клопотання про відкладення судового засідання на інший час.

09.07.2021 з клопотанням про відкладення судового засідання звернувся й позивач.

Ухвалою від 09.07.2021 відкладено слухання справи на 04.08.2021.

28.07.2021 через загальний відділ діловодства суду від представника Приватного акціонерного товариства "Спільне українсько-казахстансько-російське підприємство з виробництва ядерного палива" надійшла заява про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Відповідно до ухвали Господарського суду міста Києва від 30.07.2021 у задоволенні вказаної заяви було відмовлено.

03.08.2021 до суду звернувся позивач із клопотанням про відкладення слухання справи.

Безпосередньо в судовому засіданні представники відповідача та третьої особи проти відкладення судового засідання заперечували та надали усні пояснення по суті спору.

Заслухавши доводи представників відповідача та третьої особи, з огляду на наявні в справі фактичні дані, суд дійшов висновку, що поданих у справі доказів достатньо для вирішення спору по суті за відсутності представника позивача.

Клопотання позивача від 03.08.2021 про відкладення задоволенню не підлягає.

Суд також враховує положення частини 1 статті 6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" 04.11.1950 року про право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У судовому засіданні 04.08.2021 відповідно до приписів ч. 1 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

26.12.2014 між Приватним акціонерним товариством "Спільне українсько-казахстансько-російське підприємство з виробництва ядерного палива" (далі також покупець, Товариство) та Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (далі також - продавець, Підприємство) було укладено контракт № 64-020-SD-14-00183 (далі також - Контракт №1) за умовами якого продавець зобов`язався у 2015 році постачати окремими партіями, а покупець зобов`язався приймати та оплачувати Головки та/або Хвостовики, які надалі іменуються Комплектуючі, які виготовляються продавцем з використанням технології, переданої Акціонерним товариством "Твел", згідно з умовами ліцензійного договору від 13.11.2008 № 804/45046040/0880810, з метою використання їх в якості комплектуючих вузлів для виготовлення тепловиділяючих збірок типу ТВСА, призначених для постачання у 2015 році на українські атомні електростанції між продавцем та виробником палива.

04.08.2015 між позивачем (як покупцем) та відокремленим підрозділом "Атоменергомаш" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (як продавцем) укладено контракт № 05БМ/15/64-143- SD-15-00315 (далі також Контракт № 2) за умовами якого продавець зобов`язався у 2015 році постачати окремими партіями, а покупець зобов`язався приймати та оплачувати Головки та/або Хвостовики, які надалі іменуються Комплектуючі, які виготовляються продавцем з використанням технології, переданої Акціонерним товариством "Твел", згідно з умовами ліцензійного договору від 13.11.2008 № 804/45046040/0880810, з метою використання їх в якості комплектуючих вузлів для виготовлення тепловиділяючих збірок типу ТВСА, призначених для постачання у 2015 році на українські атомні електростанції за контрактом між ДП "НАЕК "Енергоатом" та виробником палива.

Крім того, 02.02.2015 між позивачем (як продавцем) та Акціонерним товариством "Твел" (як покупцем) було укладено контракт № 4/4122-Д від 02.02.2015 (далі також - контракт № 3) з умовами якого продавець зобов`язався у 2015 році постачати окремими партіями, а покупець зобов`язався приймати та оплачувати Головки та/або Хвостовики, які надалі іменуються Комплектуючі, які виготовляються ДП "НАЕК "Енергоатом" (далі також виробник) з використанням технології, переданої покупцем, згідно з умовами ліцензійного договору від 13.11.2008 № 804/45046040/0880810, з метою використання їх в якості комплектуючих вузлів для виготовлення тепловиділяючих збірок типу ТВСА, призначених для постачання у 2015 році за додатком від 17.09.2014 № 5 до контракту від 01.06.2010 № 804/45045040/080806 (далі також - контракт № 4), укладеному між покупцем та виробником (паливний контракт).

Позивач наголошує, що контракт № 4 укладено набагато раніше ніж контракти №№ 1,2,3, а між відповідачем та третьою особою по ньому склалися сталі ділові відносини щодо постачання ядерного палива, комплектуючих та сировини.

Крім того, обґрунтовуючи заявлений позов Товариство зазначає:

- введення у сталі відносини між відповідачем та третьою особою позивача само по собі порушує багато питань доцільності, оскільки за контрактами № 1 та № 2 позивач повинен купити у відповідача комплектуючі та передати їх АТ "Твел" як елемент ядерного палива, яке є предметом закупівлі відповідачем за контрактом-4;

- у 2014-2015 роках у відповідача були реальні арешти комплектуючих, які поставлялися за давальницькою схемою по контракту № 4 на користь АТ "Твел";

- відповідач ініціював укладення з позивачем контрактів № 1 та № 2, з метою зміни в транспортній документації власника комплектуючих та їх безперешкодного постачання АТ "Твел" з метою уникнення арешту, тобто, кінцевою метою відповідача було не отримання прибутку від продажу комплектуючих позивачу, а отримання оплаченого ядерного палива виготовленого з власних комплектуючих від АТ "Твел";

- рішенням Господарського суду міста Києва від 12.07.2016 у справі № 910/4453/16 встановлено, що позивач передав АТ "Твел" ті самі комплектуючі, що купував у відповідача за контрактом № 1;

- укладення контрактів №№ 1,2 відбулося не за вільним волевиявленням і не відповідає внутрішній волі сторін, оскільки його укладення мало на меті реалізацію відповідачем своїх прав за контрактом № 4 щодо отримання ядерного палива виробленого за давальницькою схемою;

- контракти №№ 1,2 не спрямовані на реальне настання наслідків для позивача, тобто, виникнення права власності на предмет договору, оскільки позивач не міг вільно та без перешкод ним користуватися, оскільки як зазначено в предметі контрактів, та як вбачається з листування між сторонами, компоненти постачаються для виробництва з них ядерного палива, а тому, контракти №№ 1,2 не мали на меті досягнення ділової мети, що обумовлена ним та передбачено ст. 712 Цивільного кодексу України (далі також - ЦК України);

- оскільки позивач виконав дії по передачі компонентів третій особі, він має правомірне очікування на отримання винагороди, проте, замість отримання такої винагороди, здійснюється перерахування грошових котів на користь відповідача.

Відповідач та третя особа проти заявлених позивачем вимог заперечували в повному обсязі та посилалися на їх необґрунтованість.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частинами першою, третьою статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. Виконання господарського зобов`язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов`язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов`язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені у статті 203 ЦК України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх і непрацездатних дітей.

З аналізу статей 202, 203, 235 ЦК України вбачається, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, тобто на набуття зміну або припинення відповідних прав та обов`язків, що обумовлені цим правочином. Вчинення сторонами правочину для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, не визначено підставою для визнання його недійсним. Однак удаваний правочин може бути визнаний недійсним, зокрема, у разі його невідповідності вимогам законодавства, яке регулює правовідносини щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Тобто, для того щоб визнати той чи інший правочин недійсним, позивач по справі має довести, що такий правочин саме в момент його укладання, зокрема, суперечив Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону визначені параграфом 2 глави 16 ЦК України.

Так, у статті 235 ЦК України передбачено правові наслідки удаваного правочину. Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин за своєю формою прикриває реальний правочин.

Ознакою удаваного правочину є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі для обох учасників.

Для вчинення удаваного правочину необхідна спільна мета двох сторін приховати інший правочин, який бажають вчинити обидві сторони та настання відповідних результатів. Таким чином, обов`язковою ознакою удаваного правочину є фактичне встановлення між сторонами правочину інших правовідносин ніж ті, щодо яких його було оформлено.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши при розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), господарський суд на підставі частини другої статті 235 ЦК України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, господарський суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Позивач вважає, що контракти №№ 1,2 містять ознаки договору комісії передбаченого ст. 1011 ЦК України.

Відповідно до ст. 1011 ЦК України, за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Договір комісії може бути укладений на визначений строк або без визначення строку, з визначенням або без визначення території його виконання, з умовою чи без умови щодо асортименту товарів, які є предметом комісії. Комітент може бути зобов`язаний утримуватися від укладення договору комісії з іншими особами. Істотними умовами договору комісії, за якими комісіонер зобов`язується продати або купити майно, є умови про це майно та його ціну (ст. 1012 ЦК України).

Комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії. Якщо комісіонер поручився за виконання правочину третьою особою, він має право на додаткову плату. Якщо договором комісії розмір плати не визначений, вона виплачується після виконання договору комісії виходячи із звичайних цін за такі послуги. Якщо договір комісії не був виконаний з причин, які залежали від комітента, комісіонер має право на комісійну плату на загальних підставах. У разі розірвання або односторонньої відмови від договору комісії комісіонер має право на плату за фактично вчинені дії (ст. 1013 ЦК України).

Крім того, позивач зауважує, що контракти №№ 1,2 не містять істотних умов договору комісії відповідно до ч. 3 ст. 1012 ЦК України та не передбачають порядку отримання комісійної плати відповідно до ст. 1013 ЦК України.

Положеннями статті 75 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 року "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 124 Конституції України визначають обов`язковість виконання усіма суб`єктами прав судового рішення у вказаній справі.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Удаваний правочин, на відміну від прихованого, сторонами не виконується. Відповідні права і обов`язки сторонами не реалізуються. Сторони правочину виконують тільки ті обов`язки та реалізують ті права, що випливають із прихованого правочину (вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 13.08.2019 у справі № 925/1090/18).

У рішеннях Господарського суду міста Києва у справах № 910/4453/16 та № 910/21451/16, до правовідносин сторін було застосовано норми законодавства щодо поставки.

Крім того, як встановлено в указаних рішеннях, контракти №№ 1,2 повністю виконані ДП "НАЕК "Енергоатом" щодо поставки комплектуючих, контракт № 1 повністю виконаний Товариством щодо його оплати, контракт № 2 щодо оплати комплектуючих виконаний частково.

Згідно зі ст. 1018 ЦК України, майно, придбане комісіонером за рахунок комітента є власністю комітента.

Втім, відносини між позивачем та відповідачем за контрактами №№ 1,2 не містять ознак договору комісії, оскільки відсутні докази того, що відповідач надавав позивачу доручення та забезпечував коштами. Отже, фактично позивач на користь відповідача не купував майно, а відповідач, у свою чергу - не набував його у власність.

Твердження позивача про те, що укладення спірних контрактів мало на меті реалізацію відповідачем своїх зобов`язань за контрактом № 4 на отримання ядерного палива за давальницькою схемою є необґрунтованими та не відповідають наявним у справі матеріалам.

Відповідно до п. 2.5 контракту № 4, особливості надання послуг виробнику виробів давальницьких, порядок та умови їх використання для виготовлення виробів давальницьких, відповідні права та обов`язки кожної зі сторін, будуть погоджені сторонами окремо та вказані в окремих доповненнях до контракту.

Оспорювані позивачем контракти №№ 1,2 не є доповненнями до контракту №4 та не могли мати метою реалізацію відповідачем своїх прав за контрактом №4 щодо отримання ядерного палива за давальницькою схемою.

Більше того, відповідно до ст. 712 ЦК України, метою договору поставки є використання товару у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням. Подальший продаж придбаного товару позивачем на користь АТ "Твел" свідчить саме про реалізацію мети договору поставки, передбаченої в указаних положеннях законодавства.

Таким чином, позивачем не доведено, що під час укладення контрактів №№ 1,2 між сторонами правочинів виникли відносини комісії, а не поставки, а позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Що ж до застосування наслідків пропуску позовної давності, то суд виходив з того, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Зважаючи на відсутність порушеного права позивача, суд не вбачає підстав для застосування до позовних вимог строку позовної давності.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За результатами розгляду справи суд дійшов висновку, що надані відповідачем та третьою особою докази є більш вірогідними, ніж докази надані позивачем на обґрунтування позовних вимог.

Таким чином, зважаючи на встановлені судом фактичні обставини, приймаючи до уваги, що позивач не надав суду належні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Тобто, господарським судом при розгляді вказаної справи встановлено, що відсутні правові підстави вважати, що існує певний правочин, який вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів сторін була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно відсутності підстав для задоволення позову не спростовує.

Враховуючи приписи пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, суд покладає витрати по сплаті судового збору на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 71, 73, 74, 76, 77, 86, 91, 129, 214, 232, 233, 237, п. 2 ч. 5 ст. 238, ст. ст. 240, 241, ч. 1 ст. 256, 288 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Спільне українсько-казахстансько-російське підприємство з виробництва ядерного палива" до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, то строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення буде складено та підписано 12.08.2021 року.

Суддя Ю.О.Підченко