ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" серпня 2021 р. м. Київ Справа № 911/678/19

Розглянувши матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Омокс»

Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитна група «Чайка»

Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Зараз-1»

Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Зараз»

Кондрашевської Олександри Олегівни

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Консент Капітал Менеджмент»

ОСОБА_1

про визнання недійсним договору та визнання права власності на майно

Суддя Карпечкін Т.П.

За участю секретаря судового засідання Беркут Я.О.

від позивача 1: Неведомський В.О (довіреність б/н від 04.01.2021 року); Литвиненко А.В. (ордер АІ № 1086414 від 08.02.2021 року); Кулагін О.В. (витяг б/н та б/д);

від позивача 2: Литвиненко А.В. (ордер АІ № 1086413 від 08.02.2021 року); Левкович-Зеленіна Т.В. (трудовий довір б/н від 07.04.2021 року);

від позивача 3: Литвиненко А.В. (ордер АІ № 10864111 від 08.02.2021 року); Левкович-Зеленіна Т.В. (трудовий довір б/н від 02.04.2021 року);

від позивача 4: Литвиненко А.В. (ордер АІ № 1086412 від 08.02.2021 року); Левкович-Зеленіна Т.В. (трудовий довір б/н від 07.04.2021 року);

від позивача 5: Литвиненко А.В. (ордер АІ № 10858424 від 08.02.2021 року);

від відповідача 1: Вабіщевич Т.В. (ордер РН № 036 від 16.07.2020 року),

від відповідача 2: не з`явився.

обставини справи:

В провадженні Господарського суду Київської області знаходиться справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Омокс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитна група «Чайка», Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Зараз-1», Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Зараз» та ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Консент Капітал Менеджмент» та ОСОБА_1 про визнання недійсним договору та визнання права власності на майно.

Рішенням Господарського суду Київської області у справі № 911/678/19 від 03.04.2020 року, яке залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.07.2020 року, в задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Верховного суду у складі Касаційного господарського суду від 25.11.2020 року касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Омокс» задоволено частково, постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.07.2020 року та рішення Господарського суду Київської області від 03.04.2020 року у справі № 911/678/19 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду Київської області.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 911/678/19 визначено суддю Карпечкіна Т.П.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 15.12.2020 року прийнято справу № 911/678/19 до провадження в порядку нового розгляду за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження, проведення підготовчого засідання призначено на 18.01.2021 року.

У зв`язку з перебуванням судді Карпечкіна Т.П. на лікарняному підготовче засідання 18.01.2020 року не відбулося та ухвалою від 21.01.2021 року перенесено на 08.02.2021 року.

В судовому засіданні 08.02.2021 року судом оголошувалась ухвала про відкладення підготовчого засідання у справі на 01.03.2021 року, про що зазначено в протоколі відповідного судового засідання та повідомлено присутніх представників сторін під розписку. Окрім того, в наступне підготовче засідання сторін викликано ухвалою від 08.02.2021 року.

У зв`язку з лікарняним судді Карпечкіна Т.П. підготовче засідання 01.03.2021 року не відбулося та ухвалою від 18.03.2021 року було перенесено на 05.04.2021 року.

В судовому засіданні 05.04.2021 року оголошувалась перерва в підготовчому судовому засіданні на 21.04.2021 року.

В підготовчому судовому засіданні 21.04.2021 року судом оголошувалась ухвала про відкладення підготовчого засідання у справі на 14.05.2021 року, про що зазначено в протоколі відповідного судового засідання та повідомлено присутніх представників сторін під розписку. Окрім того, в наступне підготовче засідання відповідачів викликано ухвалою від 21.04.2021 року.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 14.05.2021 року підготовче засідання відкладалось на 28.05.2021 року.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 28.05.2021 року підготовче засідання відкладалось на 16.06.2021 року.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 16.06.2021 року підготовче засідання відкладалось на 05.07.2021 року, у зв`язку з необхідністю витребування додаткових доказів.

В судовому засіданні 05.07.2021 року підготовче засідання відкладалось на 21.07.2021 року.

В судовому засіданні 21.07.2021 року оголошувалась перерва в підготовчому судовому засіданні на 28.07.2021 року.

В підготовчому судовому засіданні 28.07.2021 року судом оголошувалась ухвала про перерву на 29.07.2021 року у зв`язку з виникненням технічних проблем, що унеможливлюють проведення підготовчого засідання, про що зазначено в протоколі відповідного судового засідання та повідомлено присутніх представників сторін під розписку.

В судовому засіданні 29.07.2021 року, враховуючи те, що судом під час підготовчого судового засідання вирішено питання, зазначені в ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України та вчинено усі необхідні дії, передбачені ст. 177 Господарського процесуального кодексу України, з метою забезпечення правильного, своєчасного та безперешкодного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті на 09.08.2021 року.

В судовому засіданні 09.08.2021 представники позивачів позовні вимоги підтримали, представники відповідача1 проти позову заперечували, відповідач 2 в судове засідання не з`явився, письмовий відзив на позовну заяву не подав, про дату, час та місце розгляду судового спору повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення та постанови приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Відповідно до ч. 1 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України рішення суду проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, публічно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд може проголосити лише вступну та резолютивну частини рішення.

У зв`язку з чим, в судовому засіданні 09.08.2021 року судом закінчено розгляд справи та за результатами оцінки поданих сторонами доказів, у нарадчій кімнаті, прийнято рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників учасників справи, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з викладених у позові обставин, Товариство з обмеженою відповідальністю «Омокс», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитна група «Чайка», Товариство з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Зараз-1», Товариство з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Зараз» та ОСОБА_2 звернулись до господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Консент Капітал Менеджмент» та ОСОБА_1 , в якому просять суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 11.02.2019, укладений між ТОВ «Консент Капітал Менеджмент», що діє від власного імені та за рахунок пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «Консент Капітал» та ОСОБА_1 , посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бадаховим Ю.Н., зареєстрований в реєстрі за №681;

- визнати за ТОВ «ОМОКС» право власності на 390/500 частини квартири, що находиться за адресою: АДРЕСА_1 , № 249-д, яка складається з двох кімнат, загальною площею 70,5 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24;

- визнати за ТОВ «Фінансово-кредитна група «ЧАЙКА» право власності на 79/500 частини квартири, що находиться за адресою : АДРЕСА_1 , № 249-д, яка складається з двох кімнат, загальною площею 70,5 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24;

- визнати за ТОВ «Керуюча компанія «ЗАРАЗ-1» право власності на 29/500 частини квартири, що находиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка складається з двох кімнат, загальною площею 70,5 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24;

- визнати за ТОВ «Керуюча компанія «ЗАРАЗ» право власності на 1/500 частини квартири, що находиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка складається з двох кімнат, загальною площею 70,5 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/500 частини квартири, що находиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка складається з двох кімнат, загальною площею 70,5 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24.

В обґрунтування заявлених вимог позивачі посилаються на те, що вони є учасниками ПЗНВІФ «Консент Капітал», до активів якого входило майно, а саме: майнові права на квартиру АДРЕСА_3 , балансовою вартістю 311 873,68 грн.

Як зазначають позивачі, їм стало відомо, що ТОВ «Консент Капітал Менеджмент» продало належне їм на праві спільної часткової власності майно за 90 033,00 грн., тобто значно нижче від балансової вартості. Грошові кошти в рахунок оплати за відчужений актив на рахунок фонду не надходили.

Позивачі вважають, що спірний правочин суперечить вимогам ст.ст. 63, 72 Закону України «Про інститути спільного інвестування» та не відповідає інтересам позивачів як учасників фонду; стверджують, що ТОВ «Консент Капітал Менеджмент» не мало необхідного обсягу дієздатності для укладення оспорюваного договору, оскільки повноваження розпорядника майна інституту спільного інвестування обмежені Регламентом та Інвестиційною декларацією пайового фонду.

Крім того, у відповіді на відзив від 15.01.2021 року, що надійшла до суду під час нового розгляду справи, позивачі зазначають, що відповідач1 порушує процедуру ліквідації фонду, ухиляючись від розрахунків з учасниками фонду; усі рішення відповідача1, прийняті в період з 29.10.2018 року, що стосуються діяльності компанії з управління активами в межах управління фондом, є такими, що не мають юридичної сили; дії посадових осіб відповідача1, направлені на системне порушення прав позивачів, у зв`язку з чим відкрито низку кримінальних проваджень.

Заперечуючи проти позову, відповідач1 зазначає, що активи фонду було відчужено за ринковою вартістю, встановленою суб`єктом оціночної діяльності; укладаючи оспорюваний правочин, відповідач1 діяв в межах повноважень, визначених ст. 63 Закону України «Про інститути спільного інвестування»; в силу вимог ст. 45 Закону України «Про інститути спільного інвестування» позивачі не мають права втручатися в діяльність КУА; позивачі не є власниками квартири, а отже, не можуть звертатися до суду з позовом про визнання права власності на такий об`єкт; активи фонду можуть бути розподілені між учасниками виключно в процесі ліквідації у порядку, визначеному ст.47 Закону України «Про інститути спільного інвестування»; ОСОБА_2 є власником інвестиційних сертифікатів, проте не набула статусу учасника фонду, а отже є неналежним позивачем у справі.

За наслідками попереднього розгляду спору рішенням Господарського суду Київської області у справі № 911/678/19 від 03.04.2020 року, яке залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.07.2020 року, в задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Верховного суду у складі Касаційного господарського суду від 25.11.2020 року касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Омокс» задоволено частково, постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.07.2020 року та рішення Господарського суду Київської області від 03.04.2020 року у справі № 911/678/19 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду Київської області.

Як вбачається зі змісту постанови Верховного суду у складі Касаційного господарського суду від 25.11.2020 року у справі № 911/678/19 судові рішення попередніх інстанцій були скасовані з направленням справи на новий розгляду у зв`язку з неналежним повідомленням учасників справи про час та місце розгляду справи в умовах карантинних обмежень. При цьому, вказівок чи зауважень по суті спору відповідна постанова касаційної інстанції не містить.

Таким чином, справа № 911/678/19 підлягає повторному розгляду з дотриманням необхідності належного повідомлення сторін про час і місце розгляду спору.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.02.2009 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Консент Капітал Менеджмент» як компанією з управління активами було створено та внесено до Єдиного державного реєстру інститутів спільного інвестування Пайовий венчурний недиверсифікований закритий інвестиційний фонд «Консент Капітал», код ЄДРІСІ 2331300 (далі ПЗНВІФ «Консент Капітал»).

Відповідно до п. 1.6 Регламенту ПЗНВІФ «Консент Капітал» в новій редакції (далі - Регламент), затвердженого рішенням Загальних зборів учасників ТОВ «Консент Капітал Менеджмент», оформленого протоколом № 91 від 17.04.2014 року, строк діяльності фонду - 10 років з дати реєстрації у Єдиному державному реєстрі інститутів спільного інвестування.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію пава власності від 31.12.2014 року, індексний номер 31974869, за ТОВ «Консент Капітал Менеджмент», яке діє від власного імені та за рахунок ПЗНВІФ «Консент Капітал», зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 70,5 кв.м, житловою площею 24,8 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24.

Право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна зареєстровано за ТОВ «Консент Капітал Менеджмент», яке діє від власного імені та за рахунок ПЗНВІФ «Консент Капітал», на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер 31974790, виданого 31.12.2014 року Реєстраційною службою Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області.

Судом встановлено, що позивачі у справі № 911/678/19 є власниками бездокументарних іменних інвестиційних сертифікатів Пайового венчурного недиверсифікованого закритого інвестиційного фонду «Консент Капітал», що підтверджується виписками про стан рахунків в цінних паперах:

Позивачі у справі є учасниками ПЗНВІФ «Консент Капітал» та власниками бездокументарних іменних інвестиційних сертифікатів, що підтверджується виписками про стан рахунків в цінних паперах:

-ТОВ «ОМОКС» є власником бездокументарних іменних інвестиційних сертифікатів ПЗНВІФ «Консент Капітал» в кількості 30 926 штук;

-ТОВ «Фінансово-кредитна група «ЧАЙКА» є власником бездокументарних іменних інвестиційних сертифікатів ПЗНВІФ «Консент Капітал» в кількості 6150 штук;

-ТОВ «Керуюча компанія «ЗАРАЗ» є власником бездокументарних іменних інвестиційних сертифікатів ПЗНВІФ «Консент Капітал» в кількості 100 штук;

-ТОВ «Керуюча компанія «ЗАРАЗ-1» є власником бездокументарних іменних інвестиційних сертифікатів ПЗНВІФ «Консент Капітал» в кількості 1750 штук;

- ОСОБА_2 є власником бездокументарних іменних інвестиційних сертифікатів ПЗНВІФ «Консент Капітал» в кількості 100 штук.

11.02.2019 року між ТОВ «Консент Капітал Менеджмент», яке діє від власного імені та за рахунок ПЗНВІФ «Консент Капітал» (Продавець) та ОСОБА_1 (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бадаховим Ю.Н., зареєстрований в реєстрі за №681, предметом якого згідно п. 1.1. договору є квартира АДРЕСА_3 . Нерухоме майно складається з 2 (двох) кімнат, загальною площею 70,5 кв.м, житловою площею 24,8 кв.м.

Згідно з п.1.2 договору квартира є власністю продавця і належить йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності, індексний номер 31974790, видане 31.12.2014 року Реєстраційною службою Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24.

Відповідно до п.1.3 договору експертна грошова оцінка ринкової вартості нерухомого майна згідно з Висновком, виданим оцінювачем ФОП Петречко Анатолій Миколайович, складає 90 033,00 гривень.

Відповідно до п.2.1. договору ціна нерухомого майна, що купується покупцем за цим договором, становить 90 033,00 гривень.

Зазначена ціна встановлена за згодою сторін цього договору, є остаточною та не підлягає будь-яким змінам (п.2.3. договору).

Згідно з п.2.2. договору ціна нерухомого майна сплачується покупцем повністю шляхом безготівкового розрахунку.

Відповідно до розділу 3 договору цей договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами та нотаріального посвідчення.

У відповідності до розділу 4 договору право власності на нерухоме майно, що є предметом цього договору та зазначене в п.1.1. відповідно до ст.334 Цивільного кодексу України виникає у покупця з моменту державної реєстрації у відповідності до вимог чинного законодавства України, ч. 9 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Право власності на нерухоме майно має бути зареєстровано у відповідному уповноваженому органі відповідно до статті 182 Цивільного кодексу України.

Позивачі вважають, що ТОВ «Консент Капітал Менеджмент» не мало належного обсягу право та дієздатності на укладення оспорюваного правочину. Зазначають, що квартира була відчужена за заниженою вартістю. Зокрема, ціна квартири за оспорюваним договором купівлі-продажу від 11.02.2019 року становила 90 033,00 грн., що значно нижче від її балансової вартості в розмірі 311 873,68 грн., вказаної у довідці про склад, структуру та вартість активів фонду станом на 31.10.2018 року.

Посилаючись на звіт незалежного аудитора аудиторської фірми «ІНСАЙТ» про фактичні результати виконання економічного дослідження від 06.03.2019 року, позивачі стверджують, що внаслідок відчуження активу фонду за заниженою ціною, зменшилась розрахункова вартість інвестиційних сертифікатів, що порушує їх права як інвесторів. Вважають, що оцінка квартири як активу фонду не проводилася. Отже, позивачі просять суд визнати недійсним правочин, стороною якого вони не є.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України є визнання правочину недійсним.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, наведені в ст.203 Цивільного кодексу України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин

Аналогічна правова позиція викладена в п. 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 року у справі № 905/1227/17 та в п. 5.9. постанови Верховного Суду від 04.06.2020 року у справі № 916/1411/19.

При розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину, судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначитися, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає порушення (постанова КГС ВС від 10.06.2021 року у справі № 904/2981/20).

Крім того, у розумінні приписів наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, але на час розгляду справи судом має право власності чи інше речове право на предмет правочину та/або претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи також може полягати в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Відповідно до ч.1 ст.63 Закону України «Про інститути спільного інвестування» компанія з управління активами - господарське товариство, створене відповідно до законодавства у формі акціонерного товариства або товариства з обмеженою відповідальністю, яке провадить професійну діяльність з управління активами інституційних інвесторів на підставі ліцензії, що видається Комісією. Компанія з управління активами здійснює управління активами інституту спільного інвестування.

У відносинах з третіми особами компанія з управління активами пайового фонду повинна діяти від власного імені, в інтересах учасників такого фонду та за його рахунок або в разі недостатності коштів фонду - за власний рахунок (абз. 2 ч.6 ст.63 Закону України «Про інститути спільного інвестування»).

Згідно з ч. 2 ст. 43 Закону України «Про інститути спільного інвестування» укладаючи договори за рахунок активів пайового фонду, компанія з управління активами діє від свого імені в інтересах пайового фонду з обов`язковим зазначенням у таких договорах реквізитів фонду.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 Закону України «Про інститути спільного інвестування» пайовий фонд створюється компанією з управління активами.

Згідно з ч.3 ст.41 Закону України «Про інститути спільного інвестування» пайовий фонд не є юридичною особою і не може мати посадових осіб.

Відповідно до ч.2 ст.45 Закону України «Про інститути спільного інвестування» учасники пайового фонду не мають права впливати на діяльність компанії з управління активами.

Судом встановлено, що 11.02.2019 року загальні збори учасників ТОВ «Консент Капітал Менеджмент» прийняли рішення, оформлене протоколом № 2/2019, яким надали згоду та уповноважили директора Товариства Товстуху Сергія Володимировича, на укладення ТОВ «Консент Капітал Менеджмент», яке діє від власного імені та в інтересах ПЗНВІФ «Консент Капітал», договору купівлі-продажу квартири № 249-д, розташованої в Київській області, Києво-Святошинському районі, селі Чайки по вулиці Лобановського Валерія в будинку № 29, за ціною 90 033,00 грн., з правом самостійно визначати будь-які інші умови договору.

Рішення загальних зборів учасників ТОВ «Консент Капітал Менеджмент» від 11.02.2019 року, оформлене протоколом № 2/2019, не оскаржувалося та недійсним в судовому порядку не визнавалося. Докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

Продавцем за оскаржуваним договором купівлі-продажу квартири від 11.02.2019 року є ТОВ «Консент Капітал Менеджмент», яке діє від власного імені та за рахунок ПЗНВІФ «Консент Капітал».

У відповідності до свідоцтва про право власності, індексний номер 31974790, виданого 31.12.2017 року Реєстраційною службою Києво-Святошинського району управління юстиції Київської області, відповідач1 як продавець за оспорюваним договором, володів на праві приватної власності об`єктом нерухомого майна, що є предметом договору.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що, укладаючи оскаржуваний договір від власного імені та за рахунок ПЗНВІФ «Консент Капітал», відповідач1 діяв в межах своїх повноважень та у спосіб, передбачений ст.ст. 43, 63 Закону України «Про інститути спільного інвестування», а отже вчинив оспорюваний правочин за наявності необхідного обсягу цивільної дієздатності.

Щодо вартості квартири, відчуженої за оспорюваним договором, судом встановлено наступне.

За змістом статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Згідно з ч.3 ст.180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними (ч. 5 ст. 180 Господарського кодексу України). Отже, ціна є істотною умовою договору.

Відповідно до ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Згідно з ч. 1 ст. 72 Закону України «Про інститути спільного інвестування» оцінювач майна інституту спільного інвестування - суб`єкт господарювання, який проводить оцінку нерухомого майна під час його придбання або відчуження в порядку, встановленому законодавством про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність.

Згідно з ч. 3 ст. 72 Закону України «Про інститути спільного інвестування» оцінювач майна інституту спільного інвестування проводить його оцінку відповідно до договору, що укладається між оцінювачем та компанією з управління активами. Вимоги до договору про надання послуг з оцінки вартості нерухомого майна інституту спільного інвестування затверджуються Комісією.

Зі змісту пунктів 1.3. та 2.1. оспорюваного правочину вбачається, що квартира була відчужена за ціною, визначеною оцінювачем.

Відповідачем1 наданий суду висновок про вартість об`єкта оцінки, складений 07.02.2019 року ФОП Петречко А.М. як суб`єктом оціночної діяльності, на підставі договору ED 190207-36.

Таким чином, продаж квартири за оспорюваним договором здійснено за ціною, визначеною суб`єктом оціночної діяльності, що відповідає вимогам ст. 72 Закону України «Про інститути спільного інвестування».

Суд вважає необґрунтованими посилання позивачів на довідку про склад, структуру та вартість активів фонду як доказ заниження вартості квартири, оскільки довідка була складена станом на 31.10.2018 року, а оспорюваний правочин вчинено 11.02.2019 року. Крім того, у довідці вказано балансову вартість майнових прав на квартиру, тоді як предметом оспорюваного правочину є квартира.

У звіті незалежного аудитора аудиторської фірми «Інсайт» про фактичні результати виконання економічного завдання від 06.03.2019 року зроблено висновок про зменшення розрахункової вартості інвестиційних сертифікатів виключно у зв`язку з відчуженням об`єктів нерухомого майна в лютому 2019 року за ціною, нижчою від балансової вартості таких активів ПЗНВІФ «Консент Капітал» станом на 31.10.2018 року.

При цьому, аудитором зауважено, що на дослідження не надана інформація про балансову вартість активів ПЗНВІФ «Консент Капітал» станом на 28.02.2019 року та 06.03.2019 року, та, відповідно, зроблено висновок про зменшення розрахункової вартості інвестиційного сертифікату за умови, що протягом періоду з 01.11.2018 року по 05.03.2019 року не відбувалося інших змін в структурі та вартості активів фонду, в тому числі шляхом заміщення проданих активів іншими.

У звіті незалежного аудитора не наведено перелік та вартість активів фонду на момент укладення спірного правочину.

Таким чином, висновки аудитора є непевними, дослідження проведено за відсутності необхідного обсягу інформації, у зв`язку з чим такий доказ не може вважатися достатнім для встановлення факту зменшення розрахункової вартості інвестиційних сертифікатів саме внаслідок укладення оспорюваного договору.

Твердження позивачів про те, що відповідач 2 не виконав свої зобов`язання щодо оплати вартості квартири, придбаної за оспорюваним договором, не беруться судом до уваги, оскільки недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06.03.2018 року у справі № 760/10884/15-ц, від 22.06.2020 року у справі № 177/1942/16-ц, від 10.03.2021року у справі № 201/8412/18).

Враховуючи усе вищевикладене, суд доходить висновку про те, що внаслідок укладення оспорюваного правочину права та інтереси позивачів, як учасників пайового фонду, не було порушено та не находить підстав та достатніх доказів для визнання договору купівлі-продажу квартири, укладеного 11.02.2019 року між відповідачем 1 та відповідачем 2, недійсним.

Одночасно з вимогою про визнання недійсним договору, позивачі просять суд визнати право власності на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 70,5 кв.м, житловою площею 24,8 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24, у визначених частках.

В обґрунтування таких вимог позивачі посилаються на ст.41 Закону України «Про інститути спільного інвестування» та зазначають, що оскільки відповідач1 порушує процедуру та строки ліквідації пайового фонду, визнання за ними права власності на актив фонду є єдино можливим способом захисту прав позивачів як інвесторів.

Згідно з ч.1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 325 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно з ч.1 ст.182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

В ч.3 ст.43 Закону України «Про інститути спільного інвестування» зазначається, що активи пайового фонду, в тому числі нерухоме майно, цінні папери і депозити, реєструються в установленому порядку на ім`я компанії з управління активами з обов`язковим зазначенням реквізитів такого фонду.

Судом встановлено, що право приватної власності на квартиру, яка є предметом спору у справі, зареєстровано за ТОВ «Консент Капітал Менеджмент», яке діє від власного імені та за рахунок активів ПЗНВІФ «Консент Капітал», що підтверджується свідоцтвом про право власності від 31.12.2014 року, індексний номер 31974790, виданим Реєстраційною службою Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31.12.2014 року, індексний номер 31974869.

Натомість, як встановлено судом, позивачі у справі є власниками бездокументарних іменних інвестиційних сертифікатів ПЗНВІФ «Консент Капітал» у визначених частках.

Відповідно п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про депозитарну систему України» права за цінними паперами - це права, що виникають із зобов`язання емітента за розміщеними ним цінними паперами (право на участь у загальних зборах акціонерів, право на отримання доходу, інші права, визначені законом та/або рішенням емітента).

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про інститути спільного інвестування» інвестиційний сертифікат - цінний папір, емітентом якого є компанія з управління активами пайового інвестиційного фонду (далі - пайовий фонд) та який засвідчує право власності учасника пайового фонду на частку в пайовому фонді та право на отримання дивідендів (для закритого пайового фонду).

Учасник інституту спільного інвестування - особа, яка є власником цінних паперів інституту спільного інвестування (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про інститути спільного інвестування»).

Відповідно до п.4.12. Проспекту емісії інвестиційних сертифікатів ПЗНВІФ «Консент Капітал», в редакції, затвердженій протоколом загальних зборів учасників ТОВ «Консент Капітал Менеджмент» № 91 від 17.04.014 року, власник інвестиційного сертифікату фонду має право власності учасника на частку активів фонду; на отримання грошової компенсації при ліквідації фонду; на отримання дивідендів у разі прийняття рішення про їх виплату; інші права, передбачені чинним законодавством України.

За змістом ч. 1 ст. 41 Закону України «Про інститути спільного інвестування» пайовий фонд - сукупність активів, що належать учасникам такого фонду на праві спільної часткової власності, перебувають в управлінні компанії з управління активами та обліковуються нею окремо від результатів її господарської діяльності.

Таким чином, позивачі у справі є власниками інвестиційних сертифікатів ПЗНВІФ «Консент Капітал», що посвідчують їх право власності учасника на частку активів фонду; на отримання грошової компенсації при ліквідації фонду; на отримання дивідендів у разі прийняття рішення про їх виплату; інші права, передбачені чинним законодавством України.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Інвестиційний сертифікат відсутній в переліку документів, наведеному в постанові Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», на підставі яких здійснюється державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна.

Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та постанова Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не передбачають можливості та особливостей державної реєстрації права власності на актив пайового фонду у вигляді нерухомого майна за учасником пайового фонду на підставі інвестиційного сертифікату.

Таким чином, інвестиційний сертифікат пайового інвестиційного фонду не є правовстановлюючим документом на об`єкт нерухомого майна.

Інші правовстановлюючі документи, що посвідчували б право власності позивачів на спірні об`єкти нерухомого майна, в матеріалах справи відсутні, як і докази державної реєстрації права власності позивачів на вказане майно.

Таким чином, позивачі у справі не є власниками спірного нерухомого майна.

Згідно з ч.1 ст.316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 325 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно з ч. 1 ст. 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

В ч. 3 ст. 43 Закону України «Про інститути спільного інвестування» зазначається, що активи пайового фонду, в тому числі нерухоме майно, цінні папери і депозити, реєструються в установленому порядку на ім`я компанії з управління активами з обов`язковим зазначенням реквізитів такого фонду.

В той же час, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Аналогічні правові висновки викладено у постанові ВП ВС від 19.05.2020 року у справі № 916/1608/18, постанові ВС від 13.04.2021 року у справі № 910/11702/18.

Оскільки, в ході судового розгляду встановлено, що право власності позивачів на спірний об`єкт нерухомого майна не підтверджується жодним правовстановлюючим документом, докази державної реєстрації права власності на вказаний об`єкт за позивачами відсутні, правові підстави для розподілу між позивачами інших, ніж кошти, активів пайового фонду, що перебуває в процесі ліквідації, не настали, суд доходить висновку про необґрунтованість позовних вимог в цій частині.

Крім того, судом встановлено, що 13.02.2019 загальні збори учасників ТОВ «Консент Капітал Менеджмент» прийняли рішення, оформлене протоколом № 13/02/2019, про ліквідацію ПЗНВІФ «Консент Капітал» у зв`язку з закінченням строків діяльності фонду.

Відповідно до ч.1 ст.46 Закону України «Про інститути спільного інвестування» пайовий фонд припиняється виключно шляхом ліквідації.

За змістом ч.6 ст.46 Закону України «Про інститути спільного інвестування», п. 7 розділу І «Положення про порядок припинення пайового інвестиційного фонду», затвердженого рішення НКЦПФР № 2605 від 19.11.2013 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.12.2013 року за № 2128/24660 (далі - «Положення про порядок припинення пайового інвестиційного фонду»), пайовий фонд ліквідується в порядку та у строки, що встановлені нормативно-правовими актами Комісії. Розрахунки з учасниками пайового фонду під час ліквідації пайового фонду здійснюються в порядку, встановленому Комісією.

Розрахунки з учасниками Фонду здійснюються відповідно до розділу III цього Положення (п. 8 розділу І «Положення про порядок припинення пайового інвестиційного фонду»).

Згідно з п. 1 розділу ІІІ «Положення про порядок припинення пайового інвестиційного фонду» розрахунки з учасниками Фонду здійснюються коштами або іншими, ніж кошти, активами Фонду у порядку, визначеному цим Положенням.

Згідно з п. 4 розділу ІІІ «Положення про порядок припинення пайового інвестиційного фонду» розрахунки з учасниками Фонду в процесі ліквідації Фонду можуть здійснюватися іншими, ніж кошти, активами Фонду за умови дотримання вимог частин третьої та четвертої статті 47 Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону України «Про інститути спільного інвестування» у процесі ліквідації пайового фонду його активи реалізуються за кошти в строки, встановлені Комісією. Кошти, отримані від реалізації, розподіляються у такій черговості:

1) здійснюються виплати учасникам пайового фонду, що подали заявки на викуп інвестиційних сертифікатів до моменту прийняття рішення про ліквідацію пайового фонду (крім закритих пайових фондів);

2) вносяться обов`язкові платежі до Державного бюджету України;

3) задовольняються вимоги кредиторів компанії з управління активами пайового фонду з погашення заборгованості, яка виникла у зв`язку з діяльністю пайового фонду, що ліквідується;

4) розподіляються кошти між учасниками пайового фонду пропорційно кількості інвестиційних сертифікатів пайового фонду, що їм належать, у порядку, встановленому Комісією.

Розподіл коштів здійснюється після повного задоволення вимог попередньої черги (ч. 2 ст. 47 Закону України «Про інститути спільного інвестування»).

Згідно з ч. 3. ст. 47 Закону України «Про інститути спільного інвестування» розрахунки з учасниками пайового фонду в процесі ліквідації пайового фонду можуть здійснюватися іншими, ніж кошти, активами пайового фонду у разі, якщо:

1) інвестиційні сертифікати розміщувалися лише шляхом приватного розміщення;

2) регламентом передбачена можливість здійснення розрахунків з учасниками пайового фонду іншими, ніж кошти, активами пайового фонду;

3) згода на здійснення розрахунків з учасниками пайового фонду іншими, ніж кошти, активами пайового фонду надана усіма учасниками пайового фонду;

4) кошти, наявні в активах пайового фонду на момент прийняття рішення про ліквідацію, є достатніми для внесення обов`язкових платежів до Державного бюджету України та задоволення вимог кредиторів і будуть використовуватися виключно для таких цілей.

Відповідно до ч. 4 ст. 47 Закону України «Про інститути спільного інвестування» розподіл інших, ніж кошти, активів пайового фонду здійснюється за умови згоди всіх учасників такого фонду та оформляється договором про розподіл інших, ніж кошти, активів пайового фонду, що укладається між ліквідаційною комісією та всіма учасниками фонду.

Враховуючи викладені вимоги Закону, в процесі ліквідації пайового фонду, його активи реалізуються за кошти в строки, встановлені Комісією, а кошти, отримані від реалізації, розподілені у відповідній черговості.

При цьому, відповідний Закону допускає можливість проведення розрахунків з учасниками Фонду в процесі ліквідації Фонду іншими, ніж кошти, активами Фонду, однак виключно в порядку наведеної в ч. 1 ст. 47 черговості та з дотриманням умов, наведених в ч.ч. 3, 4 ст.47 відповідного Закону України «Про інститути спільного інвестування».

Тобто, як визначено в ч. 1 ст. 47 Закону України «Про інститути спільного інвестування», розрахунки з учасниками Фонду проводяться в останню чергу, після викупу учасникам пайового фонду, інвестиційних сертифікатів до моменту прийняття рішення про ліквідацію пайового фонду (крім закритих пайових фондів); внесення обов`язкових платежів до Державного бюджету України; задоволення вимог кредиторів компанії з управління активами пайового фонду з погашення заборгованості, яка виникла у зв`язку з діяльністю пайового фонду, що ліквідується.

Також, з огляду на ст. 47 Закону України «Про інститути спільного інвестування», для проведення розрахунків з учасниками Фонду в процесі ліквідації Фонду іншими, ніж кошти, активами Фонду, самої лише згоди всіх учасників такого фонду та навіть оформлення ними відповідного договору з ліквідаційною комісією, не достатньо, оскільки мають бути також дотримані умови, наведені в ч. 3 ст. 47 Закону України «Про інститути спільного інвестування».

Судом встановлено, що інвестиційні сертифікати розміщувалися шляхом приватного розміщення (п. 4.1. Проспекту емісії інвестиційних сертифікатів ПВНЗІФ «Консент Капітал», затвердженого рішенням загальних зборів учасників ТОВ «Консент Капітал Менеджмент» № 91 від 17.04.2014 року).

Відповідно до п.8.5 Регламенту ПЗНВІФ «Консент Капітал», затвердженого рішенням загальних зборів учасників ТОВ «Консент Капітал Менеджмент», оформленого протоколом № 91 від 17.04.2014 року, за умови згоди всіх учасників фонду можуть бути здійснені розрахунки іншими активами ніж кошти, крім випадків встановлених чинним законодавством.

За твердженням позивачів у справі, останні неодноразово надсилали вимоги відповідачу1 про укладення договору про розподіл інших, ніж кошти активів, фонду, виражаючи таким чином свою згоду на укладення такого договору.

Згідно Балансу (Звіту про фінансовий стан) ТОВ «Консент Капітал Менеджмент» ЗНВПІФ «Консент Капітал» станом на 12.02.2019 року - дню, що передував дню прийняття рішення про ліквідацію фонду, грошових коштів на рахунках в банках вказано 6 тис.грн. (код рядка 1167), поточна кредиторська заборгованість за довгостроковими зобов`язаннями (товари, роботи, послуги) становить 8 946 тис. грн. (код рядка 1615), поточна кредиторська заборгованість за довгостроковими зобов`язаннями (розрахунки з бюджетом) становить 17 тис.грн. (код рядка 1620); інші поточні зобов`язання становлять 4 211 тис.грн. (код рядка 1690).

Зі змісту Звіту незалежного аудитора від 31.05.2021 року з надання обґрунтованої впевненості щодо активів та зобов`язань, та розрахунку вартості чистих активів ПЗНВІФ «Консент Капітал», активи якого перебували в управлінні ТОВ «Консент Капітал Менеджмент» станом на дату припинення діяльності інституту спільного інвестування, якою відповідно до Регламенту ПЗНВІФ «Консент Капітал» є 12.02.2019 року, вбачається, що документально підтверджуються активи фонду на суму 13 036 тис. грн., тоді як зобов`язання становлять 13 174 тис. грн.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про аудит фінансової звітності та аудиторську діяльність» аудиторський звіт - документ, підготовлений суб`єктом аудиторської діяльності за результатами аудиту фінансової звітності (консолідованої фінансової звітності) відповідно до міжнародних стандартів аудиту та вимог цього Закону.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.14 Закону України «Про аудит фінансової звітності та аудиторську діяльність» в аудиторському звіті за результатами обов`язкового аудиту, щонайменше, має наводитися така інформація: чітко висловлена думка аудитора немодифікована або модифікована (думка із застереженням, негативна або відмова від висловлення думки), про те, чи розкриває фінансова звітність або консолідована фінансова звітність в усіх суттєвих аспектах достовірно та об`єктивно фінансову інформацію згідно з міжнародними стандартами фінансової звітності або національними положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку та відповідає вимогам законодавства.

Завдання з обов`язкового аудиту фінансової звітності - завдання з надання обґрунтованої впевненості, що приймається і виконується суб`єктом аудиторської діяльності відповідно до вимог цього Закону та міжнародних стандартів аудиту шляхом перевірки фінансової звітності або консолідованої фінансової звітності з метою висловлення незалежної думки аудитора про її відповідність в усіх суттєвих аспектах і відповідність вимогам міжнародних стандартів фінансової звітності або національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку та законів України (п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про аудит фінансової звітності та аудиторську діяльність»).

Таким чином, зі змісту Балансу (Звіту про фінансовий стан) ТОВ «Консент Капітал Менеджмент» ЗНВПІФ «Консент Капітал» станом на 12.02.2019 року - дню, що передував дню прийняття рішення про ліквідацію фонду, вбачається, що у пайового фонду наявна поточна кредиторська заборгованість перед бюджетом в розмірі 17 тис. грн. та кредиторська заборгованість, розмір якої перевищує розмір грошових коштів на рахунках в банках та загальну вартість активів фонду.

Внаслідок перевірки у травні 2021 року незалежним аудитором правильності відображення в балансі пайового фонду активів та зобов`язань фонду, а також правильності розрахунку вартості чистих активів станом на 12.02.2019 року, було встановлено, що вартість документально підтверджених активів є меншою, ніж розмір зобов`язань фонду.

Отже, на момент прийняття рішення про ліквідацію фонду, коштів, наявних в активах пайового фонду, було недостатньо для погашення заборгованості перед бюджетом та задоволення вимог кредиторів, а відтак вимоги п .4 ч .3 ст. 47 Закону України «Про інститути спільного інвестування» не дотримано, що унеможливлювало проведення розрахунків з учасниками Фонду в процесі ліквідації Фонду іншими, ніж кошти, активами Фонду, оскільки набуття учасниками пайового фонду права власності на активи фонду за відсутності у фонду коштів, достатніх для виконання грошових зобов`язань у визначеній ч. 1 ст. 47 Закону України «Про інститути спільного інвестування» черговості, є порушенням вимог відповідного Закону та прав інших учасників ліквідаційної процедури.

За таких обставин, суд погоджується з позицією відповідача 1 та зазначає, що правові підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання права власності за позивачами на квартиру як на актив пайового фонду, що перебуває в процедурі ліквідації, відсутні.

Хоча позивачам, як учасникам пайового фонду, які є власниками майнових сертифікатів, майно фонду і належить на праві спільної часткової власності, однак, реалізація такого права має відбуватись у відповідності до встановленої чинним законодавством процедури і позивачі, приймаючи участь в спільному інвестуванні, мають усвідомлювати всі ризики підприємницької та інвестиційній діяльності та дотримуватись встановлених вимог закону задля дотримання прав та інтересів інших осіб.

З огляду на норми чинного законодавства, для учасників пайового фонду, які своєчасно не скористались можливістю викупити майнові сертифікати до запровадження ліквідаційної процедури, запровадження процедури ліквідації пайового фонду передбачає певні обмеження в можливості реалізації належного їм права спільної часткової власності. Тому, самої лише згоди всіх учасників Фонду не достатньо для розподілу між ними майна фонду.

За таких обставин, суд погоджується з позицією відповідача 1 та зазначає, що правові підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання права власності за позивачами на частки в майні, як на активи пайового фонду, що перебуває в процедурі ліквідації, відсутні.

Суд не погоджується з твердженнями позивачів, що визнання права власності на квартиру як актив пайового фонду, що перебуває в процедурі ліквідації, є єдино можливим способом завершення ліквідаційної процедури та захисту їх прав як учасників фонду, оскільки зі змісту позовних вимог вбачається, що порушення прав позивачів пов`язане з неправомірними діями відповідача 1 як компанії з управління активами, бездіяльністю ліквідаційної комісії з моменту прийняття рішення про ліквідацію пайового фонду та порушенням строків на розрахунки з учасниками фонду.

Однак, позивачами не надано суду жодних відомостей та доказів вжиття заходів щодо захисту своїх прав у відповідності до змісту їх порушення, зокрема, оскарження дій відповідача1 як компанії з управління активами, бездіяльності ліквідаційної комісії чи зобов`язання їх вчинити визначені законодавством дії.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про інститути спільного інвестування» передбачено, що активи інституту спільного інвестування - це сформована за рахунок коштів спільного інвестування сукупність майна, корпоративних прав, майнових прав і вимог та інших активів, передбачених законами та нормативно-правовими актами Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про інститути спільного інвестування» інститут спільного інвестування це корпоративний або пайовий фонд.

Частиною 1 ст. 41 Закону України «Про інститути спільного інвестування» визначено, що пайовий фонд сукупність активів, що належать учасникам такого фонду на праві спільної часткової власності перебувають в управлінні компанії з управління активами та обліковуються нею окремо від результатів її господарської діяльності.

Інвестиційний сертифікат цінний папір, емітентом якого є компанія з управління активами пайового фонду та який засвідчує право власності учасника пайового фонду на частку в пайовому фонді та право на отримання дивідендів (для закритого пайового фонду).

Згідно із ч. 10 ст. 7 Закону України «Про інститути спільного інвестування» недиверсифікований інститут спільного інвестування закритого типу, який здійснює виключно приватне розміщення цінних паперів інституту спільного інвестування серед юридичних та фізичних осіб, є венчурним фондом.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про інститути спільного інвестування» діяльність із спільного інвестування діяльність, яка провадиться інтересах учасників (учасника) інституту спільного інвестування та за рахунок інституту спільного інвестування шляхом вкладення коштів спільного інвестування в активи інституту спільного інвестування.

Відповідно до п. 7.1 Регламенту його напрямки інвестицій визначаються в Інвестиційній декларації Фонду, яка є частиною цього Регламенту. Як зазначено в Інвестиційній декларації Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «Консент Капітал», затвердженої рішенням Загальних зборів ТОВ «Консент Капітал Менеджмент», викладеним в протоколі № 91 від 17.04.2014 року (далі Інвестиційна декларація) основним напрямком інвестиційної діяльності є інвестування в будівельну галузь народного господарства шляхом залучення коштів в корпоративні права, цінні папери, нерухомість, боргові зобов`язання (зобов`язання можуть бути оформлені векселями, заставними, договорами відступлення права вимоги, позики та в інший спосіб не заборонений законодавством) підприємств зазначеної галузі з урахуванням обмежень встановлених чинним законодавством України та в інші активи не заборонені чинним законодавством України.

Відповідно до п. 4.12 Проспекту емісії інвестиційних сертифікатів Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «Консент Капітал», затвердженого рішенням Загальних зборів ТОВ «Консент Капітал Менеджмент», викладеним в протоколі № 91 від 17.04.2014 року, власникам інвестиційних сертифікатів надається, серед іншого, право власності учасника на частку активів Фонду.

Відповідно до п. 8.1 Регламенту, вартість чистих активів Фонду визначається згідно з порядком, передбаченим «Положенням про порядок визначення вартості чистих активів інститутів спільного інвестування», затвердженим Рішенням національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 30.07.2013 року № 1336.

Відповідно до ч. 4 ст. 48 Закону України «Про інститути спільного інвестування» активи венчурного фонду можуть повністю складатися з коштів, нерухомості, корпоративних прав, прав вимоги та цінних паперів, що не допущені до торгів на фондовій біржі.

Щодо тверджень, що активи Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «Консент Капітал» (реєстраційний код за ЄДРІСІ 2331300), який знаходиться в управлінні ТОВ «Консент Капітал Менеджмент» (ІКЮО - 35575477), належать учасникам такого фонду на праві спільної часткової власності, право власності яких на відповідну частку в пайовому фонді засвідчується належними їм інвестиційними сертифікатами, суд зазначає, що відповідне право часткової власності здійснюється та реалізується на умовах загальних засад права спільної часткової власності, визначених ст.ст. 356, 364, 367 Цивільного кодексу України, з врахування особливостей, визначених Законом України «Про інститути спільного інвестування».

Зокрема, набуття співвласником права власності на належну йому частку в спільному майні відбувається шляхом її виділення в натурі, що припиняє його право спільної часткової власності.

Однак, з врахуванням особливостей ліквідаційної процедури пайового фонду, можливість реалізації відповідних правомочностей обмежена необхідністю дотримання умов ст. 47 Закону України «Про інститути спільного інвестування».

Крім того, відповідно до п. 5 ст. 46 Закону України «Про інститути спільного інвестування», з моменту прийняття рішення про ліквідацію пайового фонду розміщення та обіг інвестиційних сертифікатів забороняється.

Таким чином, лише після завершення процедури ліквідації Фонду, його активи підлягають розподілу між учасниками відповідно до кількості належних їм інвестиційних сертифікатів.

Крім того, суд зауважує, що факти накладення на відповідача1 санкцій за порушення законодавства на ринку цінних паперів, невиконання розпоряджень Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, анулювання ліцензії відповідача1 не впливають на дійсність оспорюваного правочину та не є підставами для визнання права власності на об`єкт нерухомого майна.

Кримінальні провадження, які знаходяться на стадії досудового розслідування і розслідування яких не завершено, також не є підставою для господарського суду стверджувати чи мали місце відповідні дії (бездіяльність) і ким вони вчинені в силу ч. 6 ст. 75 ГПК України.

Позивачами не надані такі, що набрали законної сили, судові рішення про визнання рішень загальних зборів учасників ТОВ «Консент Капітал Менеджмент», прийнятих з жовтня 2018 року та станом на момент розгляду судового спору у справі № 911/678/19 в суді, недійсними, у зв`язку з чим суд відхиляє доводи позивачів в цій частині.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відтак, діючи в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, суд не може захищати права та інтереси осіб у спосіб, що суперечить закону.

За таких обставин, суд доходить висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог.

Окремо, судом встановлено, що ОСОБА_2 є неналежним позивачем у справі у зв`язку з нижчевикладеним.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про інститути спільного інвестування» учасник інституту спільного інвестування - особа, яка є власником цінних паперів інституту спільного інвестування.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про інститути спільного інвестування» фізична особа може бути учасником венчурного фонду за умови придбання цінних паперів такого фонду в кількості, яка за номінальною вартістю цих цінних паперів складає суму не менше ніж 1500 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановленому законом на 1 січня 2014 року.

Відповідно до п. 3.2. Регламенту ПЗНВІФ «Консент Капітал» фізична особа може бути учасником фонду за умови придбання інвестиційних сертифікатів фонду в кількості, яка за номінальною вартістю цих інвестиційних сертифікатів складає суму не менше ніж 1500 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановленому законом на 01 січня 2014 року.

Розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі станом на 01.01.2014 становив 1218,00 грн.

Отже, відповідно до вимог ч. 2 ст. 4 Закону України «Про інститути спільного інвестування» фізична особа може бути учасником венчурного фонду за умови придбання цінних паперів такого фонду на суму не менше 1 827 000,00 грн.

Загальна номінальна вартість придбаних ОСОБА_2 інвестиційних сертифікатів становить 100 000,00 грн., що підтверджується випискою про стан цінних паперів.

Таким чином, ОСОБА_2 є власником інвестиційних сертифікатів ПЗНВІФ «Консент Капітал», проте не набула статусу учасника фонду, а отже не може претендувати на активи пайового фонду поряд з його іншими учасниками.

Викладене підтверджується також довідкою про вартість чистих активів фонду, що була складена на кінець робочого дня, що передує дню прийняття рішення про ліквідацію фонду, тобто станом на 12.02.2019 року, зі змісту якої серед іншого вбачається, що серед учасників фонду відсутні фізичні особи резиденти.

При цьому, сам по собі факт визнання в свій час відповідачем 1 ОСОБА_2 учасником Фонду, не змінює встановлених Законом України «Про інститути спільного інвестування» вимог та умов.

Повідомлення про порядок розрахунків, складене ліквідаційною комісією фонду та надіслане ОСОБА_2 , на яке посилається позивач 1, передбачає розрахунок грошовими коштами як з власником інвестиційних сертифікатів, проте не виключає застосування вимог ч. 2 ст. 4 Закону України «Про інститути спільного інвестування».

З урахуванням викладеного, наявні додаткові підстави, які виключають правомірність позовних вимог ОСОБА_2

ЄСПЛ у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

У контексті вказаної практики суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

Згідно з ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними у розумінні ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як визначено ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За наслідками розгляду спору суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачами не доведені та необґрунтовані, а тому не підлягають задоволенню.

Відшкодування витрат по сплаті судового збору, відповідно до статей 123, 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на позивачів в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 79, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Омокс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитна група «Чайка», Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Зараз-1», Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Зараз», ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Консент Капітал Менеджмент» та ОСОБА_1 про визнання недійсним договору та визнання права власності на майно відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. ст. 254, 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 13.08.2021 р.

Суддя Т.П. Карпечкін