ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" серпня 2021 р. Справа№ 910/20851/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Агрикової О.В.

Чорногуза М.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 29.04.2021 у справі №910/20851/20 (суддя Джарти В.В.)

та апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард» на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2021 у справі № 910/20851/20 (суддя Головіна К.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард»

до Акціонерного товариства «Українська залізниця»

про стягнення 21 098,16 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард» (далі - ТОВ «Грейнсвард», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця», відповідач) про стягнення 21 098,16 грн безпідставно набутих коштів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в порушення п. 4.2 розділу 4 договору про перевезення вантажів на особливих умовах - за розкладом руху маршрутних поїздів № 07153/ПЗ-2018 (далі - Договір РРМП) в редакції № 2 від 10.11.2019, при розрахунку плати за надання послуги з перевезення вантажу на особливих умовах за РРМП відповідачем безпідставно нараховано у Накопичувальній картці від 19.11.2019 № 19111160 збір за зберігання вантажу під час накопичення маршрутного поїзда та в односторонньому порядку списано з особового рахунку позивача грошові кошти у розмірі 21 098,16 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.04.2021 у справі №910/20851/20 позовні вимоги задоволено повністю, стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ТОВ «Грейнсвард» 21 098,16 грн безпідставно набутих коштів та 2 102,00 грн судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірні правовідносини врегульовані Договором РРМП в редакції № 2, а відтак, у даному випадку не підлягає застосуванню п. 2.1.7 договору про надання послуг № 07153/ПЗ-2018 від 07.02.2018 (далі - Основний договір), згідно якого замовник зобов`язаний відшкодувати перевізнику витрати, пов`язані із затримкою вагонів, контейнерів і вантажів, що виникли на станціях залізниць України, зокрема, через інші причин, що не залежать від перевізника; грошові кошти в сумі 21 098,16 грн як плати за зберігання вантажу нараховано та стягнуто відповідачем не на виконання Договору РРМП в редакції № 2 від 10.11.2019, тобто перерахування відбулось без правових підстав, а отже, вимоги позивача про стягнення з відповідача таких коштів як безпідставно набутих є обґрунтованими; роз`яснення АТ «Укрзалізниця» № Ц-2/58/405-19 від 20.11.2019 щодо надання послуг з організації перевезень вантажів та порожніх вагонів за узгодженим розкладом руху вантажного поїзда (РРМП) видані після прийняття станцією Тернопіль вантажу до перевезення по спірній накладній № 36782407, а тому такі роз`яснення в будь-якому разі не змінюють спірні правовідносини; вказані роз`яснення АТ «Укрзалізниця» пояснюють порядок реалізації правовідносин сторін під час накопичення маршрутного поїзда, під час якого збір за зберігання вантажів не нараховується.

При цьому, враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, суд дійшов висновку про необхідність стягнення вказаних грошових коштів з відповідача саме на підставі ст.1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), на яку позивач не посилався у позовній заяві, однак, норми якої регулюють випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 03.06.2021 у справі № 910/20851/20 заяву ТОВ «Грейнсвард» про розподіл судових витрат на правничу допомогу задоволено частково, ухвалено додаткове рішення, яким стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ТОВ «Грейнсвард» витрати на правничу допомогу у сумі 4000,00 грн. В решті вимог - відмовлено.

Ухвалюючи вказане рішення, суд виходив з того, що надані позивачем докази є достатніми для підтвердження факту понесення ним витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 8 000,00 грн, однак, враховуючи категорію справи, яка є малозначною та нескладною, обсяг виконаної роботи під час розгляду справи, яка не вимагала значних витрат часу та вмінь для формування правової позиції, а також наявність інших подібних судових справ, за якими адвокат Накоп`юк Я.В. здійснює представництво інтересів ТОВ «Грейнсвард» за позовами до АТ «Українська залізниця» з аналогічним предметом спору, зважаючи на заперечення відповідача проти стягнення з нього судових витрат, суд вважав обґрунтованою вартість витрат на правничу допомогу у сумі 4000,00 грн.

Не погоджуючись із рішенням Господарського суду міста Києва від 29.04.2021, АТ «Українська залізниця» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте за неповного з`ясування та недоведені обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування скарги відповідач вказував на те, що суд не прийняв до уваги той факт, що AT «Укрзалізниця» було видано роз`яснення №Ц-2/5 8/405-19 від 20.11.2019, згідно з п. 3.5 яких збір за зберігання вантажів та маневрова робота під час накопичення маршрутного поїзда не нараховується з 20.11.2019; висновок суду про те, що такі роз`яснення видані після прийняття станцією Тернопіль вантажу до перевезення по накладній №36782407 не є такими, що відповідають дійсності, оскільки відповідно до вказаної накладної у графі №56 зазначено календарний штемпель станції відправлення - 17.11.2019, п. 52 - видача вантажу - 19.11.2019; представниками станції Тернопіль Львівської залізниці був складений акт загальної форми ГУ-23 за №8628 від 20.11.2019, відповідно до якого позивач прострочив зберігання вантажу під час накопичення маршрутного поїзду з невідомих причин; суд не прийняв до уваги обставини, які зумовили складання зазначеного акту загальної форми та не дослідив підстави прострочення позивачем; збір за зберігання вантажів є регульованим тарифом і не потребує додаткового погодження сторонами; згідно з п. 2.1.7 Основного договору позивач, як замовник, зобов`язаний відшкодувати перевізнику витрати, пов`язані із затримкою вагонів, контейнерів і вантажів, що виникли на станціях залізниць України з причин, що не залежать від перевізника.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.05.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ «Укрзалізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 29.04.2021 у справі №910/20851/20, постановлено розгляд апеляційної скарги здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, встановлено ТОВ «Грейнсвард» строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/20851/20.

Позивач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у її задоволенні та залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач наголошував на тому, що приписами ст. 63 Статуту залізниць України (далі - Статут) прямо встановлено, що перевезення вантажів на особливих умовах здійснюються за окремими договорами; в силу положень п. 1.2 Договору РРМП в редакції від 26.09.2019, положення Основного договору в частині, врегульованій Договором РРМП в редакції № 2, не застосовуються; пунктом 4.2 Договору РРМП в редакції № 2 чітко та вичерпно передбачено, що у випадку накопичення маршрутного поїзда замовником до моменту оформлення перевізного документа сплачується плата за вільним тарифом та плата за користування вагоном, що перебуває у безпосередньому розпорядженні вантажовласника; жоден із елементів, який включається у розмір плати за надані послуги за Договором РРМП в редакції № 2, не передбачає збору за зберігання саме під час накопичення маршрутного поїзду за РРМП; такого збору не передбачено також положеннями Основного договору, на який посилається відповідач, а тому у відповідача були відсутні підстави для нарахування збору за зберігання вантажу під час накопичення маршрутного поїзда за РРМП; після видання відповідачем роз`яснення № Ц-2-58/405-19 від 20.11.2019, яке не створює, не змінює та не припиняє правовідносини, а лише пояснює порядок їх реалізації, відповідачем збір за зберігання під час накопичення маршрутного поїзда за РРМП по іншим відправкам не нараховується; відповідачем не було надано жодних належних та допустимих доказів, що у відповідності до Правил зберігання вантажів, затверджених наказом Міністерства України від 21.11.2000 № 644, можуть підтверджувати обґрунтованість нарахованого відповідачем збору за зберігання, зокрема, акту загальної форми та Пам`ятки про подавання/забирання вагонів форми ГУ-45, яка є визначальним документом для обрахунку проміжку часу, за який нараховуватиметься збір за зберігання; твердження відповідача про те, що збір за зберігання є регульованим тарифом і не потребує додаткового погодження сторонами, як мотив для відмови у задоволенні позову є безпідставним, оскільки різниця між регульованим та вільним тарифом виключно у способі визначення ставки (розміру) збору - встановлена/узгоджена, а наявність статусу «регульований тариф» автоматично не породжує його обов`язковості.

Не погоджуючись із додатковим рішенням суду, ТОВ «Грейнсвард» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване додаткове рішення в частині зменшення витрат на професійну правничу допомогу та постановити в цій частині нове рішення про стягнення з АТ «Укрзалізниця» витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що додаткове рішення суду прийняте з порушенням норм процесуального права, без урахування правових висновків Верховного Суду щодо наявності підстав для зменшення витрат на професійну правничу допомогу; відповідачем не було подано обґрунтованого клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, не надано жодного доказу на їх спростування, а відтак, судом першої інстанції безпідставно зменшено розмір заявлених до відшкодування витрат, які є реальними, розумними, співмірними та доведені належними та допустимими доказами.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.07.2021 поновлено ТОВ «Грейнсвард» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2021 у справі № 910/20851/20, відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою, постановлено здійснювати спільний розгляд вищевказаних апеляційних скарг у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, встановлено АТ «Укрзалізниця» строк для подання відзиву на дану апеляційну скаргу, зупинено дію додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2021 у справі № 910/20851/20.

Відповідач скористався правом, наданим статтею 263 ГПК України, надав відзив на апеляційну скаргу ТОВ «Грейнсвард», в якому просив відмовити у її задоволенні та залишити оскаржуване додаткове рішення суду першої інстанції без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, відповідач вказував на те, що повноваження адвоката на виконання видів робіт, встановлені сторонами у договорі про надання правової допомоги не співпадають з видами робіт, які зазначені в Акті виконаних робіт; заявлений позивачем розмір судових витрат не є співмірним та доведеним належним чином.

Згідно з ч. 10 ст. 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відповідності до вимог ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваних рішень норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга АТ «Укрзалізниця» не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ТОВ «Грейнсвард» має бути задоволена, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 07.02.2018 між Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця», яке в подальшому змінило найменування на АТ «Укрзалізниця» (у тексті договору - перевізник) та ТОВ «Грейнсвард» (у тексті договору - замовник) було укладено договір про надання послуг № 07153/ПЗ-2018 (далі - Основний договір), предметом якого (п. 1.1) є здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення та інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародних сполученнях (експорт, імпорт) у вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника і проведення розрахунків за ці послуги.

Відповідно до п. 1.2. Основного договору перевезення - послуга, в процесі надання якої перевізник зобов`язаний доставити довірений замовником вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а замовник зобов`язується оплатити послуги у передбаченому цим договором порядку. Перевезення оформлюється залізничною накладною відповідно до цього договору, Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457 із змінами та доповненнями (далі - Статут), Збірника Тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ними послуги, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 26.03.2009 № 317, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.04.2009 за № 340/16356 (далі - Збірник тарифів), Правил перевезення вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 09.12.2002 № 873, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.12.2009 за № 1030/7318, Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (далі - УМВС), Конвенції про міжнародні залізничні перевезення (далі - КОТІФ) відповідно.

Згідно з п.1.3 Основного договору надання послуг за цим договором може підтверджуватись залізничною накладною, накопичувальною карткою, зведеною відомістю та іншими документами.

На виконання п. 2.3.3 Основного договору перевізником відкрито для замовника особовий рахунок з наданням коду платника №2829531 та присвоєно код вантажовідправника/вантажоодержувача № 8104.

За умовами п. 2.3.2 Основного договору перевізник зобов`язаний приймати до перевезення вантажі у вагонах (контейнерах) замовника або перевізника, надавати вагони (контейнери) перевізника для навантаження вантажів згідно із затвердженими планами і заявками замовника згідно з інформацією АС «Месплан», доставляти вантаж до станції призначення та видавати його одержувачу, надавати додаткові послуги, пов`язані з перевезенням вантажів, перелік яких зазначено в додатках до цього договору.

Відповідно до п. 2.1.6 Основного договору замовник зобов`язаний оплачувати перевізнику послуги, пов`язані з організацією та перевезенням вантажів та інші надані послуги з сум внесеної передплати за кодом платника.

У розділі 3 Основного договору визначена вартість послуг.

Так, згідно з п.3.2 Основного договору розмір плати за перевезення вантажу у вагоні перевізника складається з:

- плати за перевезення навантаженого вагону перевізника, яка визначається за тарифом, визначеним у Збірнику тарифів встановленим для власного вагону перевізника;

- компенсації витрат на перевезення у порожньому стані вагону перевізника, яка визначається за тарифною схемою 14 Збірника тарифів за тарифну відстань перевезення вантажу, скориговану на коефіцієнт порожнього пробігу, зазначеного в додатку 3 до договору;

- плати за використання вагону перевізника у вантажному та порожньому рейсах за нормативний термін доставки.

Відповідно до пунктів 4.1. - 4.3, 4.5 Основного договору сторони домовились, що розрахунки за цим договором здійснюються через Філію «Єдиний розрахунковий центр залізничних перевезень» ПАТ «Укрзалізниця» (далі - філія «ЄРЦ»). При цьому, оплата здійснюється у національній валюті на умовах попередньої оплати шляхом перерахування коштів на поточний рахунок із спеціальним режимом використання перевізника, з якого грошові кошти зараховуються на особовий рахунок замовника. По мірі виконання перевезень та надання послуг перевізником відображається в особовому рахунку використання замовником коштів за добу для оплати: вартості послуг за перевезення, зазначених в накладній; додаткових зборів (плату за користування вагонами (контейнерами), подавання, забирання вагонів, маневрову роботу, зберігання вантажів, інших додаткових послуг); додаткових послуг за вільними тарифами; штрафів та пені на підставі відповідних перевізних документів, накопичувальних карток, відомостей плати за користування вагонами (контейнерами).

Пунктом 12.1 Основного договору визначено, що договір вступає в силу з моменту одностороннього підписання замовником договору в електронному вигляді з накладенням ЕЦП в АС «Месплан» або АС «Клієнт УЗ», або вчинення замовником будь-якої дії на виконання цього договору і діє з 20.02.2018 до 31.12.2018, при цьому договір продовжує дію, якщо жодна із сторін письмово за один місць до закінчення дії договору не звернеться до іншої сторони з пропозицією про його припинення.

26.09.2019 між ТОВ «Грейнсвард» (у тексті договору - замовник) та АТ «Укрзалізниця» (у тексті договору - перевізник) шляхом акцептування позивачем умов договору, викладених відповідачем на його сайті, було укладено Договір про перевезення вантажів на особливих умовах - за розкладом руху маршрутних поїздів (далі - Договір РРМП).

Відповідно до п. 1.1. Договору РРМП перевізник надає замовнику послуги з організації перевезень вантажів за погодженим сторонами розкладами руху вантажних маршрутних поїздів на особливих умовах з погодженим скороченим терміном доставки за одним маршрутом та визначенням пріоритетними: замовлень на перевезення вантажів, планів перевезень вантажів маршрутами (далі разом - замовлення на перевезення), заявок на подачу вагонів, забезпечення перевезень рухомим складом та самих перевезень.

В частині, неурегульованій цим договором, сторони керуються укладеними між ними договорами про надання послуг зі здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, та інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника і проведення розрахунків за ці послуги (далі - основний договір про надання послуг) (п. 1.2. Договору РРМП).

В розділі 2 Договору РРМП сторони визначили, що маршрутний поїзд - це вантажний поїзд, пред`явлений до перевезення замовником з навантажених та/або порожніх вагонів, який відповідає нормі та/або кількості вагонів у поїзді, що встановлені перевізником і не може бути менше 44 вагонів, та прямує без переробки на одну станцію призначення. Маршрутний поїзд може бути сформовано засобами замовника або перевізника на під`їзній колії або станційних коліях станції навантаження або іншій узгодженій станції та може бути оформлено до перевезення як маршрутна відправка одним перевізним документом або як повагонні, групові відправки декількома перевізними документами. Приймання до перевезення вантажів, оформлених декількома перевізними документами, здійснюється перевізником одночасно після закінчення навантаження усіх вагонів маршрутного поїзда.

Розклад руху маршрутних поїздів (далі - РРМП) - встановлені перевізником: напрямки перевезення маршрутних поїздів (станції навантаження, відправлення та прибуття за РРМП), дати та чає відправлення, прибуття маршрутних поїздів на станції, номера поїздів.

Згідно з п. 3.1. Договору РРМП замовник на кожен календарний місяць завчасно надає перевізнику через АС Клієнт УЗ із застосуванням кваліфікованих електронних підписів замовлення на отримання послуги з перевезення вантажу на особливих умовах - за РРМП (далі - замовлення на РРМП) у вагонах перевізника не пізніше 10 числа місяця, що передує місяцю, в якому здійснюватиметься перевезення, а у вагонах замовника - не пізніше ніж за 10 календарних днів до дати відправлення поїзду за РРМП.

На основі наданого замовником замовлення РРМП перевізник визначає можливість або неможливість погодження РРМП, про що сповіщає замовника: (3.2.1.) щодо замовлень у вагонах перевізника не пізніше 15 числа місяця, що передує місяцю в якому здійснюватиметься перевезення; (3.2.2.) щодо замовлень у вагонах замовника, які надано не пізніше 10 числа місяця, що передує місяцю в якому здійснюватиметься перевезення, в строк визначений п. 3.2.1.; (3.2.3.) щодо замовлень у вагонах замовника, які надано після 10 числа місяця, що передує місяцю в якому здійснюватиметься перевезення, в строк до 5 календарних днів від дня отримання такого замовлення.

У пункті 3.6. Договору РРМП сторони погодили, що для організації перевезень маршрутними поїздами, окремо у вагонах замовника або окремо у вагонах перевізника, у кількості вагонів, яка відповідає довжині маршрутного поїзду та згідно з погодженим РРМП, замовник: (3.6.1.) надає перевізнику замовлення на перевезення через АС «Месплан» для організації перевезень маршрутними поїздами з проставленням ознаки «РРМП»; (3.6.2.) проставляє в АС «Месплан» заявки на подачу вагонів в дати визначені РРМП з проставленням ознаки «РРМП». При перевезенні в вагонах перевізника така заявка має бути проставлена не пізніше ніж за 5 календарних днів до дати відправлення, визначеної в РРМП; (3.6.3.) самостійно узгоджує перевезення з всіма причетними організаціями одержувачем, портом, іншими).

Відповідно до п. 3.7. Договору РРМП перевізник повинен подати вагони перевізника під навантаження не пізніше ніж за 48 годин, а при подачі на станції позакласної категорії - не пізніше ніж за 24 години до часу визначеного в РРМП, як час відправлення.

Замовник, згідно з п. 3.10. Договору РРМП здійснює навантаження та/або вивантаження вагонів та передає завантажені та/або вивантажені вагони на колії загального користування станції та у кількості не менше ніж погоджено в РРМП не пізніше ніж за 3 години до часу відправлення маршрутного поїзду за РРМП.

Згідно з п. 3.11. Договору РРМП у випадку пред`явлення замовником маршрутного поїзду пізніше, ніж визначено в п. 3.10. договору і РРМП (час фактичного оформлення замовником перевізних документів на всю кількість вагонів маршрутного проїзду), перевізник звільняється від відповідальності за виконання узгодженого РРМП. В такому випадку, якщо маршрутний поїзд приймається перевізником до перевезення, платежі нараховуються та стягуються на умовах, визначених розд. 4 договору, незалежно від фактичної швидкості перевезення, а штрафні санкції визначені, розд. 5 договору, не застосовуються.

У пункті 4.1. Договору РРМП сторони погодили, що плата при наданні послуг з організації перевезень маршрутними поїздами за РРМП розраховується і стягується відповідно до розд. 3 основного договору про надання послуг з підвищенням розміру інфраструктурної складової плати тарифу, визначеного для власного вагону (Івл) на 20 % відповідно до п. 23 розд. ІІ збірка тарифів (далі - інфраструктурна складова тарифу).

У випадку накопичення маршрутного поїзду на коліях станції, замовником сплачуються до моменту оформлення перевізного документу (документів) на весь маршрутний поїзд сплачується плата за вільним тарифом «Організація перевезень і накопичення власного рухомого складу згідно з укладеними договорами», відповідно до додатку № 1 до основного договору про надання послуг, а також плата за користування вагоном, що перебуває у безпосередньому розпорядженні вантажовласника (п. 4.2. Договору РРМП).

Відповідно до положень розділу 9 Договору РРМП додаток № 4 примірна форма «Інформаційне повідомлення про погодження попереднього замовлення на отримання послуги з перевезення вантажу на особливих умовах - за розкладом руху маршрутних поїздів» є невід`ємною частиною договору.

В подальшому Договір РРМП був викладений в редакції № 2 від 10.11.2019.

Пунктом 1.3 договору РРМП в редакції № 2 встановлено, що редакція №2 договору РРМП набуває чинності: з 01.11.2019 в частині п.п.3.1 - 3.4, 3.6 договору щодо замовлення послуг на грудень 2019 року та з 10.11.2019 в частині розділу 4 договору щодо плати за надання послуг відповідно до ч. 3 ст. 631 ЦК України; в решті умов - з 01.12.2019 відповідно до умов розділу «Порядок укладення, внесення змін та припинення договору».

Таким чином, до 01.12.2019 підлягають застосуванню умови договору РРМП в редакції 26.09.2019, за винятком п. 3.1 - 3.4, 3.6 (щодо замовлення послуг на грудень 2019 року) та розділу 4 (щодо плати за надання послуг) договору РРМП в редакції № 2.

Розділом 4 «Плата за надання послуг» договору РРМП в редакції № 2 (чинний з 10.11.2019) встановлено наступні умови:

4.1. Плата при наданні послуг з організації перевезень маршрутними поїздами за РРМП розраховується і стягується відповідно до розд. 3 основного договору про надання послуг з підвищенням розміру інфраструктурної складової плати тарифу визначеного для власного вагону (Івл) на 20 % відповідно до п. 23 розд. ІІ збірка тарифів (далі - інфраструктурна складова тарифу).

4.2. У випадку накопичення маршрутного поїзду на коліях станції, замовником до моменту оформлення перевізного документу (документів) на весь маршрутний поїзд сплачується плата за вільним тарифом «Організація перевезень і накопичення власного рухомого складу згідно з укладеними договорами», відповідно до додатку № 1 до основного договору про надання послуг, а також плата за користування вагоном, що перебуває у безпосередньому розпорядженні вантажовласника.

4.3. У випадку визначення замовником розміру ставки плати за використання вагонів перевізника більше, ніж визначено в додатку 2 до основного договору про надання послуг, плата нараховується за ставкою, запропонованою замовником в замовленні на РРМП.

17.11.2019 відповідачем згідно залізничної накладної № 36782407 було прийнято до перевезення по станції Тернопіль Львівської залізниці маршрутний поїзд у кількості 45 вагонів-зерновозів на особливих умовах за РРМП зі скороченим строком доставки (закінчується 19.11.2019 00:56), про що свідчать відмітки у графах 7 та 20 вказаної накладної.

Однак, на думку позивача, в порушення п. 4.2 розд. 4 Договору РРМП в редакції № 2 від 10.11.2019, при розрахунку плати за надання послуги з перевезення вантажу на особливих умовах за РРМП відповідачем безпідставно нараховано у Накопичувальній картці № 19111160 від 19.11.2019 збір за зберігання вантажу під час накопичення маршрутного поїзда та в односторонньому порядку списано з особового рахунку позивача грошові кошти у розмірі 21 098,16 грн.

17.02.2020 позивач надіслав на адресу відповідача претензію за вих. №1702-058 з вимогою про повернення неправомірно стягнутих коштів у сумі 21 098,16 грн, однак, листом від 15.07.2020 за № ЦТЛ-19/1206 відповідач відмовив позивачеві у задоволенні претензії,у зв`язку з чим останній звернувся з даним позовом до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи вимоги чинного законодавства та межі перегляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позову, з огляду на наступне.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Місцевий господарський суд, даючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами в ході виконання даного договору правильно зазначив, що такий за своєю правовою природою є договором перевезення вантажу, за яким, відповідно до ст. 909 ЦК України, одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

Аналогічні положення містить ст. 307 Господарського кодексу України (далі - ГК України), відповідно до якої за договором перевезення вантажу перевізник зобов`язується доставити ввірений йому вантажовідправником вантаж до пункту призначення в установлений строк та видати його вантажоодержувачу, а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Згідно з частиною 2 статті 908 ЦК України загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до частин 5, 6 статті 306 ГК України перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів (вибухових речовин, зброї, отруйних, легкозаймистих, радіоактивних та інших небезпечних речовин тощо) визначаються цим Кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч. 5 ст. 307 ГК України умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями встановлюються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом визначається Статутом залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6.04.1998 № 457 (далі - Статут).

Відповідно до п. 2 Статуту останній визначає обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під`їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.

Дія Статуту поширюється на перевезення залізничним транспортом вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, у тому числі на перевезення вантажів, навантаження і розвантаження яких відбувається на залізничних під`їзних коліях незалежно від форм власності, які не належать до залізничного транспорту загального користування (п. 3 Статуту).

Згідно з п. 22 Статуту, за договором залізничного перевезення вантажу залізниця зобов`язується доставити ввірений їй вантажовідправником вантаж у пункт призначення в зазначений термін і видати його одержувачу, а відправник зобов`язується сплатити за перевезення встановлену плату.

Відповідно до п. 6 Статуту, накладна - основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна одночасно є договором на заставу вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення.

Пунктом 63 Статуту встановлено, що перевезення вантажів на особливих умовах здійснюються за окремими договорами. При цьому сторони вправі передбачати у договорах додаткову відповідальність за виконання зобов`язань щодо перевезень вантажів.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами, позивачем було подано відповідачеві заявку щодо відправлення маршрутного поїзду з датою відправлення 17.11.2019 зі станції Тернопіль Львівської залізниці на станцію призначення Одеса-Порт.

На підставі поданої позивачем заявки, 17.11.2019 відповідачем згідно залізничної накладної № 36782407 було прийнято до перевезення по станції Тернопіль Львівської залізниці маршрутний поїзд у кількості 45 вагонів-зерновозів на особливих умовах за РРМП зі скороченим строком доставки на станцію призначення Одеса-Порт, тобто вагони під навантаження були подані у встановлений умовами договору строк.

Пунктом 3 Правил складання актів (стаття 129 Статуту), затверджених наказом Міністерства транспорту України від 28.05.2002 року № 334, визначено, що акти загальної форми складаються для засвідчення обставин, що виникли в процесі перевезення вантажу, багажу та вантажобагажу і можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, зокрема, затримки вагонів на станції призначення в очікуванні подачі під вивантаження (перевантаження) з причин, що залежать від одержувача, власника залізничної під`їзної колії, порту, підприємства; відмови вантажовласника від підписання: облікової картки виконання плану перевезень вантажів, накопичувальної картки, відомості плати за користування вагонами (контейнерами); в інших випадках для засвідчення обставин, які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, якщо при цьому не потрібне складання комерційного акту. Акт загальної форми підписується особами, які беруть участь у засвідченні обставин, що стали підставою для складання акта, але не менше як двома особами.

Відповідно до п. 8 Правил користування вагонами і контейнерами, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 25.02.1999 № 113, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 15.03.1999 за № 165/3458, у разі затримки вагонів на станції з причин, які залежать від вантажовласника, складається акт загальної форми, який підписується представниками станції і вантажовласника. В акті вказується час (у годинах та хвилинах) початку та закінчення затримки вагонів і їх номери.

Матеріалами справи підтверджується, що представниками станції Тернопіль Львівської залізниці у присутності комерційних агентів - Критюк І.З. Гурін Н.В. було складено акт загальної форми ГУ-23 №8628 від 20.11.2019, яким зафіксовано наступні обставини: «Вантажовласник 8104 ТОВ «Грейнсвард» прострочив ГУ46 №19110086 та ФДУ92 №19111160 з невідомих причин, хоч і був повідомлений. Для підписання паперових не з`явився».

Разом з тим, твердження відповідача про правомірність нарахування ним у спірному випадку збору за зберігання вантажу, на переконання колегії суддів, правомірно відхилені судом першої інстанції як безпідставні, оскільки, як було зазначено вище, розмір плати за надані послуги за Договором РРМП в редакції №2 не передбачає збору за зберігання під час накопичення маршрутного поїзду за РРМП.

Договір № 07153/ПЗ-2018 про перевезення вантажів на особливих умовах - за розкладом руху маршрутних поїздів в редакції № 2 в частині розділу 4 набув чинності - 10.11.2019, внаслідок чого при розрахунку плати за надання послуги з перевезення вантажу на особливих умовах за РРМП підлягали застосуванню умови договору, що передбачені ним.

При цьому, поширення на спірні правовідносини договору РРМП саме в редакції №2 не оспорюється сторонами.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи характер укладеного між сторонами договору про перевезення вантажів на особливих умовах - за розкладом руху маршрутних поїздів, сторонами погоджено специфічні умови перевезення вантажів, які є визначальними щодо порядку надання відповідних послуг та особливостей їх оплати.

Судом першої інстанції правомірно враховано, що в силу наведених умов п. 1.2 Договору про РРМП, положення Основного договору в частині, врегульованій Договором РРМП в редакції № 2, не застосовуються до спірних правовідносин сторін, оскільки такі правовідносини врегульовані Договором РРМП в редакції № 2, зокрема, п. 4.2 розділу 4 «Плата за надання послуг».

З огляду на те, що спірні правовідносини врегульовані Договором РРМП в редакції № 2, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у даному випадку не підлягає застосуванню і п. 2.1.7 Основного договору, згідно якого замовник зобов`язаний відшкодувати перевізнику витрати, пов`язані із затримкою вагонів, контейнерів і вантажів, що виникли на станціях залізниць України, зокрема, через інші причин, що не залежать від перевізника; оплата вказаних послуг здійснюється шляхом списання з сум внесеної передоплати за кодом платника.

Редакція №2 договору РРМП в частині розділу 4 «Плата за надання послуг» набула чинності з 10.11.2019, тобто до спірного відправлення підлягають застосуванню умови п. 4.1 - 4.3 розділу 4 Договору РРМП в редакції № 2.

Пунктом 4.2 договору про РРМП в редакції № 2 визначено, що у випадку накопичення маршрутного поїзду на коліях станції, замовником до моменту оформлення перевізного документу (документів) на весь маршрутний поїзд сплачується плата за вільним тарифом «Організація перевезень і накопичення власного рухомого складу згідно з укладеними договорами», відповідно до додатку № 1 до основного договору про надання послуг, а також плата за користування вагоном, що перебуває у безпосередньому розпорядженні вантажовласника.

Таким чином, наведеним пунктом договору про РРМП в редакції № 2 чітко визначено, що у випадку накопичення маршрутного поїзду замовником до моменту оформлення перевізного документу (документів) на весь маршрутний поїзд сплачується:

- плата за вільним тарифом «Організація перевезень і накопичення власного рухомого складу згідно з укладеними договорами», відповідно до додатку № 1 до Основного договору;

- плата за користування вагоном, що перебуває у безпосередньому розпорядженні вантажовласника.

Інших додаткових платежів та/або зборів, в т.ч. і збору за зберігання вантажу, саме під час накопичення маршрутного поїзду до моменту оформлення перевізного документу (документів) на весь маршрутний поїзд - не передбачено ані пунктом 4.2, ані жодним іншим пунктом розділу 4 «Плата за надання послуг» договору про РРМП в редакції № 2.

В свою чергу, з огляду на укладений між сторонами договір про РРМП в редакції № 2, безпідставним є застосування до спірних правовідносин сторін пункту 9 Правил зберігання вантажів, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644 (із змінами та доповненнями), на приписи якого посилався відповідач, зазначаючи, що за зберігання на місцях загального користування та на коліях станції відправлення вантажів, завантажених у вагони (контейнери), які простоюють в очікуванні оформлення перевезення (у тому числі під митним оформленням та з інших причин, не залежних від залізниці), збір сплачується з моменту ввезення вантажу на станцію до моменту закінчення затримки. Таким чином, безпідставним є посилання відповідача на пп. 2.3 п. 2 розділу III Збірника тарифів.

20.11.2019 АТ «Укрзалізниця» видано роз`яснення № Ц-2/58/405-19 щодо надання послуг з організації перевезень вантажів та порожніх вагонів за узгодженим розкладом руху вантажного поїзда (РРМП), згідно п. 3.5 яких зазначено, що збір за зберігання вантажів та маневрова робота під час накопичення маршрутного поїзда не нараховується.

Місцевим господарським судом враховано, що такі роз`яснення видані після прийняття станцією Тернопіль вантажу до перевезення по накладній № 36782407, відповідно такі роз`яснення в будь-якому разі не змінюють спірні правовідносини. Натомість, такі роз`яснення АТ «Укрзалізниця» пояснюють порядок реалізації правовідносин сторін під час накопичення маршрутного поїзда, під час якого збір за зберігання вантажів не нараховується.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач у спірному випадку безпідставно нарахував позивачеві плату за зберігання вантажу та стягнув з позивача відповідний збір у розмірі 21 098,16 грн.

Місцевий господарський суд звернув увагу на те, що предметом позову у даній справі є матеріально-правова вимога позивача до відповідача про стягнення з останнього 21 098,16 грн безпідставно набутих коштів, однак, позовна заява не містить посилань на ст. 1212 ЦК України.

Разом з тим, судом першої інстанції правомірно враховані правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, відповідно до яких саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Приписами наведеної статті встановлено: особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (ч. 1 ст. 1212 ЦК України). Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч.2ст.1212 ЦК України). Положення цієї глави застосовуються також до вимог про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (п.4 ч.3 ст.1212 ЦК України).

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Отже, системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає підстави дійти для висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у відповідача були відсутні підстави для нарахування позивачеві плати за зберігання вантажу та стягнення з позивача 21 098,16 грн відповідного збору, а відтак, вказані грошові кошти було набуто відповідачем без достатньої правової підстави.

Колегія суддів також зазначає, що відповідно до обставин даної справи між сторонами існують правовідносини на підставі Основного договору та Договору РРМП, однак, кошти у сумі 21 098,16 грн стягнуто відповідачем не на виконання вказаних договорів, тобто перерахування відбулось без правових підстав, а отже, вимоги позивача про стягнення з відповідача 21 098,16 грн як безпідставно набутих коштів є обґрунтованими.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги відповідача щодо неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення Господарського суду міста Києва від 29.04.2021 у справі №910/20851/20 судом апеляційної інстанції.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на встановлені обставини справи та вищевикладені приписи законодавства, колегія суддів погоджується з рішенням місцевого господарського суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 21 098,16 грн безпідставно набутих коштів.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, судова колегія вважає, що рішення Господарським судом міста Києва від 29.04.2021 у справі №910/20851/20 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги відповідача законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга АТ «Укрзалізниця» має бути залишена без задоволення.

Разом з тим, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального права при ухваленні додаткового рішення у справі, колегія суддів погоджується з доводами позивача про наявність підстав для його часткового скасування, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 3 ч. 1 та ч. 3 ст. 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати; суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви; додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

За приписами ч. 1, п. п. 1, 4 ч. 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

З матеріалів справи вбачається, що у позовній заяві позивач зазначив, що у зв`язку з розглядом справи, він очікує понести судові витрати на професійну правничу допомогу, орієнтовний розмір яких становить 7 000,00 грн та докази на підтвердження яких будуть надані у відповідності до абз. 2 ч. 8 ст. 129 ГПК України протягом п`яти днів після ухвалення судом рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За змістом наведених законодавчих приписів необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

В якості доказів понесення витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, позивачем, у тому числі, разом із клопотанням про розподіл судових витрат надано наступні документи:

- копії договору про надання правової допомоги № 01-02 від 03.02.2020, укладеного між ТОВ «Грейнсвард» та Адвокатським об`єднанням «Право, бізнес і фінанси» в особі партнера Накоп`юка Я.В., а також додаткової угоди №1 від 04.01.2021 до вказаного договору;

- акт виконаних робіт (наданих послуг) № 01-02/130 від 16.12.2020 на суму 5000,00 грн з переліком послуг з правничої допомоги;

- акт виконаних робіт (наданих послуг) № 01-02/145 від 30.04.2021 на суму 3000,00 грн з переліком послуг з правничої допомоги;

- рахунки на оплату № 01-02/130 від 16.12.2020 та № 01-02/145 від 30.04.2021;

- платіжні доручення № 6391 від 17.12.2020 про сплату вартості наданих послуг правничої допомоги на суму 5000,00 грн та № 6480 від 30.04.2021 про сплату вартості наданих послуг правничої допомоги на суму 3000,00 грн;

- копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, виданого адвокату Накоп`юку Я.В. серія ЧК № 001243 від 16.12.2019;

- копії ордерів на надання правничої допомоги серії СА №1002411 від 14.12.2020 та серії СА № 1007688 від 12.02.2021, наданих адвокату Накоп`юку Я.В. на представництво ТОВ «Грейнсвард» у судах.

У вищевказаних актах виконаних робіт (наданих послуг) та у тексті клопотання про розподіл судових витрат також наведено детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Накоп`юком Я.В. з метою представництва інтересів позивача у даній справі, з визначенням їх вартості з урахуванням витраченого адвокатом часу на їх виконання.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, вказаними доказами підтверджується надання зазначеним адвокатом позивачеві послуг з професійної правничої допомоги у погодженому між адвокатським об`єднанням та клієнтом розмірі, а також здійснення оплати за вказані послуги у сумі 8 000,00 грн.

При цьому, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При цьому, за приписами ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду сформулювала висновки щодо застосування норм права при вирішенні питання про розподіл судових витрат на правову допомогу, зокрема вказавши, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Надалі об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду підтвердила цей висновок у постанові від 22.11.2019 у справі № 902/347/18 та у постанові від 22.11.2019 у справі № 910/906/18, зазначивши, що у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 ГПК України).

У постанові від 22.11.2019 у справі № 902/347/18 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зауважила, що викладена в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 правова позиція має враховуватись при вирішенні усіх наступних спорів у подібних правовідносинах.

При цьому, колегія суддів наголошує, що за приписами ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Водночас, сама лише незгода із сумою понесених витрат на професійну правничу допомогу не може бути підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.05.2020 у справі № 910/5410/19.

Однак, заперечуючи проти відшкодування витрат позивача на професійну правничу допомогу, у поданих поясненнях на клопотання про розподіл судових витрат відповідач не зазначив та не надав доказів невідповідності заявлених до відшкодування витрат критеріям співмірності, у тому числі на спростування правильності розрахунків позивача, виходячи з встановленого в договорі фіксованого розміру вартості послуг за одну годину роботи, чи ненадання адвокатом заявлених до відшкодування послуг.

У вказаних поясненнях відповідач посилався лише на те, що наведений у актах виконаних робіт (наданих послуг) перелік наданих послуг включає послуги, правами на надання яких адвокат не був наділений у відповідності до п. 2.3 договору про надання правової допомоги, а саме, щодо складання позову, відзиву, заперечень, клопотань, направлення таких, здійснення правового аналізу та підготовчих робіт.

Разом з тим, такі доводи відповідача є безпідставними, оскільки умовами п. 2.3 договору про надання правової допомоги № 01-02 від 03.02.2020 в редакції додаткової угоди №1 від 04.01.2021 до вказаного договору передбачено право адвоката на підписання та подання від імені клієнта заяв, у тому числі позовних, ведення від його імені господарських справ у всіх судових установах з усіма правами, які надані законом позивачу, а також виконувати всі інші дії, що пов`язані з виконання даного договору в межах та обсязі, передбачених чинним законодавством України.

Колегія суддів зазначає, що клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу має бути обґрунтованим, однак, відповідачем жодного доказу на спростування розміру понесених витрат не надано, як і не вказано підстав або мотивів для їх зменшення.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що до переліку виконаних адвокатом робіт, витрати щодо яких заявлені позивачем, були включені виключно ті роботи, що були необхідними для розгляду даної справи судом першої інстанції. Витрати по жодним іншим роботам адвоката не включалися позивачем до розрахунку судових витрат.

Таким чином, відповідачем, відповідно до ст. 126 ГПК України, не доведено належними та допустимим доказами неспівмірності заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу із складністю справи, обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт, а відтак, місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку про необхідність зменшення таких витрат.

Враховуючи, що рішенням Господарського суду міста Києва від 29.04.2021 у даній справі позовні вимоги задоволено, з огляду на приписи п. 3 ч. 4 ст.129 ГПК України та наявні в матеріалах справи докази понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів дійшла висновку, що витрати на професійну правову допомогу мають бути відшкодовані позивачу відповідачем у повному обсязі у сумі 8 000,00 грн.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2021 у справі №910/20851/20 підлягає скасуванню в частині зменшення витрат на професійну правничу допомогу з постановленням в цій частині нового додаткового рішення про стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ТОВ «Грейнсвард» витрат на правничу допомогу у сумі 8 000,00 грн, а відтак, апеляційна скарга ТОВ «Грейнсвард» на додаткове рішення підлягає задоволенню.

За приписами ч.ч. 1, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи апелянтів, викладені в апеляційних скаргах, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Судовий збір, сплачений відповідачем за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 29.04.2021 у справі №910/20851/20 у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 29.04.2021 у справі №910/20851/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 29.04.2021 у справі №910/20851/20 залишити без змін.

3. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард» на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2021 у справі № 910/20851/20 задовольнити.

4. Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2021 у справі № 910/20851/20 скасувати частково, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

«Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард» про розподіл судових витрат на правничу допомогу задовольнити.

Ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03150, місто Київ, вулиця Єжи Гедройця, будинок 5; ідентифікаційний код 40075815) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард» (03038, місто Київ, вулиця Івана Федорова, будинок 32, літера А, 3-й поверх; ідентифікаційний код 41564379) витрати на правничу допомогу у сумі 8000 (вісім тисяч) грн 00 коп.»

5. Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ на виконання даної постанови.

6. Матеріали справи №910/20851/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді О.В. Агрикова

М.Г. Чорногуз