ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
"13" серпня 2021 р. Справа № 916/3767/19
про визнання банкрутом
Суддя Лепеха Г.А.
Суть спору: про визнання банкрутом

Ухвалою господарського суду Одеської області від 14.01.2020 відкрито провадження у справі про банкрутство ПП „Агровинтрейд, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, введено процедуру розпорядження майном боржника, розпорядником майна призначено арбітражного керуючого Дарієнка В. Д.
Ухвалою господарського суду від 10.03.2020 за результатами попереднього засідання визнано вимоги кредиторів до боржника.
Постановою господарського суду Одеської області від 28.04.2020р. визнано банкрутом ПП „Агровинтрейд, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено арбітражного керуючого Дарієнка В.Д.
Арбітражний керуючий Дарієнко В.Д. звернувся до суду з заявою про затвердження звіту про нарахування грошової винагороди та витрат за виконання повноважень ліквідатора ПП „Агровинтрейд в сумі 288 184,35 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Кодексу України з процедур банкрутства арбітражний керуючий користується усіма правами розпорядника майна, керуючого санацією, керуючого реструктуризацією, керуючого реалізацією, ліквідатора відповідно до законодавства, у тому числі має право, зокрема, отримувати винагороду в розмірі та порядку, передбачених цим Кодексом.
Згідно ст. 30 Кодексу України з процедур банкрутства арбітражний керуючий виконує повноваження за грошову винагороду.
Частиною 2 ст. 30 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що право вимоги основної грошової винагороди виникає в арбітражного керуючого в останній день кожного календарного місяця виконання ним повноважень.
Сплата основної винагороди арбітражного керуючого за виконання ним повноважень розпорядника майна, ліквідатора, керуючого санацією, керуючого реструктуризацією, керуючого реалізацією здійснюється за рахунок коштів, авансованих заявником (кредитором або боржником) на депозитний рахунок господарського суду, який розглядає справу, до моменту подання заяви про відкриття провадження у справі.
У разі якщо процедура триває після закінчення авансованих заявником коштів, основна винагорода арбітражного керуючого сплачується за рахунок коштів, одержаних боржником - юридичною особою у результаті господарської діяльності, або коштів, одержаних від продажу майна боржника, яке не перебуває в заставі.
Відповідно до ч. 4 ст. 30 Кодексу України з процедур банкрутства витрати арбітражного керуючого, пов`язані з виконанням ним повноважень у справі, відшкодовуються в порядку, передбаченому цим Кодексом, крім витрат на страхування його професійної відповідальності за заподіяння шкоди, а також витрат, пов`язаних з виконанням таких повноважень у частині, в якій зазначені витрати перевищують регульовані державою ціни (тарифи) на відповідні товари, роботи, послуги чи ринкові ціни на день здійснення відповідних витрат або замовлення (придбання) товарів, робіт, послуг. Розглянувши вказану заяву розпорядника майна, дослідивши наявні докази, суд вважає її обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.
Згідно ч. 6 ст. 30 Кодексу України з процедур банкрутства звіт про нарахування та виплату грошової винагороди, здійснення та відшкодування витрат за підсумками процедур розпорядження майном, санації, ліквідації, реструктуризації заборгованості, погашення боргів подається арбітражним керуючим до господарського суду за п`ять днів до закінчення відповідної процедури, розглядається судом та затверджується ухвалою, що може бути оскаржена у встановленому порядку.
За підсумком проведеної ліквідаційної процедури майна боржника, за рахунок продажу якого може бути задоволено грошову винагороду арбітражного керуючого, не виявлено, фонд для авансування грошової винагороди арбітражного керуючого не створювався.
Суд зазначає, що Кодекс України з процедур банкрутства не містить заборони здійснювати оплату грошової винагороди арбітражному керуючому за рахунок коштів кредиторів.
Також, при цьому, відмова від авансування, відсутність майна у боржника або ж відсутність інших джерел для покриття витрат на виплату винагороди арбітражному керуючому можна розцінювати як примушування до безоплатної праці, що забороняється та прирівнюється до рабства в контексті ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та інших міжнародних актів (зокрема, Конвенції 1926 року про заборону рабства, Конвенції Міжнародної організації праці про примусову чи обов`язкову працю 1930 року ратифіковану Україною 10.08.1956 року, Конвенції Міжнародної організації праці №105 про скасування примусової праці 1957 року ратифіковану Україною 05.10.2000 року), резолюції Економічної і Соціальної Ради ООН (ЕКОСОС) 1996 року тощо) та суперечить ст. 43 Конституції України.
Виходячи з аналізу наведених норм, у випадку, коли оплата послуг арбітражного керуючого здійснюється не за рахунок коштів, одержаних від продажу майна боржника, чи коштів, одержаних у результаті виробничої діяльності боржника у зв`язку з відсутністю таких коштів, то оплата послуг арбітражного керуючого, зокрема ліквідатора, має здійснюватись за рахунок коштів кредиторів, виходячи із принципу пропорційності їх грошовим вимогам (висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Верховного Суду від 01.08.2018 у справі №912/1783/16).
Відтак, арбітражні керуючі не позбавлені права на звернення до суду про розподіл (стягнення) грошової винагороди у зв`язку із виконанням повноважень у справі про банкрутство за рахунок кредиторів пропорційно їх грошових вимог до боржника.
В ухвалі Господарського суду Одеської області від 29.07.2021 дійсно не зазначено суми грошової винагороди арбітражного керуючого Дарієнка В.Д., яка підлягає стягненню з кредиторів, пропорційно їх вимог.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 244 Господарського процесуального кодексу України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення.
Отже, враховуючи викладене, суд приймає додаткову ухвалу, якою стягує грошову винагороду арбітражного керуючого Дарієнка В.Д. в сумі 288 184,35 грн. за час виконання ним повноважень ліквідатора ПП „Агровинтрейд за рахунок кредиторів, пропорційно їх вимог до боржника, у зв`язку з відсутністю інших джерел для сплати.
Поряд з цим, за змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.
Також, ст. ст.129, 1291 Конституції України судові рішення, що ухвалюються судами іменем України є обов`язковими до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.
Зазначений принцип закріплений також ст. 18 Господарського процесуального кодексу України, якою встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Також, зазначені приписи наведені й Конституційним Судом України у своєму рішенні №18-рп/2012 від 13.12.2012р., в якому вказано, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.
З наведених вище приписів вбачається декларування державою права кожного, на чию користь ухвалено судове рішення, на його виконання.
Законом України №475/97 від 17.07.1997р. ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р. та Перший протокол до Конвенції, тому в силу ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.
Як вбачається з практики Європейського суду з прав людини, право на судовий розгляд, гарантоване ст. 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання рішення суду залишалось невиконаним. Тобто, практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що невід`ємною умовою забезпечення права на суд є виконання судового рішення (рішення ЄСПЛ у справах "Шмалько проти України", "Горнсбі проти Греції" та ін.).
З аналізу наведених норм, господарський суд на виконання цієї ухвали видає накази.
Керуючись ч. 1 ст. 12, ст. 30 Кодексу України з процедур банкрутства, ст. 234 Господарського процесуального кодексу України, суд -
1. Затвердити звіт арбітражного керуючого Дарієнка В.Д. про нарахування грошової винагороди та витрат за виконання повноважень ліквідатора приватного підприємства „Агровинтрейд в сумі 288 184,35 грн.
5. Видати накази.
Повний текст ухвали складено 13 серпня 2021 р.
Ухвала набирає законної сили в порядку ч.4 ст. 9 Кодексу України з процедур банкрутства, ст. 235 ГПК України та може бути оскаржена у відповідності до ст.ст. 254, 255 ГПК України .
Суддя Г.А. Лепеха