СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" серпня 2021 р. Справа №917/1082/20

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В. , суддя Склярук О.І.,

при секретарі судового засідання Ярош В.В.,

за участю представників:

від прокурора Горгуль Н.В., посвідчення №057317 від 09.10.2020,

від 1-го позивача не з`явився,

від 2-го позивача не з`явився,

від 1-го відповідача не з`явився,

від 2-го відповідача Карасенко О.О., посвідчення №279 від 14.03.2018, довіреність №б/н від 22.01.2021,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сенча» (вх.№1749П/1 від 09.06.2021) на рішення Господарського суду Полтавської області від 22.04.2021 (м. Полтава, суддя Погрібна С.В., повний текст рішення складено 05.05.2021) у справі №917/1082/20,

за позовною заявою Першого заступника керівника Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області, м. Лубни, Лубенський район, Полтавська область в інтересах держави в особі:

1. Полтавської обласної державної адміністрації, м. Полтава,

2. Державної екологічної інспекції Центрального округу, м. Полтава,

до 1. Лохвицької районної державної адміністрації Полтавської області, м. Лохвиця, Лохвицький район, Полтавська область,

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Сенча», с. Сенча, Лохвицький район, Полтавська область,

про визнання незаконним, скасування розпорядження, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 22.04.2021 позовні вимоги задоволено. Визнано незаконним та скасовано розпорядження голови Лохвицької районної державної адміністрації Полтавської області №557 від 29.12.2018 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) із земель категорії нерозподілених земельних ділянок для користування на умовах оренди ТОВ «Сенча» щодо земельної ділянки площею 14,3599 га., кадастровий номер №:00:001:0807 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Сенчанської сільської ради Лохвицького району Полтавської області. Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва від 29.12.2018 загальною площею 14,3599 га. кадастровий номер №:00:001:0807. Стягнуто з Лохвицької районної державної адміністрації Полтавської області на користь Полтавської обласної прокуратури 2102,00 грн. витрат по сплаті судового збору. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сенча» на користь Полтавської обласної прокуратури 2102,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сенча» з вказаним рішенням не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм чинного законодавства, просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 22.04.2021 по справі №917/1082/20 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову Першого заступника керівника Лубенської місцевої прокуратури до ТОВ «Сенча» та Лохвицької РДА Полтавської області про визнання незаконними та скасування розпоряджень голови РДА, про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки.

В обґрунтування своєї позиції по справі 2-ий відповідач посилається на наступне:

- прокурором необґрунтована необхідність свого представництва у даній справі; посилання прокурора на те, що Державною екологічною інспекцією Центрального органу не надано відповіді на лист прокуратури щодо вжиття заходів представницького характеру, а Полтавська ОДА не має можливості самостійно звернутися до суду у зв`язку з відсутністю коштів на сплату судового збору є неналежними, що підтверджується судовою практикою (постанова Верховного Суду від 18.08.2020 по справі №914/1844/18);

- ні позовна заява, ні судове рішення не містять посилань на конкретні правові підстави визначені ст.ст.203,215 Цивільного кодексу України, з яких договір оренди земельної ділянки визнаний недійсним;

- неправомірним є висновок, що спірна земельна ділянка віднесена до земель водного фонду, оскільки жодного огляду, обстеження на місці органом водних ресурсів не здійснювалось, фактична наявність, розташування, розмір водотоку не визначались; крім того, з листа від 14.04.2020 №893/01-05 вбачається, що у Регіонального офісу водних ресурсів у Полтавській області відсутні паспорт водного об`єкта, проекти землеустрою щодо встановлення меж водоохоронних зон і прибережних смуг водного об`єкта;

- судом не надано оцінки технічній документації із землеустрою, виконаній ФОП Мельник Ю.Л., відповідно до якої водоохоронні обмеження на зазначеній земельній ділянці відсутні; інші документи про віднесення земельної ділянки до земель водного фонду відсутні;

- прокурором не зазначено, а судом не з`ясовано в якій частині відбувається співпадіння спірної земельної ділянки з прибережною смугою водного об`єкту;

- судом залишено поза увагою відомості про те, що земельна ділянка, яка є одночасно спірною і в справі №917/1082/20 перебуває в користуванні гр. ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ПЛ 00043, отже у прокурора немає підстав для звернення до суду з позовом; крім того, у зв`язку з зазначеним судом не застосовано ст.50 ГПК України.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 10.06.2021 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сенча» залишено без руху. Встановлено апелянту десятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху для усунення недоліків апеляційної скарги. Повідомлено апелянта про можливість подати заяву про усунення недоліків у справі на електронну адресу суду, через особистий кабінет в системі «Електронний суд», поштою, факсом або дистанційні засоби зв`язку, вчинити інші процесуальні дії в електронній формі з використанням власного електронного цифрового підпису, прирівняного до власноручного підпису з урахуванням вимог Закону України «Про електронний цифровий підпис» та Закону України «Про електронні довірчі послуги». Повідомлено апелянта, що заява про усунення недоліків повинна надійти до суду апеляційної інстанції не пізніше п`ятого дня з наступного дня після закінчення десятиденного строку на усунення недоліків.

В строк, наданий для усунення недоліків, до Східного апеляційного господарського суду надійшла заява на виконання вимог ухвали суду від 10.06.2021 (вх.№7390 від 29.06.2021). Зокрема, апелянтом надано докази сплати судового збору, докази надіслання апеляційної скарги іншим учасникам справи та клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження. Апелянт зазначив, що апеляційна скарга подається повторно, оскільки первісно та вчасно подана апеляційна скарга була помилково направлена без підпису представника, що зумовило її повернення.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 05.07.2021 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Сенча» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження у справі №917/1082/20. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Сенча». Встановлено іншим учасникам провадження у справі строк для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали. Призначено справу №917/1082/20 до розгляду на 17.08.2021. Повідомлено учасників апеляційного провадження про дату, час та місце розгляду справи в судовому засіданні. Доведено до відома учасників апеляційного провадження, що нез`явлення їх представників в судове засідання не є перешкодою розгляду апеляційної скарги по суті.

Від Миргородської окружної прокуратури Полтавської області надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№8091 від 15.07.2021), в якому заступник керівника просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Господарського суду Полтавської області від 22.04.2021 у справі №917/1082/20 залишити без змін.

В обґрунтування своєї позиції по справі прокурор посилається на наступне:

- бездіяльність Полтавської обласної адміністрації та Державної екологічної інспекції Центрального округу в даному випадку полягає у відсутності протягом тривалого періоду часу активних дій, спрямованих на звернення з позовом до суду, та є обставиною, що свідчить про неналежне виконання обов`язків зазначеними органами, а відтак є виключною підставою для звернення до суду з позовом прокурора для захисту порушених інтересів держави;

- вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд встановив наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків; оскільки судом встановлено порушення порядку надання земельної ділянки в оренду, розпорядження Лохвицької РДА №557 від 29.12.2018 підлягає скасуванню, а договір оренди землі від 29.12.2018 визнанню недійсним;

- незаконність розпорядження Лохвицької РДА №557 від 29.12.2018 та відповідно недійсність договору оренди підтверджується належними та допустимими доказами, а саме листом від 14.04.2020 №893/01-05 Регіонального офісу водних ресурсів у Полтавській області та інформацією інженера-геодезиста Ємця Р.В.;

- судом першої інстанції в судовому засіданні досліджено доводи відповідача щодо розгляду судом справи №917/2041/19 та за результатами дослідження їм надано вірну правову оцінку, що ґрунтується на вимогах діючого законодавства та в сукупності з іншими наявними у справі доказами покладено в основу рішення.

Подання відзиву Миргородською окружною прокуратурою обґрунтовано проведеним реформуванням органів прокуратури, відповідно до якого з 15.03.2021 на території Полтавської області розпочали свою діяльність відповідні окружні прокуратури.

Згідно Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.08.2021, у зв`язку з відпусткою судді Дучал Н.М. для розгляду справи №917/1082/20 визначено наступний склад колегії суддів: суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В., суддя Склярук О.І.

В судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 17.08.2021 представник апелянта вимоги скарги підтримав, просив задовольнити її в повному обсязі. Прокурор проти вимог скарги заперечив, просив залишити її без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі, відзиві на неї доводи учасників справи, заслухавши пояснення уповноважених представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та розглянувши справу в порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів встановила наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, розпорядженням Лохвицької районної державної адміністрації Полтавської області №504 від 17.12.2018 «Про надання дозволу на розробку технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для користування на умовах оренди Товариству з обмеженною відповідальністю (скороченоТОВ) «Сенча» за межами населеного пункту на території Сенчанської сільської ради», ТОВ «Сенча» надано дозвіл на розробку технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для користування на умовах оренди на земельні ділянки орієнтовними площами 14,40 га. та 15,00 га. природні сіножаті для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель категорії нерозподілених земельних ділянок, які знаходяться в адміністративно-територіальному підпорядкуванні Сенчанської сільської ради Лохвицького району Полтавської області» (а.с. 29).

Згідно технічного завдання було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з кадастровим номером:№:00:001:0807, площею 14,3599 га. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в адміністративних межах Сенчанської сільської ради Лохвицького району Полтавської області (а.с. 36-45).

Розпорядженням голови Лохвицької районної державної адміністрації Полтавської області № 557 від 29.12.2018 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) із земель категорії нерозподілених земельних ділянок для користування на умовах оренди ТОВ «Сенча» на території Сенчанської сільської ради та передачі в оренду», затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для користування на умовах оренди ТОВ «Сенча» на земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 14,3599 га. кадастровий номер №:00:001:0807, у тому числі 6,2038 га. ріллі та 8,1561 га. сіножаті із земель категорії нерозподілених земельних ділянок, які знаходяться на території адміністративного підпорядкування Сенчанської сільської ради Лохвицького району Полтавської області та передано в оренду ТОВ «Сенча» (а.с. 30).

29.12.2018 між Лохвицького районного державною адміністрацією та ТОВ «Сенча» укладено договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 14,3599 га. кадастровий номер №:00:001:0807, у тому числі 6,2038 га. ріллі та 8,1561 га. сіножаті строком на 14 років, про що 10.04.2019 внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майна та їх обтяжень (а.с. 31-32).

Прокурор та позивач-1 стверджують, що розпорядження голови Лохвицької районної державної адміністрації Полтавської області №557 від 29.12.2018 прийняте всупереч вимог закону та підлягає скасуванню, а договір оренди від 29.12.2018 визнанню недійсним, у зв`язку з порушенням порядку встановлення та зміни цільового призначення земель відповідно до статті 21 Земельного кодексу України.

З Листа Регіонального офісу водних ресурсів у Полтавській області №893/01-05 від 14.04.2020 вбачається, що через земельну ділянку із кадастровим номером :00:001:0807 в басейні річки Сулиця протікає природний водний об`єкт - водотік. Вказаний водотік має прибережну захисну смугу (а.с. 47).

Аналіз матеріалів проекту відведення земельної ділянки, що є обов`язковим етапом підготовчих робіт зі складання державного акту на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою, не проведено, що є порушенням пункту 2.2. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої Наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах 04.05.1999 р. № 43.

Згідно інформації інженера-геодезії, уздовж всієї земельної ділянки з кадастровим номером :00:001:0807 знаходиться водний об`єкт з прибережною захисною смугою. Вказаний факт підтверджується викопіюванням території проведення СШ8 зйомки та журналом СМ88 спостережень (а.с. 48-52).

Таким чином, на думку прокурора та позивача-1, при затвердженні технічної документації та укладенні договору оренди Лохвицькою райдержадміністрацією не враховано той факт, що на вказаній земельній ділянці розташований водний об`єкт, а саме водотік річки Сулиця, з прибережною захисною смугою розміром 25 м. з обох сторін, яка також розташована в межах вказаної земельної ділянки з кадастровим номером :00:001:0807. Відповідне стало підставою для здійснення захисту інтересів держави в суді.

Суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення про задоволення позову дійшов висновку про порушення порядку надання земельної ділянки в оренду, у зв`язку з чим розпорядження Лохвицької РДА № 557 від 29.12.2018 р. підлягає скасуванню, а договір оренди землі від 29.12.2018 р. визнанню недійсним.

Надаючи оцінку спірним правовідносинах, колегія суддів зазначає про наступне.

Статтею 2 Земельного кодексу України передбачено, що земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Згідно статті 4 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Приписами частини 1, 2 статті 13 Конституції України унормовано, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюючи владні управлінські функції при прийнятті рішень щодо земель державної та комунальної власності мають діяти виключно у порядок та спосіб визначений законом.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

У відповідності до ст.19 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Статтею 58 ЗК України унормовано, що до земель водного фонду належать землі, зайняті, зокрема, прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами. Для створення сприятливого режиму вздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водних об`єктів встановлюються водоохоронні зони, межі яких зазначаються в документації із землеустрою, містобудівній документації на місцевому та регіональному рівнях. Відомості про межі водоохоронних зон вносяться до Державного земельного кадастру. Порядок визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в таких зонах встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми.

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту. Землі водного фонду можуть бути віднесені до земель морського і річкового транспорту в порядку, встановленому законом (ст. 59 ЗК України).

Вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги.

Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою.

Межі встановлених прибережних захисних смуг і пляжних зон зазначаються в документації з землеустрою, кадастрових планах земельних ділянок, а також у містобудівній документації.

Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках усіх категорій земель, крім земель морського транспорту.

У межах прибережних захисних смуг забезпечується безперешкодний та безоплатний доступ громадян до узбережжя морів, морських заток, лиманів та островів у внутрішніх морських водах у межах пляжної зони, до берегів річок, водойм та островів для загального водокористування, крім земель охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон та зон особливого режиму використання земель, а також земельних ділянок, на яких розташовані: гідротехнічні, гідрометричні та лінійні споруди; об`єкти підвищеної небезпеки; пансіонати, об`єкти реабілітації, спорту, санаторії та інші лікувально-оздоровчі заклади, дитячі оздоровчі табори, що мають відповідні передбачені законом документи на споруди та провадження відповідної діяльності; об`єкти природно-заповідного фонду, об`єкти культурної спадщини.

Обмеження доступу громадян у будь-який спосіб (у тому числі шляхом влаштування огорож або інших конструкцій) до узбережжя водних об`єктів на земельних ділянках прибережних захисних смуг, що перебувають у користуванні громадян або юридичних осіб, а також справляння за нього плати є підставою для припинення права користування земельними ділянками прибережних захисних смуг за рішенням суду (ст.60 ЗК України).

Статтею 88 Водного кодексу України також визначено, зокрема, що з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках всіх категорій земель, крім земель морського транспорту.

Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом.

У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації.

Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою.

Проекти землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг (з установленою в них пляжною зоною) розробляються в порядку, передбаченому законом.

Єдиний правовий механізм визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них встановлений Порядком визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 №486 (далі Порядок №486).

Відповідно до п.5 Порядку межі водоохоронних зон визначаються згідно з проектами землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів, крім випадків, встановлених Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», та/або комплексними планами просторового розвитку територій територіальних громад, та/або генеральними планами населених пунктів, які розробляються в порядку, визначеному Земельним кодексом України, Законами України «Про землеустрій» і «Про регулювання містобудівної діяльності», зазначаються в документації із землеустрою, містобудівній документації на місцевому та регіональному рівні.

Назва, склад та зміст проекту землеустрою визначаються замовником з урахуванням характеристик території конкретного об`єкта землеустрою.

Відомості про межі водоохоронних зон, прибережних захисних смуг та пляжних зон вносяться до Державного земельного кадастру як відомості про обмеження у використанні земель.

Зокрема, відповідно до ст.15 Закону України «Про Державний земельний кадастр» до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки: кадастровий номер; місце розташування, у тому числі дані Державного адресного реєстру (за наявності); опис меж; площа; міри ліній по периметру; координати поворотних точок меж; дані про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі; дані про якісний стан земель та про бонітування ґрунтів; відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, до яких територіально (повністю або частково) входить земельна ділянка; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); склад угідь із зазначенням контурів будівель і споруд, їх назв; відомості про обмеження у використанні земельних ділянок; відомості про частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки; нормативна грошова оцінка; інформація про документацію із землеустрою та оцінки земель щодо земельної ділянки та інші документи, на підставі яких встановлено відомості про земельну ділянку.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно Витягу з Державного земельного кадастру, земельна ділянка :00:001:0807 має цільове призначення 01.01. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Вид використання - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Площа земельної ділянки 14,3599, рілля 6,2038, сіножаті 8,1561.

Будь-які інші обмеження у використанні спірної земельної ділянки, окрім охоронних зон навколо (вздовж) об`єкта енергетичної системи, відсутні.

Крім того, пунктом 10 Порядку №486 визначено, що у межах населених пунктів водоохоронні зони, прибережні захисні смуги та пляжні зони встановлюються згідно з комплексними планами просторового розвитку територій територіальних громад та генеральними планами населених пунктів, а в разі їх відсутності або коли зазначеною містобудівною документацією межі таких смуг не встановлені:

прибережні захисні смуги визначаються шириною 100 метрів від урізу води морів, морських заток і лиманів і збігаються з пляжними зонами, а для інших водних об`єктів - згідно з частиною другою статті 88 Водного кодексу України;

водоохоронні зони визначаються за проектами землеустрою, зазначеними в пункті 5 цього Порядку.

У разі потреби межі водоохоронних зон, прибережних захисних смуг та пляжних зон можуть визначатися шляхом внесення змін до генеральних планів населених пунктів.

За межами населених пунктів межі водоохоронних зон визначаються згідно з проектами землеустрою, зазначеними в пункті 5 цього Порядку, та/або комплексними планами просторового розвитку територій територіальних громад.

Системний аналіз положень ч. 6 ст. 88 ВК України та п. 10 Порядку №486 дає підстави для висновку про те, що відносно земельних ділянок у межах існуючих населених пунктів ширина прибережної захисної смуги встановлюється з урахуванням конкретних умов забудови відповідного населеного пункту та містобудівної документації.

Разом з тим, позивачем не надано жодних вказаних у Порядку документів на підтвердження того, що на спірній земельній ділянці існують відповідні обмеження, зокрема, прибережні захисні смуги водних об`єктів.

Колегія суддів вказує, що в якості доказів віднесення спірної земельної ділянки до об`єктів зі спеціальним режимом користування прокурор надає наступні документи:

- лист Регіонального офісу водних ресурсів у Полтавській області №893/01-05 від 14.04.2020, в якому зазначено, що через земельну ділянку із кадастровим номером :00:001:0807, в басейні річки Сулиця протікає природний водний об`єкт - водотік. Вказаний водотік має прибережну захисну смугу. Вказана інформація отримана за результатами розгляду картографічних матеріалів;

- інформацію інженера-геодезиста Ємця Романа Васильовича, діючого на підставі кваліфікаційного сертифікату інженера-геодезиста № 014424 (а.с. 54), виданого Львівським національним аграрним університетом 10.10.2019 для здійснення топографо-геодезичної та картографічної роботи, в якій зазначено, що уздовж всієї земельної ділянки з кадастровим номером :00:001:0807 знаходиться водний об`єкт з прибережною захисною смугою, яка складає 25 метрів з обох сторін. Вказаний факт підтверджується викопіюванням території проведення GNSS зйомки та журналом GNSS спостережень.

У частині третьої статті 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин 3-4 статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі N 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі N 902/761/18, від 04.12.2019 у справі N 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19).

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 N 132-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування «вірогідність доказів».

Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з Прав Людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 р. у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

За приписами частини 4 статті 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Надаючи оцінку зазначеним вище доказам, які надані прокурором, з урахуванням вказаних процесуальних положень, колегія суддів вважає, що вони не можуть бути належними доказами того, що спірна земельна ділянка частково сформована за рахунок водного фонду. Надані прокурором документи не містять інформації, в якій саме частині відбувається співпадіння спірної земельної ділянки з прибережною смугою водного об`єкту, не вказано інформацію про сам водний об`єкт. На противагу виконаного звіту ФОП Ємець Р.В., згідно якого в межах земельної ділянки знаходиться водний об`єкт з прибережною захисною смугою, матеріали справи містять технічну документацію із землеустрою, виконану ФОП Мельник Ю.Л., згідно якої водоохоронні обмеження на земельній ділянці відсутні. Крім того, як вже було зазначено вище, відомості, що містяться у Витязі з Державного земельного кадастру не містять інформацію про обмеження у користуванні земельною ділянкою, у зв`язку із знаходженням водного об`єкту, прибережної захисної смуги. Будь-яких інших документів про віднесення зазначеної земельної ділянки до категорії земель водного фонду, паспорту водного об`єкту прокурором, також, надано не було.

За результатами аналізу всіх наявних у справі доказів в їх сукупності, суд дійшов висновку що правова позиція позивача не підтверджується належними та допустимими доказами, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Аналізуючи питання обсягу дослідження інших доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному рішення, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі учасникам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

З огляду на встановлені судом апеляційної інстанції у даній справі обставини та докази на їх підтвердження, перевірку правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального права та відповідність рішення нормам процесуального права, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам статті 236 ГПК України, а тому підлягає скасуванню.

Відповідно до частини 1 статті 277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, нез`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про задоволення апеляційних вимог, скасування рішення суду з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.269, 270, п.2 ст.275, п.п.1,3,4 ч.1 ст.277, ст.282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сенча» задовольнити.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 22.04.2021 у справі №917/1082/20 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 18.08.2021.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.В. Россолов

Суддя О.І. Склярук