ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" серпня 2021 р. Справа №907/866/20

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді: Плотніцького Б.Д.

Суддів: Кравчук Н.М.

Скрипчук О.С.

розглянув у письмовому провадженні без виклику сторін апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТПК 2005" б/н від 23.04.2021 (вх. № 01-05/1484/21 від 27.04.2021)

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 05.04.2021 (повний текст рішення складено та підписано 06.04.2021), суддя Андрейчук Л.В.

у справі №907/866/20

за позовом фізичної особи-підприємця Яцини Володимира Олександровича, м. Ужгород

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "ТПК 2005", м. Ужгород

про стягнення 34 974,69 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 05.04.2021 позов задоволено. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТПК 2005" на користь фізичної особи-підприємця Яцини Володимира Олександровича суму 34974,69 грн (тридцять чотири тисячі дев`ятсот сімдесят чотири гривні 69 коп.), в т. ч. 29000,00 грн боргу за надані послуги, 2242,16 грн трьох відсотків річних від прострочених сум та 3732,53 грн втрат від інфляції.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "ТПК 2005" оскаржило таке в апеляційному порядку.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що вирішуючи спір, місцевий господарський суд не з`ясував обставин, що мають значення для справи, неповно дослідив докази, які стосуються спірних правовідносин, порушив норми процесуального права й неправильно застосував норми матеріального права, у зв`язку з чим просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позову.

У своїй апеляційній скарзі відповідач послався на наступне:

1) відповідач не одержав ні копії позовної заяви, ні ухвали суду про відкриття провадження у справі, ні ухвали суду про роз`єднання позовних вимог, внаслідок чого він був позбавлений можливості реалізувати свої процесуальні права, а також захистити свої порушені права та інтереси;

2) роз`єднавши позовні вимоги на 20 окремих проваджень, місцевий господарський суд порушив ч. 6 ст. 173 ГПК України, оскільки таке роз`єднання не сприяє виконанню завдань господарського судочинства;

3) ухвалюючи оскаржуване рішення, суд дійшов до необґрунтованого висновку про те, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд даної справи, внаслідок чого він був позбавлений права на: подання заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного провадження; на подання заяви про застосування наслідків спливу строків позовної давності; на подання відзиву на позовну заяву; на подання доказів в обґрунтування своїх заперечень. В розумінні ст. 277 ГПК України вказане є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Разом з апеляційною скаргою відповідач подав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, яку обґрунтував тим, що ч. 3 ст. 925 ЦК України встановлено спеціальний строк позовної давності в один рік з моменту, що визначається відповідно до транспортних кодексів (статутів), а Конвенцією про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956 регламентовано особливий порядок перебігу строку позовної давності, який розпочинається по спливу трьох місяців з дня укладення договору перевезення. З огляду на це, а також на неналежність повідомлення відповідача про розгляд даної справи в суді першої інстанції, він наголосив, що строк позовної давності за позовними вимогами, які є предметом розгляду в даній справі - минув, а в суду апеляційної інстанції є усі підстави для задоволення відповідної заяви відповідача та застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності.

Позивач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив доводи та вимоги апеляційної скарги, а також доводи та вимоги заяви про застосування наслідків спливу позовної давності, просив відмовити в їх задоволенні, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін. Стосовно доводів скаржника зазначив наступне:

1) матеріали даної справи містять відомості про те, що на юридичну адресу відповідача була надіслана ухвала суду про відкриття провадження від 23.12.2020 та отримана ним 31.12.2021. Таким чином, посилання відповідача на те, що він не знав про існування справи № 907/866/20, та, як наслідок, був позбавлений у можливості захисту своїх прав, не відповідають фактичним обставинам та є необґрунтованими;

2) відповідач, зазначаючи про те, що був позбавлений можливості надати в суді першої інстанції докази на свій захист, у своїй апеляційній скарзі жодним чином не спростував доводів позовної заяви та не надав доказів оплати наданих йому позивачем послуг перевезення, які би могли свідчити про безпідставність позовних вимог. Таким чином, відповідач не спростував правильності висновків суду першої інстанції по суті спору;

3) відповідно до ст. 32 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення 1956 року, термін позовної давності для вимог, що випливають з перевезення, на яке поширюється дана Конвенція, встановлюється в один рік, однак, у випадку навмисного правопорушення або неналежного виконання обов`язків, яке згідно законодавства, що застосовується судом або арбітражем, який розглядає справу, прирівнюється до навмисного правопорушення, термін позовної давності встановлюється в три роки. В свою чергу, відповідач навмисно не проводив розрахунки, навмисно порушив умови договору, у зв`язку з чим, строк позовної давності у даних правовідносинах встановлюється у три роки. Таким чином, враховуючи вищевказане, позивач звернувся до суду у межах строку позовної давності.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасники даного судового процесу були повідомлені про нього згідно контактних даних, відомості про які містяться в матеріалах справи. Крім того, процесуальні документи апеляційного суду у порядку, встановленому Законом України "Про доступ до судових рішень", були оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Апеляційний господарський суд, розглянувши наявні в справі докази, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, дійшов висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Між Фізичною особою - підприємцем Яциною Володимиром Олександровичем (позивач, перевізник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТПК 2005» (відповідач, замовник) укладено Одноразовий договір - заявку № 0048 на перевезення вантажів автотранспортом від 05.02.2018, який регулює порядок відносин, що виникають між сторонами при перевезенні вантажів з 05-02-2018 до 06-02-2018 за маршрутом Словаччина - Україна з наступними умовами: Вантаж (цегла на палетах до 24т), автомобіль BJ 414 BR; 464 YD. Сума фрахту становить 6000,00 грн; порядок та форма розрахунку: безготівковий розрахунок протягом 5-10 банківських днів з дня отримання оригіналів документів (акта виконаних робіт, рахунку - фактури, CMR, договору - заявки).

На виконання вказаного договору - заявки позивач здійснив перевезення вантажу, що підтверджується CMR №193041785 та Актом здачі-приймання робіт (надання послуг) № 33 від 12 лютого 2018 року. Акт складений в місті Ужгород; сторони підписали, що претензій одна до одної не мають. Додатком до акту є виписаний цього ж дня рахунок № 33 на вказану суму.

За твердженням позивача, надані послуги на суму 6000,00 грн товариство не оплатило.

Посилаючись на порушення відповідачем грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, позивачем нараховано та поставлено вимогу про стягнення 464,69 грн трьох відсотків річних, а також 772,25 грн втрат від інфляції.

2. Між Фізичною особою - підприємцем Яциною Володимиром Олександровичем (позивач, перевізник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТПК 2005» (відповідач, замовник) укладено Одноразовий договір - заявку № 0063 на перевезення вантажів автотранспортом від 12.02.2018, який регулює порядок відносин, що виникають між сторонами при перевезенні вантажів з 12-02-2018 до 13-02-2018 за маршрутом Словаччина - Україна з наступними умовами: Вантаж (цегла на палетах вагою до 24т), автомобіль VOLVO НОМЕР_1 / НОМЕР_2 . Сума фрахту становить 6000,00 грн; порядок та форма розрахунку: безготівковий розрахунок протягом 5-10 банківських днів з дня отримання оригіналів документів (акта виконаних робіт, рахунку - фактури, CMR, договору - заявки).

На виконання вказаного договору -заявки позивач здійснив перевезення вантажу, що підтверджується CMR №193041802 та Актом здачі-приймання робіт (надання послуг) № 34 від 13 лютого 2018 року. Акт складений в місті Ужгород; сторони підписали, що претензій одна до одної не мають. Додатком до акту є виписаний цього ж дня рахунок №34 на вказану суму.

За твердженням позивача, надані послуги товариство не оплатило.

Посилаючись на порушення відповідачем грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, позивачем нараховано та поставлено вимогу про стягнення 464,19 грн трьох відсотків річних, а також 772,25 грн втрат від інфляції.

3. Між Фізичною особою - підприємцем Яциною Володимиром Олександровичем (позивач, перевізник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТПК 2005» (відповідач, замовник) укладено Одноразовий договір - заявку № 0063-01 на перевезення вантажів автотранспортом від 13.02.2018, який регулює порядок відносин, що виникають між сторонами при перевезенні вантажів з 13-02-2018 до 14-02-2018 за маршрутом Україна, м. Ужгород- Україна, м. Львів, з наступними умовами: Вантаж (керамічні блоки вагою до 24т), автомобіль Вольво НОМЕР_3 / НОМЕР_4 . Сума фрахту становить 4000,00 грн; порядок та форма розрахунку: безготівковий розрахунок протягом 5-10 банківських днів з дня отримання оригіналів документів (акта виконаних робіт, рахунку - фактури, CMR, договору - заявки).

На виконання вказаного договору - заявки позивач здійснив перевезення вантажу, що підтверджується Актом здачі-приймання робіт (надання послуг) № 35 від 14 лютого 2018 року. Акт складений в місті Ужгород; сторони підписали, що претензій одна до одної не мають. Додатком до акту є виписаний цього ж дня рахунок № 35 на вказану суму.

За твердженням позивача надані послуги товариство не оплатило.

Посилаючись на порушення відповідачем грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України позивачем нараховано та поставлено вимогу про стягнення 309,13 грн трьох відсотків річних, а також 514,83 грн втрат від інфляції.

4. Між Фізичною особою - підприємцем Яциною Володимиром Олександровичем (позивач, перевізник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТПК 2005» (відповідач, замовник) укладено Одноразовий договір - заявку № 0066 на перевезення вантажів автотранспортом від 13.02.2018, який регулює порядок відносин, що виникають між сторонами при перевезенні вантажів з 13-02-2018 до 14-02-2018 за маршрутом Словаччина - Україна з наступними умовами: Вантаж (цегла на палетах до 24т), НОМЕР_6 / НОМЕР_5. Сума фрахту становить 6500,00 грн; порядок та форма розрахунку: безготівковий розрахунок протягом 5-10 банківських днів з дня отримання оригіналів документів (акта виконаних робіт, рахунку - фактури, CMR, договору - заявки).

На виконання вказаного договору - заявки позивач здійснив перевезення вантажу, що підтверджується CMR №193041805 та Актом здачі-приймання робіт (надання послуг) № 36 від 14 лютого 2018 року. Акт складений в місті Ужгород; сторони підписали, що претензій одна до одної не мають. Додатком до акту є виписаний цього ж дня рахунок №36 на вказану суму.

За твердженням позивача, надані послуги товариство не оплатило.

Посилаючись на порушення відповідачем грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України позивачем нараховано та поставлено вимогу про стягнення 502,34 грн трьох відсотків річних, а також 836,60 грн втрат від інфляції.

5. Між Фізичною особою - підприємцем Яциною Володимиром Олександровичем (позивач, перевізник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТПК 2005» (відповідач, замовник) укладено Одноразовий договір - заявку № 0070 на перевезення вантажів автотранспортом від 14.02.2018, який регулює порядок відносин, що виникають між сторонами при перевезенні вантажів з 14-02-2018 до 15-02-2018 за маршрутом Словаччина - Україна з наступними умовами: Вантаж (цегла на палетах вагою до 24т), автомобіль НОМЕР_6 / НОМЕР_5 . Сума фрахту становить 6500,00 грн; порядок та форма розрахунку: безготівковий розрахунок протягом 5-10 банківських днів з дня отримання оригіналів документів (акта виконаних робіт, рахунку - фактури, CMR, договору - заявки).

На виконання вказаного договору - заявки позивач здійснив перевезення вантажу, що підтверджується CMR №193041810 та Актом здачі-приймання робіт (надання послуг) № 38 від 15 лютого 2018 року. Акт складений в місті Ужгород; сторони підписали, що претензій одна до одної не мають. Додатком до акту є виписаний цього ж дня рахунок №38 на вказану суму.

За твердженням позивача, надані послуги товариство не оплатило.

Посилаючись на порушення відповідачем грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України позивачем нараховано та поставлено вимогу про стягнення 501,81 грн трьох відсотків річних, а також 836,60 грн втрат від інфляції.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, що між сторонами було укладено одноразові договори на надання послуг по перевезенню вантажів.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. ст. 929, 931 Цивільного кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних із перевезенням вантажу. Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами. Розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом.

Нормами ст. 909 Цивільного кодексу України визначено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань.

Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Спір у справі виник у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань в частині оплати за договорами - заявками на надання послуг по перевезенню вантажів.

Пунктом 2 договорів - заявок сторони погодили вартість послуг по перевезенню вантажів. Оплата за надані послуги повинна бути проведена по безготівковому розрахунку протягом 5-10 банківських днів по отримання оригіналів документів (акта виконаних робіт, рахунку - фактури, CMR, договору - заявки).

Факт надання послуг на заявлену суму підтверджується наявними у матеріалах справи Актами виконаних робіт, підписаними уповноваженим представником відповідача. Вказаними актами сторонами також зафіксовано відсутність претензій одна до одної.

Оскільки додатками до Актів є договори-заявки та рахунки на оплату, суд доходить висновку, що вручення таких документів відбулося в день підписання Акту виконаних робіт. Зважаючи на встановлений договорами порядок розрахунків, відлік строку на оплату отриманих відповідачем послуг, тривалістю десять банківських днів, починається з дня наступного, за днем підписання відповідного Акту виконаних робіт.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Доказів оплати наданих послуг всього на суму 29000,00 грн матеріали справи не містять, відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимога по стягнення суми боргу в примусовому порядку є підставною та обґрунтованою.

Апелянт не надав суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин, ніж ті, що досліджені судом. Окрім того, в апеляційній скарзі не навів жодних доводів щодо суті спору.

Також, суд апеляційної інстанції погоджується із судом першої інстанції в частині висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача 2242,16 грн трьох відсотків річних від прострочених сум, а також 3732,53 на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України, що нараховані за прострочення грошових зобов`язань.

Як було зазначено вище, доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідач не повідомлений про розгляд справи в суді першої інстанції, внаслідок чого був позбавлений можливості заявити про застосування наслідків спливу строків позовної давності, які він вважає пропущеними. Дані доводи спростовуються наступними встановленими обставинами у справі.

Ухвала Господарського суду Закарпатської області від 23.12.2020 про прийняття справи №907/866/20 до розгляду (а.с. 44-46), була направлена 29.12.2020 на наступну адресу ТзОВ "ТПК 2005": 88000, м. Ужгород, вул. Гранітна, 17. Вказана адреса зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як місцезнаходження відповідача, а 31.12.2020 була вручена відповідачу (а.с. 47).

Судом не встановлено зміни адреси відповідача станом на дату прийняття оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України №270 від 05.03.2009, передбачають порядок вручення рекомендованих поштових відправлень.

У пункті 106 цих Правил передбачено, що під час вручення фізичній особі реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом з повідомленням про вручення працівник поштового зв`язку на підставі пред`явленого одержувачем документа, що посвідчує особу, зазначає на бланку повідомлення про вручення його прізвище. На бланку повідомлення про вручення поштового відправлення з позначкою "Вручити особисто", внутрішнього рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" одержувач розписується та зазначає прізвище та ініціали або ім`я та прізвище. Відповідні дані на бланку повідомлення про вручення також зазначаються про особу, уповноважену на одержання внутрішнього рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка", адресованого юридичній особі або фізичній особі за місцем роботи. Бланк повідомлення про вручення рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертається до суду.

З наведених норм можна дійти до висновку, що загальний порядок фіксації та оформлення вручення рекомендованого поштового відправлення передбачає встановлення особи одержувача та зазначення на бланку повідомлення про вручення його прізвище. Цей запис вносить працівник поштового зв`язку.

Натомість для вручення поштового відправлення з позначкою "Вручити особисто" або "Судова повістка" на бланку повідомлення розписується та зазначає прізвище одержувач (а не працівник поштового зв`язку).

У даній справі наявне рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.47), на якому зазначено дату вручення (31.12.2020) і у графі представник за довіреністю зазначено прізвище "Божок", наявний підпис цієї особи.

Напис про одержання поштового відправлення учасником справи, в якому зазначене його прізвище, зроблений працівником поштового зв`язку, зазвичай є доказом отримання відправлення саме адресатом. Таке переконання ґрунтується на презумпції добросовісного виконання працівниками пошти своїх обов`язків. При цьому, апеляційний господарський суд зазначає, що презумпція добросовісного виконання працівниками пошти своїх обов`язків має спростовуватись об`єктивними обставинами, а не суб`єктивними твердженнями апелянта, які не мають доказового значення.

Оцінивши доводи апелянта в сукупності з наявними у справі доказами, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що саме лише посилання апелянта на факт неотримання ним поштової кореспонденції, яку суд першої інстанції з додержанням вимог процесуального закону надсилав за належною адресою, не може вважатися порушенням норм процесуального права, які б тягнули за собою правові наслідки у вигляді скасування рішення суду.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ухвала Господарського суду Закарпатської області від 23.12.2020 про прийняття справи №907/866/20 до розгляду оприлюднена у Єдиному державному реєстрі судових рішень 28.12.2021, а тому апелянт або його представник об`єктивно могли вжити заходів для участі в справі.

Отже, ТзОВ "ТПК 2005" не було позбавлене об`єктивної можливості дізнатися про рух справи, що розглядається, користуючись засобами поштового зв`язку, відкритим безоплатним цілодобовим доступом до Єдиного державного реєстру судових рішень тощо, однак наданим їй процесуальним правом не скористалася.

Зважаючи на вищенаведене, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач належним чином повідомлявся про розгляд справи, а тому мав можливість скористатись своїми процесуальними правами.

З огляду на це суд апеляційної інстанції погоджується, що в суду першої інстанції не було процесуальних перешкод для розгляду справи по суті.

Щодо подання відповідачем, до суду апеляційної інстанції заяви про застосування строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №200/11343/14-ц сформовано висновок, що той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції (висновок сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №200/11343/14-ц).

Отже умовою для вирішення апеляційним судом заяви відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції, є неналежне (без дотримання вимог процесуального законодавства) повідомлення його сторони про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.05.2021 у справі №911/4923/14).

Враховуючи те, що відповідач належним чином був повідомлений про розгляд справи судом першої інстанції в розумінні приписів статей 120, 242 ГПК України, а відтак, у нього відсутнє право на звернення з заявою про застосування позовної даності у справі на стадії апеляційного перегляду справи, а в апеляційного суду підстави для вирішення такої заяви скаржника.

Що стосується доводів апелянта про те, що місцевий господарський суд порушив норми процесуального права, оскільки не встановив, що роз`єднання позовів сприятиме виконанню завдань господарського судочинства, а тому відсутня визначальна умова для застосування ч. 6 ст. 173 ГПК України, то апеляційний господарський суд зазначає наступне:

Відповідно до ч. 6 ст. 173 ГПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи вправі до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання господарського судочинства.

Отже, визначальною умовою для роз`єднання позовних вимог є та обставина, що таке роз`єднання сприятиме виконанню завдання господарського судочинства.

Зазначений припис спрямований на те, щоб суб`єкт правовідносин міг з дотриманням принципів господарського судочинства і конкретних обставин скористатися правом на судовий захист.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.09.2020 у справі №420/3956/20, який в силу ч. 4 ст. 236 ГПК України враховується апеляційним господарським судом.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (ч. 1 ст. 2 ГПК України).

Тобто, одним із основних принципів господарського судочинства - є саме своєчасність вирішення судом спору, способом дотримання якого і є можливість роз`єднання позовних вимог, якщо суд вбачає, що це надасть змогу здійснити більш якісний розгляд справи з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів сторін (аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24.11.2020 у справі №910/3748/20).

У даному випадку суд першої інстанції дійшов до правильного висновку що розгляд в одному провадженні вимог про стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок неcплати відповідачем послуг перевезення на підставі 97 договорів-заявок, є обставиною, яка значно утруднить розгляд справи та призведе до затягування такого розгляду. Таке роз`єднання позовних вимог не призвело до прийняття місцевим господарським судом неправильного судового рішення по суті спору.

Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.ст.73, 74 ГПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно з ст.76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст.77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст.78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

За приписами ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків щодо відсутності підстав для задоволення позову не спростовує.

Судові витрати, в силу ст.129 ГПК України, покладаються на апелянта.

керуючись ст.ст. 86, 255, 269, 275, 276, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТПК 2005" б/н від 23.04.2021 (вх. № 01-05/1484/21 від 27.04.2021) залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Закарпатської області від 05.04.2021 у справі №907/866/20 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до суду касаційної інстанції визначені ст. ст. 287-289 ГПК України.

Головуючий -суддя Плотніцький Б.Д.

Суддя Кравчук Н.М.

Суддя Скрипчук О.С.