УХВАЛА

17 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 910/3029/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І.В. (головуючий), Львова Б.Ю. і Селіваненка В.П.,

за участю секретаря судового засідання - Шевчик О.Ю.,

учасники справи:

позивач - державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Миколаївського морського порту),

представник позивача - Одинцова Я.В. (у порядку самопредставництва),

відповідач - акціонерне товариство "Банк Альянс",

представник відповідача - Башаров В.Є., адвокат (довіреність від 10.09.2020 № 93),

третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю "Гідробуд Україна",

представник третьої особи - Терновська Ю.М., адвокат (ордер від 16.08.2021 № 1142429),

розглянув касаційну скаргу державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Миколаївського морського порту)

на рішення господарського суду міста Києва від 13.08.2020 (головуючий суддя Пінчук В.І.)

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.03.2021 (головуючий Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І. і Майданевич А.Г.)

у справі № 910/3029/20

за позовом державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Миколаївського морського порту; далі - Підприємство)

до акціонерного товариства "Банк Альянс" (далі - Банк)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - товариство з обмеженою відповідальністю "Гідробуд Україна" (далі - Товариство),

про стягнення 9 497 875,00 грн.

За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд

ВСТАНОВИВ:

Підприємство звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Банку за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариства, про стягнення банківської гарантії у розмірі 9 497 875,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Банк безпідставно відмовив Підприємству у сплаті коштів за гарантією.

Рішенням господарського суду міста Києва від 13.08.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.03.2021, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що Підприємством у порушення вимог частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) не надано доказів неналежного виконання принципалом (Товариством) своїх зобов`язань за договором підряду від 27.12.2017 № 196-В-МИФ-17 (далі - Договір), відтак у Підприємства відсутні обґрунтовані підстави для стягнення з Банка банківської гарантії у розмірі 9 497 875,00 грн.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, Підприємство звернулось до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на те, що судами оскаржувані рішення прийняті без врахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що в оскаржуваних рішеннях суди не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02.10.2020 у справі № 904/1156/19 та Верховного Суду: від 12.03.2019 у справі № 910/12842/17, від 10.05.2018 у справі № 904/4275/17, від 24.01.2018 у справі № 910/7128/17, від 16.04.2018 у справі № 904/1339/17, від 01.10.2019 у справі № 910/2693/18 щодо застосування статей 563-565 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 200 Господарського кодексу України (далі - ГК України) у подібних правовідносинах.

Товариство та Банк подали відзиви на касаційну скаргу, в яких зазначили про законність і обґрунтованість оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій, просять залишити їх без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Від Підприємства надійшли відповіді на відзиви Товариства та Банка на касаційну скаргу, в яких просить їх долучити до матеріалів справи та врахувати викладені у них доводи при вирішенні справи.

Банком подано клопотання про долучення до матеріалів справи нових доказів, які Верховний Суд відповідно до своїх повноважень, передбачених статтею 300 ГПК України, долучає до матеріалів справи без надання їм правової оцінки. Крім того, вказане клопотання подано поза межами строків, встановлених судом.

Перевіривши матеріали справи та касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження з огляду на таке.

За приписами пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Підприємство у касаційній скарзі посилається на те, що в оскаржуваних рішеннях суди не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02.10.2020 у справі № 904/1156/19 та Верховного Суду: від 12.03.2019 у справі № 910/12842/17, від 10.05.2018 у справі № 904/4275/17, від 24.01.2018 у справі № 910/7128/17, від 16.04.2018 у справі № 904/1339/17, від 01.10.2019 у справі № 910/2693/18 щодо застосування статей 563-565 ЦК України та статті 200 ГК України у подібних правовідносинах.

Так, у справах:

- № 904/1339/17, № 904/4275/17 Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій, якими було відмовлено у задоволенні вимог про стягнення суми банківської гарантії, погодився з висновками судів про те, що на порушення умов гарантії до вимоги, надісланої на адресу відповідача, позивачем не було додано зазначеної у гарантії копії підписаного договору про поставку, вимога була підписана особою без надання доказів на підтвердження належних повноважень такої особи на підписання вимоги, а, отже, зазначена вимога не відповідає умовам банківської гарантії, що є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги згідно із статтею 565 ЦК України, що і було здійснено відповідачем;

- № 910/7128/17 Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій, якими було відмовлено у задоволенні вимог про стягнення суми банківської гарантії, погодився з висновками судів про те, що позивач не дотримався умов звернення до ПАТ "Банк "Михайлівський" із вимогами про сплату гарантійного забезпечення та не подав ті документи, які передбачені гарантійним листом від 18.09.2014 № 24-05-2560, які є обов`язковими для задоволення гарантом вимог позивача як бенефіціара - оригіналу картки із зразками підписів та документів на підтвердження факту наявності прострочення принципалом зобов`язання за договором закупівлі. Крім того, на відповідача поширюються обмеження Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а тому від часу запровадження у ПАТ "Банк Михайлівський" тимчасової адміністрації його вимоги не можуть бути задоволені;

- № 910/12842/17 Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій, якими було задоволено позовні вимоги про стягнення суми банківської гарантії, погодився з висновками судів про те, що Банк неправомірно відмовив Підприємству у виплаті за гарантією № 2592-1216/ENI5.1v, оскільки пред`явлена позивачем вимога від 31.05.2017 № 01/5965 відповідала умовам цієї гарантії та є доведеним неналежне виконання постачальником умов договору поставки від 26.12.2016 № 02-1/4734-16, а вимога позивача по виплаті не перевищувала передбачену гарантією суму;

- № 910/2693/18 Верховний Суд, скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, яким було задоволено позовні вимоги про стягнення суми банківської гарантії, зазначив, що, врахувавши факт настання гарантійного випадку за гарантію № 4005-17/Г (порушення виконання принципалом зобов`язання з поставки товару у строк, визначений договором) та невиконання відповідачем (гарантом) обов`язку з виплати грошової суми у розмірі 413 431,20 грн за гарантією у встановлені в ній строки місцевий господарський суд дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Натомість суд апеляційної інстанції не врахував наведеного вище та дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача коштів за гарантією;

- № 904/1156/19 Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій, якими було частково задоволено позовні вимоги про стягнення суми банківської гарантії, погодився з висновками судів про те, що ТОВ "Аграрно-кредитний центр" не виконало умови договору фінансового лізингу в частині передання лізингоодержувачу - позивачу у справі, предмету лізингу. Встановивши, що позивач (бенефіціар) надав банку(гаранту) всі передбачені гарантією документи, у спосіб та у визначений строк, надіслав вимогу до закінчення строку дії гарантії, суди дійшли обґрунтованого висновку про дотримання позивачем всіх умов, необхідних для виконання відповідачем гарантійних зобов`язань. Правовою підставою для здійснення виплати грошових коштів за гарантією є належним чином оформлена вимога бенефіціара, а зобов`язання гаранта платити за гарантією не залежить від вимог або заперечень, що випливають із будь-яких відносин поза відносинами між гарантом та бенефіціаром. Відтак сукупність встановлених обставин свідчить про неправомірність відмови від її сплати за гарантією з боку відповідача (гаранта), оскільки такої підстави, як ненабрання чинності гарантією у зв`язку з відсутністю її покриття з боку боржника, закон не містить. Сам факт видачі банківської гарантії не свідчить про недотримання принципалом умов договору, що підтверджується банківською гарантією від 13.11.2018 № 71.00.007269, вимогою від 20.12.2018 № 1, платіжним дорученням від 13.11.2018 № 145 на суму 3 200 000,00 грн. Відповідно до частини третьої статті 563 ЦК України у вимозі до гаранта або у доданих до неї документах кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією. Таким чином, гарант здійснює платіж по гарантії лише у випадку невиконання чи неналежного виконання принципалом основного зобов`язання (у залежності від умов гарантії).

Водночас у даній справі № 910/3029/20 суди встановили, що 21.12.2017 Товариством (принципал) та Банком укладено договір про надання банківської гарантії № 2295-17 (далі - Гарантія).

Відповідно до банківської гарантії вимога бенефіціара до Банку повинна містити твердження, що принципал частково або повністю не виконав своїх зобов`язань за Договором, із зазначенням суті невиконаних принципалом зобов`язань та суми, яка вимагається до сплати. Право вимоги у бенефіціара виникає у випадку допущення Товариством порушення договірного зобов`язання.

Підприємством (замовник) та Товариством (підрядник) укладено договір від 27.12.2017 № 196-В-МИФ-17 (надалі - Договір), згідно з умовами якого замовник доручає, а підрядник зобов`язується відповідно до проектної документації та умов договору виконати роботи з будівництва об`єкту: "Будівництво причалу № 8 у Миколаївському морському порту по вул. Заводській, 23 у Заводському районі м. Миколаєва" за кодом ДК 021:2015-45000000-7 Будівельні роботи та поточний ремонт, зазначені а Технічних вимогах (додаток № 1 до Договору, який є його невід`ємною частиною) в межах ціни, визначеної в договірній ціні (додаток № 2 до договору, який є його невід`ємною частиною), у порядку та на умовах, визначених цим договором, а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити такі роботи. Місцезнаходження об`єкта будівництва: Україна, 54020, Миколаївська обл., м. Миколаїв, вул. Заводська, 23, територія та акваторія морського порту Миколаїв. Кількісні характеристики виконуваних за цим договором робіт відображаються в технічних вимогах (додаток №1 до договору, який є його невід`ємною частиною), та підтверджуються договірною ціною (додаток № 2 до Договору, який є його невід`ємною частиною).

На виконання умов Договору Товариство 27.08.2018 приступило до виконання робіт, що підтверджується актом про початок робіт.

Листом від 13.09.2019 Підприємство повідомило Товариство про те, що рішенням Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області від 26.07.2019 № 19 анульовано дозвіл на виконання будівельних робіт від 01.06.2018 №ІУ86 на об`єкт будівництва "Будівництво причалу № 8 у Миколаївському морському порту по вул. Заводська, 23 у Заводському районі м. Миколаєва" та заборонило виконувати роботи щодо будівництва причалу № 8 у Миколаївському морському порту по вул. Заводській, 23 у Заводському районі м. Миколаєва.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 34 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" замовник має право виконувати будівельні роботи після видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт - щодо об`єктів, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми та значними наслідками або підлягають оцінці впливу на довкілля, згідно із Законом України "Про оцінку впливу на довкілля".

Частиною першою статті 37 вказаного Закону передбачено, що право на виконання підготовчих робіт (якщо вони не були виконанні раніше, згідно з повідомленням про початок виконання підготовчих робіт) і будівельних робіт на об`єктах будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми та значними наслідками або підлягають оцінці впливу на довкілля, згідно із Законом України "Про оцінку впливу на довкілля", підключення об`єкта до будівництва до інженерних мереж та споруд надається замовнику та генеральному підряднику чи підряднику ( якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників ) після отримання дозволу на виконання будівельних робіт.

Таким чином, суди дійшли висновку, що Закон України "Про регулювання містобудівної діяльності" визначає обов`язковою передумовою для виконання будівельних робіт наявність дозволу на виконання будівельних робіт.

25.09.2019 Підприємство повідомило Товариство, що з метою подальшого виконання умов Договору та, відповідно, вирішення питання дозвільних документів, необхідних для виконання будівельних робіт, ним подано позовну заяву до Окружного адміністративного суду міста Києва про визнання протиправними дій Державної архітектурно-будівельної інспекція України, за якою відкрито підготовче засідання у справі № 640/17094/19, в рамках якої вжито заходи забезпечення позову:

- зупинено дію рішення Державної архітектурно будівельної інспекції України від 26.07.2019 № 19 щодо анулювання дозволу на виконання будівельних робіт від 01.06.208 № ІУ86 на об`єкті будівництва "Будівництво причалу № 8 у Миколаївському морському порту по вул. Заводська, 23 у Заводському районі м. Миколаєва";

- зупинено дію рішення Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області від 24.05.2019 № 98-с щодо скасування дії містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на об`єкт будівництва "Будівництво причалу № 8 у Миколаївському морському порту по вул. Заводська, 23 у Заводському районі м. Миколаєва";

- зупинено дію рішення Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області від 09.01.2019 № 01-з щодо зупинення дії містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на об`єкт будівництва "Будівництво причалу № 8 у Миколаївському морському порту по вул. Заводська, 23 у Заводському районі м. Миколаєва".

У зв`язку з чим Товариство 26.09.2019 звернулось до Підприємства про допуск працівників до будівельного майданчику для відновлення та продовження робіт щодо будівництва причалу № 8 у Миколаївському морському порту по вул. Заводській, 23 у Заводському районі м. Миколаєва, мотивуючи, тим, що дія рішень щодо анулювання дозволу на виконання будівельних робіт, щодо скасування дії містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, щодо зупинення дії містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки зупинена, а за умовами Договору, укладеного Товариством та Підприємством, і до Товариства як підрядника можуть бути застосовані значні штрафні санкції за несвоєчасне виконання робіт за Договором.

Однак Товариством було отримано відмову у допуску працівників до робіт. Зокрема, Підприємство у своєму листі-відповіді від 26.09.2019 зазначило, що ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.09.2019 про вжиття заходів забезпечення позову не визначені заходи щодо можливості поновлення виконання будівельних робіт на об`єкті будівництва "Будівництво причалу № 8 у Миколаївському морському порту по вул. Заводська, 23 у Заводському районі м. Миколаєва". У зв`язку з чим Підприємство не вбачає за можливе забезпечити допуск працівників ТОВ "Гідробуд Україна" до виконання будівельних робіт на території Миколаївського морського порту.

Відтак суди дійшли висновку, що виконання робіт з будівництва об`єкта: "Будівництво причалу № 8 у Миколаївському морському порту по вул. Заводська, 23 у Заводському районі м. Миколаєва" у період з 09.09.2019 по 04.12.2019 було неможливе через відсутність у замовника дозвільних документів, необхідних для виконання будівельних робіт, внаслідок чого замовник відмовляв підряднику у допуску працівників до робіт. Тобто замовник з вересня місяця 2019 року не здійснював покладені на нього обов`язки, встановлені Договором та законами України.

Таким чином, у кожній із зазначених справ судами досліджувались різні за змістом докази, які подавались сторонами, та на підставі встановлених судами різних за змістом обставин приймалися відповідні судові рішення, що, у свою чергу, не може свідчити про подібність правовідносин, оскільки під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Що ж до визначення подібності правовідносин, то Верховний Суд враховує правову позицію, викладену в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду (справи № 305/1180/15-ц, № 922/2383/16, № 757/31606/15-ц).

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

Отже, колегія суддів Касаційного господарського суду зазначає, що подібність правовідносин визначається за їхніми елементами, зокрема суб`єктами, об`єктами та змістом (правами й обов`язками суб`єктів правовідносин) у конкретній справі, що, у свою чергу, не може свідчити про подібність правовідносин.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Також Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено), покладається на скаржника.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За таких обставин Верховний Суд вважає, що надав відповіді на всі істотні, вагомі та доречні доводи, які викладені скаржником у касаційній скарзі та стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Керуючись статтями 234, 235 та пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Миколаївського морського порту) на рішення господарського суду міста Києва від 13.08.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.03.2021 у справі № 910/3029/20.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя Б. Львов

Суддя В. Селіваненко