ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" серпня 2021 р. Справа№ 910/5740/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Алданової С.О.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи матеріали апеляційної скарги Державного підприємства Міністерства оборони України "Укрвійськбуд"

на ухвалу Господарського суду міста Києва

від 16.04.2021

про повернення позовної заяви

у справі №910/5740/21 (суддя - Приходько І.В.)

за позовом: 1) Міністерства оборони України;

2) Державного підприємства Міністерства оборони України

"Укрвійськбуд"

до 1) Фізичної особи-підприємця Пустової Людмили Леонідівни;

2) Фізичної особи-підприємця Туманік Ганни Георгіївни;

3) Товариства з обмеженою відповідальністю "Левра"

про визнання права власності та витребування майна

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року Міністерство оборони України, Державне підприємство Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" звернулися до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Пустової Людмили Леонідівни, Фізичної особи-підприємця Туманік Ганни Георгіївни та Товариства з обмеженою відповідальністю "Левра" про визнання права власності та витребування майна.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що відчуження державного військового майна, а саме: частини приміщень у будинках за адресою: вул. Бориспільська, буд. 43 та вул. Бориспільська буд. 47, м. Київ, відбувалося поза волею та без участі власника, тобто Держави Україна, а саме під час фіктивного банкрутства Державного підприємства Міністерства оборони України "Укрвійськбуд", внаслідок чого відповідачі придбали це майно в особи, яка не мала права його відчужувати.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.04.2021 у справі №910/5740/21 позовну заяву та додані до неї документи повернуто позивачам.

Місцевий господарський суд, керуючись приписами п. 2 ч. 5 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) мотивував своє рішення тим, що фактично, в межах однієї позовної заяви, позивачами заявлено три окремі позови до трьох окремих відповідачів, які відрізняються підставами виникнення, об`єктом спірних правовідносин, обставинами (в тому числі різними ланцюгами правочинів, які підлягають дослідженню та правомірність яких необхідно встановлювати для правомірного вирішення спору) та предметом доказування. Натомість будь-якого обґрунтування конкретних правових підстав щодо правомірності, процесуальної необхідності та доцільності об`єднання наведених позовних вимог в одній позовній заяві позивачами зазначено не було.

Не погоджуючись із прийнятою ухвалою суду першої інстанції, Державне підприємство Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" (скаржник) звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.04.2021 у справі №910/5740/21, направити дану справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції ухвалено оскаржуване рішення із порушенням норм процесуального права, через невідповідність висновків суду, обставинам справи.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевий господарський суд позбавив позивачів законного та належного конституційного права щодо захисту своїх прав та доступу до правосуддя.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.05.2021 апеляційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Коротун О.М., Майданевич А.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.05.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.04.2021 у справі №910/5740/21, апеляційну скаргу призначено до розгляду у судовому засіданні на 15.06.2021.

Роз`яснено учасникам справи право та встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, заяв та клопотань до суду апеляційної інстанції.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Левра" у порядку ст. 263 Господарського процесуального кодексу України скориставшись своїм правом, подало до Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, залишивши оскаржувану ухвалу без змін.

Зокрема, у своєму відзиві Товариство з обмеженою відповідальністю "Левра" зазначає про те, що об`єднання позовних вимог у даній справі не дає можливості досягти процесуальної економії та ефективніше використати процесуальні засоби для відновлення, як вважають позивачі, порушеного права. Всупереч приписам ГПК України, фактично, в межах однієї позовної заяви, заявлено три окремі позови до трьох окремих відповідачів, які відрізняються підставами виникнення, об`єктом спірних правовідносин, обставинами та предметом доказування.

У зв`язку з перебуванням судді Коротун О.М., яка входить до складу суду і не є головуючою суддею, у відпустці, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.06.2021 для розгляду апеляційної скарги Державного підприємства Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.06.2021 прийнято справу №910/5740/21 за апеляційною скаргою Державного підприємства Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.04.2021 у вище визначеному складі колегії суддів.

15.06.2021 через управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Державного підприємства Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" надійшла заява про відвід судді Суліма В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.06.2021 у задоволенні заяви Державного підприємства Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" про відвід судді Суліма В.В. від розгляду справи №910/5740/21 відмовлено. Разом з тим, самовідвід судді Суліма В.В. задоволено. Матеріали справи №910/5740/21 передано для визначення складу судової колегії автоматизованою системою у відповідності до положень Господарського процесуального кодексу України.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду №09.1-07/390/21 від 25.06.2021 призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/5740/21.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.06.2021, для розгляду апеляційної скарги Державного підприємства Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" визначено колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Зубець Л.П. (суддя - доповідач), судді: Мартюк А.І., Алданова С.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2021 справу №910/5740/21 за апеляційною скаргою Державного підприємства Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.04.2021 прийнято до провадження у визначеному вище складі колегії суддів.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 255 ГПК України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, зокрема, про повернення заяви позивачеві (заявникові).

Відповідно до ч. 3 ст. 270 ГПК України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою ст. 271 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 271 ГПК України встановлено, що апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Частиною 2 ст. 271 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 8, 9, 12, 18, 31, 32, 33, 34 частини 1 ст. 255 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З огляду на викладене, вищезазначеною ухвалою повідомлено учасників справи, що розгляд апеляційної скарги Державного підприємства Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" буде здійснюватись у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

15.07.2021 через управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про відвід суддів Північного апеляційного господарського суду Зубець Л.П., Мартюк А.І., Алданової С.О. від розгляду справи №910/5740/21.

Заява мотивована тим, що ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.12.2016 у справі №910/20990/14 суддями Мартюк А.І., Алданова С.О., Зубець Л.П. з метою усунення сумнівів Державного підприємства Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" та вільних слухачів в неупередженості суддів при перегляді оскаржуваного в межах зазначеної справи рішення, та забезпечення довіри учасників процесів до судових актів Київського апеляційного господарського суду, подано заяву про самовідвід від розгляду справи №910/20990/14, яку було задоволено.

На думку скаржника у справі №910/5740/21, факт подання заяви суддями Мартюк А.І., Алданова С.О., Зубець Л.П. про самовідвід від розгляду справи №910/20990/14 вказує на можливість порушення норм матеріального і процесуального права при розгляді апеляційної скарги Державного підприємства Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" у справі №910/5740/21, та є обставиною, що викликає сумнів у неупередженості суддів Мартюк А.І., Алданової С.О., Зубець Л.П. відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 35 ГПК України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.07.2021 заяву Державного підприємства Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" про відвід суддів Північного апеляційного господарського суду Зубець Л.П., Мартюк А.І., Алданової С.О. від розгляду справи №910/5740/21 визнано необґрунтованою. Матеріали даної справи передано для здійснення визначення складу судової колегії автоматизованою системою для вирішення питання про відвід, відповідно до положень ст. 32 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 16.07.2021 заяву Державного підприємства Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" про відвід суддів Північного апеляційного господарського суду Зубець Л.П., Мартюк А.І., Алданової С.О. у справі №910/5740/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Верховець А.А. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), судді: Гарник Л.Л., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.07.2021 відмовлено у задоволенні заяви Державного підприємства Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" про відвід суддів Північного апеляційного господарського суду Зубець Л.П., Мартюк А.І., Алданової С.О. від розгляду справи №910/5740/21.

27.07.2021 через управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, дослідивши надані до матеріалів справи докази в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.п. 1, 3 частини 2 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Виходячи із принципу гарантування Конституцією України судового захисту конституційних прав і свобод, судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону (ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

При цьому, ч. 1 ст. 8 названого Закону передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Таким чином, право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом, до підсудності якого вона віднесена. Особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя.

Як зазначалось вище, місцевий господарський суд у даній справі керуючись приписами п. 2 ч. 5 ст. 174 ГПК України ухвалив позовну заяву та додані до неї документи повернути позивачам.

Відтак, для правильного вирішення цієї справи необхідно встановити наявність підстав для об`єднання позовних вимог Міністерства оборони України, Державного підприємства Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" до Фізичної особи-підприємця Пустової Людмили Леонідівни, Фізичної особи-підприємця Туманік Ганни Георгіївни та Товариства з обмеженою відповідальністю "Левра" щодо визнання права власності та витребування майна.

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Зазначеною нормою процесуального права передбачено право позивача пред`явити позов до кількох відповідачів, об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами.

Об`єднання позовних вимог дає можливість досягти процесуальної економії, ефективніше використати процесуальні засоби для відновлення порушеного права, а також запобігти можливості ухвалення різних рішень за однакових обставин.

Під вимогою розуміється матеріально-правова вимога, тобто предмет позову, який одночасно є способом захисту порушеного права. При цьому об`єднанню підлягають вимоги, пов`язані між собою підставами виникнення або доказами, що підтверджують ці вимоги.

Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача. Отже, вимоги повинні випливати з тих самих фактичних обставин, на яких вони ґрунтуються.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Отже, позивач має право об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами.

Водночас, суд з урахуванням положень ч. 1 ст. 173 ГПК України може за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи об`єднати в одне провадження декілька справ за позовами:

1) одного й того самого позивача до одного й того самого відповідача;

2) одного й того самого позивача до різних відповідачів;

3) різних позивачів до одного й того самого відповідача (ч. 2 ст. 173 ГПК України).

Позивач має право об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог до відповідачів, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами. Однорідними можуть вважатися позовні заяви, які пов`язані з однорідними позовними вимогами і водночас подані одним і тим же позивачем до одного й того самого відповідача (чи відповідачів), або різними позивачами, але до одного й того ж відповідача. Однорідними позовними вимогами є такі, що виникають з одних і тих самих або з аналогічних підстав і водночас пов`язані між собою одним і тим самим способом захисту прав і законних інтересів (постанова Верховного Суду від 16.10.2020 №910/7186/19).

За змістом ч. 1 ст. 173 ГПК України порушення правил об`єднання позовних вимог має місце у випадках, якщо заявлені в одній позовній заяві вимоги (1) не пов`язані підставою виникнення або поданими доказами (не є однорідними); (2) не співвідносяться між собою як основна та похідна.

При цьому, не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які можуть і відповідати критеріям, наведеним у ч. 1 ст. 173 ГПК України, проте підпадають під заборони, прямо визначені в ч. ч. 4, 5 вказаної статті.

Саме встановлення господарським судом наведених обставин, які свідчать про порушення позивачем правил об`єднання позовних вимог, є підставою для повернення позовної заяви з посиланням на п. 2 ч. 5 ст. 174 ГПК України, яким передбачено, що суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи у разі, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень ст. 173 цього Кодексу).

У той же час аналіз пункту 2 частини п`ятої статті 174 ГПК України у системному співвідношенні з приписами статті 173 цього Кодексу свідчить про те, що у разі порушення правил об`єднання позовних вимог суд з метою виконання завдання господарського судочинства може не повертати позовну заяву, а за клопотанням учасника справи або за власною ініціативою самостійно роз`єднати позовні вимоги за правилами частини шостої статті 173 ГПК України та розглянути кожну з заявлених вимог окремо.

Отже, приписи частини шостої шостої статті 173 ГПК України суд, з урахуванням конкретних обставин, має право застосувати як у разі дотримання правил об`єднання позовних вимог, так і у випадку їх порушення. Проте, у будь-якому випадку коли заявлені в одному позові вимоги є однорідними або співвідносяться як основна та похідна та не підпадають під заборони, визначені у частинах четвертій, п`ятій статті 173 ГПК України, у суду відсутні підстави для повернення позовної заяви, незалежно від того, чи заявлено позивачем клопотання про об`єднання позовних вимог. У цьому разі суд має керуватися змістом самої позовної заяви, обставинами та доказами, якими обґрунтовано позов.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у справах №902/434/19, №908/420/20.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачі обґрунтовуючи правомірність заявлених вимог зазначили, що відчуження державного військового майна, а саме: частини приміщень у будинках за адресою: вул. Бориспільська буд. 43 та вул. Бориспільська буд. 47, м. Київ, відбувалося поза волею та без участі власника, тобто Держави Україна під час фіктивного банкрутства ДЛ МОУ "Укрвійськбуд", унаслідок чого відповідачі придбали це майно в особи, яка не мала права його відчужувати.

Зі змісту прохальної частини позовної заяви вбачається, що позивачі водночас просять:

- визнати за Державою Україна в особі Міністерства оборони України право власності на нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення №200, літера «А», загальною площею 34,6 кв.м.; нежиле приміщення №201, літера «А», загальною площею 40,2 кв.м.; нежиле приміщення №201, літера «А», загальною площею 384,7 кв.м., що знаходиться за адресою: вул. Бориспільська, буд. 43 та вул. Бориспільська, буд. 47, м. Київ;

- витребувати шляхом вилучення у фізичної особи-підприємця Пустової Людмили Леонідівни нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення №200, літера «А», загальною площею 34,6 кв.м., по вул. Бориспільська, буд. 43, м. Київ та передати його державному підприємству Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» в експлуатацію;

- витребувати шляхом вилучення у фізичної особи-підприємця Туманік Ганни Георгіївни нерухоме майно, а саме: нежиле приміщення №201, літера «А», загальною площею 40,2 кв.м., по вул. Бориспільська, буд. 43, м. Київ та передати його державному підприємству Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» в експлуатацію;

- витребувати шляхом вилучення у Товариства з обмеженою відповідальністю «Левра» нерухоме майно, а саме: нежиле приміщення №201, літера «А», загальною площею 384,7 кв. м., по вул. Бориспільська, буд. 47, м. Київ та передати його державному підприємству Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» в експлуатацію.

Позивачі зазначають, що комплекс будинків та споруд по вул. Бориспільська буд. 43 та вул. Бориспільська буд. 47 у м. Київ, був переданий на утримання 06.12.2000 на підставі Акту приймання-передачі будинків, споруд і території військового містечка №225 Київського гарнізону та доданих до нього Авізо, зокрема: Авізо №2 від 06.12.2000 житлові будинки по вул. Бориспільська 43 та вул. Бориспільська 47, від Квартирно-експлуатаційного відділу міста Києва до філії ДП МОУ «Укрвійськбуд» - « 135 Домобудівельний комбінат», як майно Збройних Сил України.

Позивачі звертають увагу суду, що під час фіктивного (удаваного, вигаданого) банкрутства ДП МОУ «Укрвійськбуд» частина приміщень у будинках за адресою; вул. Бориспільська буд. 43, м. Київ була незаконно відчужена до наступних осіб, а саме:

- Приватного підприємця Пустової Людмили Леонідівни за біржовою угодою від 27.03.2003 № 24-03/12 частина нежитлових приміщень №200, літера «А», загальною площею 34,6 кв.м., вартістю 10 949, 00 грн;

- Приватної фірми «Танаїс» за біржовою угодою від 28.03.2003 №25-03/12 нежилі приміщення №201, літера «А», загальною площею 40,2 кв.м., вартістю 12 741, 00 грн.

Під час фіктивного (удаваного, вигаданого) банкрутства ДП МОУ «Укрвійськбуд» частина приміщень у будинках за адресою: вул. Бориспільська буд. 47, м. Київ була незаконно відчужена до наступних осіб, а саме:

- Малого приватного підприємства «Квіт» за біржовою угодою від 09.04.2003 №28-03/12 частина нежитлових приміщень №201, літера «А», загальною площею 384,7 кв.м., вартістю 107 311, 00 грн.

Таким чином, позивачі стверджують, що «біржові угоди, договори» купівлі-продажу нерухомості від 27.03.2003 № 24-03/12, від 28.03.2003 №25-03/12, від 09.04.2003 №28-03/12 є нікчемними правочинами, які не породжують будь-яких прав та обов`язків. Вказані біржові угоди є недійсними з моменту їх вчинення і право власності у ПП Пустова Л.Л., ПФ «Танаїс», МПП «Квіт», на спірне майно не виникло і не могло виникнути на підставі вказаних біржових угод, а їх укладання не створює за собою будь-яких правових наслідків.

В подальшому, як про те зазначають позивачі, після укладання біржової угоди договору купівлі-продажу нерухомості від 27.03.2003 №24-03/12 право власності на нежиле приміщення №200, літера «А», загальною площею 34,6 кв.м., перейшло до ФОП Пустової Людмили Леонідівни на підставі договору купівлі-продажу від 27.03.2003, рішення Господарського суду м. Києва від 27.04.2004, ухвали Господарського суду м. Києва від 07.09.2004.

Після укладання біржової угоди договору купівлі-продажу нерухомості від 28.03.2003 №25-03/12 право власності на нежиле приміщення №201, літера «А», загальною площею 40,2 кв.м. перейшло до Приватної фірми «Танаїс» на підставі договору купівлі-продажу від 28.03.2003, рішення Господарського суду м. Києва від 11.05.2004.

У подальшому, право власності на нежиле приміщення №201, літера «А», загальною площею 40,2 кв.м. перейшло до Мозгового Андрія Олександровича на підставі договору купівлі-продажу від 12.07.2006.

Після заключения вищезазначеного договору купівлі-продажу від 12.07.2006, право власності на нежиле приміщення №201, літера «А», загальною площею 40,2 кв.м. перейшло і зареєстровано за ФОП Туманік Ганною Георгіївною на підставі договору купівлі-продажу від 12.09.2011.

Після укладання біржової угоди договору купівлі-продажу нерухомості від 09.04.2003 №28-03/12 право власності на нежиле приміщення №201, літера «А», загальною площею 384,7 кв.м. перейшло до Малого приватного підприємства «Квіт» на підставі договору купівлі-продажу від 09.04.2003, акту прийому - передачі від 25.04.2003.

Надалі, право власності на нежиле приміщення №201, літера «А», загальною площею 384,7 кв.м. перейшло і зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Левра» на підставі договору купівлі-продажу від 12.09.2003 року.

З огляду на вищенаведене, позивачі підсумовують, що відповідно до реєстру речових прав на нерухоме майно та інформації Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації» неправомірними власниками є:

- фізична особа-підприємець Пустова Людмила Леонідівна за біржовою угодою договором купівлі-продажу нерухомості №24-03/12 від 27.03.2003 (нежитлове приміщення №200, літера «А», загальною площею 34,6 кв.м.);

- фізична особа-підприємець Туманік Ганна Георгіївна на підставі договору купівлі-продажу №581 від 12.09.2011 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесником С.А. (нежиле приміщення №201, літера «А», загальною площею 40,2 кв.м.);

- Товариство з обмеженою відповідальністю «Левра» на підставі договору купівлі- продажу від 12.09.2003 посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л. (нежиле приміщення №201, літера «А», загальною площею 384,7 кв.м.).

Як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції дійшов висновку, що що позовні вимоги не пов`язані наданими до суду доказами в розумінні ст. 173 ГПК України, об`єднання позовних вимог може мати негативні наслідки для виконання всіх завдань господарського судочинства, встановлених в ст. 2 ГПК України, додержання яких превалює над будь-якими іншими доводами учасників судового процесу, зокрема сумісний розгляд декількох вимог, навіть тісно пов`язаних і однорідних, розширює предмет доказування у справі, ускладнює розгляд та вирішення справи по суті.

Однак, наведений висновок суду першої інстанції колегія суддів апеляційного господарського суду вважає передчасним, з огляду на наступне.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, позивачі у позовній заяві наголошували на тому, що нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення за №200, що розташовані по вул. Бориспільській, 47 та нежитлові приміщення № 201 (літ. А), по вул. Бориспільській, 43 у м. Києві - є нерухомим військовим майном та відносяться до військового містечка №225.

Відповідно до акта приймання (передачі) від 06.12.2000, Державному підприємству Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" було передано 17 (сімнадцять) будинків, а саме: будинки по вул. Бориспільська №21, 23, 25, 27, 29, 31, 33, 35, 37, 39, 39-А, 41, 43, 45, 47, 49 та гуртожиток по вул. Поліській №13, які розташовані на земельній ділянці, площею 9,54 га.

Слід зазначити, що законодавство України надає наступне визначення: «Військове містечко - майновий комплекс будівель, споруд, іншого нерухомого військового майна разом із казарменим фондом, житловим фондом, об`єктами соціально-культурного призначення, комунальними спорудами та інженерними мережами, які використовуються для його обслуговування, розміщений на відокремленій земельній ділянці, яка належить до категорії земель оборони».

Поняття «військове містечко» було чітко регламентовано в пункті 34 глави II «Положення про квартирно-експлуатаційну службу та квартирне постачання», яке було введене в дію наказом МО СРСР від 22 лютого 1977 року №75. Пункт 35 зазначеного Положення ділить всі військові містечка на відкриті і закриті.

Відповідно до листа-відповіді Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 20.12.2013 №308/4/17/1132: «Житловий фонд по вул. Бориспільській 21-49 та пров. Поліський, 13, до передачі та після передачі на обслуговування Державного підприємства Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" має статус нерухомого військового майна.»

З матеріалів справи вбачається, що спільною підставою для звернення позивачів з позовом у цій справі є відчуження державного військового майна, а саме: частини приміщень у будинках за адресою: вул. Бориспільська буд. 43 та вул. Бориспільська буд. 47, м. Київ, яке відбувалося поза волею та без участі власника - Держави Україна.

За твердженням позивачів, під час фіктивного банкрутства Державного підприємства Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" відповідачі придбали зазначене майно в особи, яка не мала права його відчужувати.

Враховуючи наведене вище, місцевий господарський суд дійшов передчасного висновку щодо повернення позовної заяви у даній справі, оскільки необхідність об`єднання в позовній заяві позовних вимог до різних відповідачів, що мають різні підстави виникнення, обґрунтовано позивачами пов`язаністю правовідносин, які стосуються військового майна на території військового містечка, як єдиного майнового комплексу будівель та які виникли внаслідок укладання спірних біржових угод, що на думку позивачів не є законними та правомірними, оскільки останні пов`язані з фіктивним банкрутством та суперечать спільним інтересам.

Слід також зазначити про те, що на стадії відкриття провадження у справі суд позбавлений процесуального права надавати оцінку доказам поданим позивачами в обґрунтування позовних вимог, оскільки на стадії відкриття провадження у справі, суд має надавати оцінку доказам, які додані позивачами до матеріалів позовної заяви виключно з мотивів наявності/відсутності підстав для відкриття провадження у справі, тобто належності оформлення позовної заяви відповідно до вимог ГПК України, а не перевіряти докази, надані позивачами в обґрунтування позовних вимог по суті спору.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 10.05.2018 у справі №918/1/18, від 10.05.2019 у справі №905/2043/18, від 13.09.2019 у справі №905/909/19, від 14.11.2019 у справі №910/9302/19, від 24.11.2020 у справі №910/3748/20.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що підстави для повернення позовної заяви позивачів у даній справі, передбачені п. 2 ч. 5 ст. 174 ГПК України, відсутні.

Конституція України, як Закон прямої дії, має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який у цілій низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод; відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі статтею 64 Конституції України, не може бути обмежене (пункти 1, 2 резолютивної частини Рішення від 25.12.1997 № 9-зп, абзац 7 пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 № 11 - рп/2012).

Крім того, згідно з частиною 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (частина 1 статті 11 ГПК України).

Окремо суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави; суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Це означає, що суд не повинен підходити занадто формально до процесу та при першій ліпшій нагоді відмовлятися від розгляду спору, та таким чином фактично обмежувати право позивача на доступ до суду та розгляд його справи.

Частиною 1 статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 Конвенції" Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім`я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Водночас статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Отже, у зв`язку з ратифікацією Конвенції, протоколів до неї та прийняттям Верховною Радою України Закону господарським судам у здійсненні судочинства зі справ, віднесених до їх підвідомчості, слід застосовувати судові рішення та ухвали Суду з будь-якої справи, що перебувала в його провадженні.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У справі "Bellet v. France", Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні по справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" від 13.01.2000 та в рішенні по справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" від 28.10.1998 Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ за своєю природою потребує регулювання з боку держави, яке може змінюватися у часі та просторі відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб. Встановлені обмеження не повинні обмежувати доступ, наданий особам, у такий спосіб або такою мірою, що підриватимуть саму суть цього права. Крім того, обмеження буде несумісним із пунктом 1 статті 6, якщо воно не переслідує законну мету, та у разі відсутності розумного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення у справі "Станев проти Болгарії" (Stanev v. Bulgaria), заява № 36760/06, п. 230). Застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства (див. рішення у справі "Волчлі проти Франції" (Walchli v. France), заява № 35787/03, п. 29, від 26 липня 2007 року).

За таких обставин, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з доводами скаржника про те, що у даному випадку порушення норм процесуального права призвело до постановлення судом першої інстанції помилкової ухвали про повернення позовної заяви без розгляду.

Приписами ст. 275 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 280 ГПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Частиною 3 статті 271 ГПК України встановлено, що у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі або заяви про відкриття справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про відкриття справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду справа (заява).

За результатами перегляду даної справи колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Державного підприємства Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду міста Києва від 16.04.2021 у справі №910/5740/21 підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У зв`язку зі скасуванням ухвали місцевого господарського суду з передачею справи для продовження розгляду до суду першої інстанції розподіл витрат по оплаті судового збору повинен бути здійснений судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 269, 271, 275, 277, 281-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.04.2021 у справі №910/5740/21 задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.04.2021 у справі №910/5740/21 скасувати.

3. Справу №910/5740/21 передати на розгляд до Господарського суду міста Києва.

4. Матеріали справи №910/5740/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку і строки, визначені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено - 20.08.2021.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

С.О. Алданова