ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"20" серпня 2021 р. м. Ужгород Справа № 907/675/21

Суддя Господарського суду Закарпатської області Пригуза П.Д., розглянувши матеріали справи

за позовом: Малого приватного підприємства "Капона-Комбіко", вул.Незалежності, 27 м.Тячів Закарпатської області,

до відповідача: Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинських областях, вул.Коперника, 4 м.Львів,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Управління Державної казначейської служби України в Тячівському районі Закарпатської області, вул.Нересенська, 2 м.Тячів Закарпатської області,

про визнання договору оренди продовженим,

в с т а н о в и в:

Мале приватне підприємство "Капона-Комбіко" звернулось до суду з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинських областях, у якому просить:

-визнати договір оренди №191/06/06-05 індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності від 30.08.2006 року, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Закарпатській області та Малим приватним підприємством «Капона-Комбіко» (з врахуванням додаткової угоди № 1 від 15.02.2007 року, додаткового договору від 25.08.2009 року, додаткового договору від 01.12.2010 року, додаткового договору від 29.09.2011 року, додаткового договору від 12.09.2014 року, додаткового договору від 06.09.2017 року) продовженим на тих самих умовах і на той самий строк, тобто з 30.08.2020 року до 29.08.2023 року включно;

-зобов`язати Регіональне відділення Фонду державного майна Україні по Львівській, Закарпатській та Волинській областях внести відомості про продовження договору оренди №191/06/06-05 індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності від 30.08.2006 року, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Закарпатській області та Малим приватним підприємством "Капона-Комбіко" (з урахуванням додаткової угоди № 1 від 15.02.2007 року, додаткового договору 25.08.2009 року, додаткового договору від 01.12.2010 року, додаткового договору від 29.09.2011 року, додаткового договору від 12.09.2014 року, додаткового договору від 06.09.2017 року) продовженим на тих самих умовах і на той самий строк, тобто з 30.08.2020 року до 29.08.2023 року включно до Єдиного реєстру об`єктів державної власності.

Ухвалою від 20.08.2021 року заява прийнята судом до розгляду, відкрито провадження у справі.

Разом із позовною заявою Мале приватне підприємство "Капона-Комбіко" подало до суду заяву про забезпечення позову.

Заявник просить забезпечити позов шляхом заборони Регіональному відділенню Фонду державного майна Україні по Львівській, Закарпатській та Волинській областях та його посадовим особам до набрання рішенням суду законної сили вжиття заходів, спрямованих на припинення договору оренди № 191/06/06-05 індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності від 30.08.2006 року (з урахуванням додаткової угоди № 1 від 15.02.2007 року, додаткового договору від 25.08.2009 року, додаткового договору від 01.12.2010 року, додаткового договору від 29.09.2011 року, додаткового договору від 12.09.2014 року, додаткового договору від 06.09.2017 року).

В обґрунтуванні заяви позивач покликається на наступні обставини.

Позивач вказує, що 30.08.2006 року між Регіональним відділенням ФДМУ по 3акарпатській області та малим приватним підприємством «Капона-Комбіко» укладено та нотаріально посвідчено договір оренди №191/06/06-05 індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності 9далі Договір) та акт прийому-передачі майна в оренду від 30.08.2006 року, за яким відповідач передав, а позивач прийняв у строкове платне користування вбудовані приміщення на першому поверсі двоповерхового адмінбудинку, розташованого за адресою: м.Тячів, вул. Жовтнева, 2, що знаходяться на балансі відділення Державного казначейства в Тячівському районі.

В подальшому, до вищевказаного Договору неодноразово вносились зміни, зокрема:

- додатковим договором від 25.08.2009 року продовжено його дію до 29.08.2011 року;

- додатковим договором від 01.12.2010 року змінено мету використання об`єкту оренди - «Майно передається в оренду з метою використання: інше використання державного майна (розміщення піцерії, що здійснює продаж товарів підакцизної групи)»;

- додатковим договором від 29.09.2011 року викладено мету використання об`єкту в новій редакції - «розміщення кафе-піцерії, що здійснює продаж товарів підакцизної групи» та продовжено його дію до 29.08.2014 року включно;

- додатковим договором від 12.09.2014 року продовжено дію Договору до 29.08.2014 року включно;

- додатковим договором від 06.09.2017 року продовжено його дію Договору до 29.08.2020 року включно.

14.05.2020 року Мале приватне підприємство «Капона-Комбіко» звернулось до Регіонального відділення Фонду державного майна Україні по Львівській, Закарпатській та Волинській областях із заявою №31 про продовження договору оренди.

Після закінчення терміну дії Договору 29.08.2020 року позивач до теперішнього часу продовжує користуватись об`єктом наданим в оренду, добросовісно виконує умови Договору, виконує необхідні ремонтні роботи та технічне обслуговування, продовжує сплачувати орендну плату та інші необхідні платежі.

При цьому, жодних заперечень щодо продовження Договору ні до закінчення його терміну дії, ні впродовж 10 місяців після цього відповідач не висловлював.

14.07.2021 року листом № 11-03-01006 РВ ФДМУ по Львівській, Закарпатській та Волинській областях повідомило, що наказом управління забезпечення реалізації повноважень у Закарпатській області № 00410 від 12.07.20 1 року прийнято рішення про відмову орендарю МПП «Капона-Комбіко» в продовженні договору оренди, у зв`язку з чим необхідно Орендарю та Балансоутримувачу підписати акт повернення з оренди нерухомого/іншого окремого індивідуально визначного майна, що належить до державної власності та анкету про стан майна та розрахунків за Договором.

Звертаючись до суду, заявник зазначає, що у випадку невжиття заходів забезпечення позову відповідач проведе процедуру повернення нерухомого майна, яке перебуває у користуванні позивача, а також ініціює передачу його в оренду, в результаті чого відповідний договір оренди може бути укладений з іншим орендарем. За таких обставин можливе рішення суду про задоволення позову не призведе до поновлення порушених прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду та призведе до необхідності вживання додаткових процесуальних заходів, які не охоплюватимуться даним позовом.

Заходи забезпечення позову, які просить вжити позивач, співвідносяться з предметом позову та спроможні забезпечити фактичне виконання судового рішення, у разі задоволення позову, а також відповідають критеріям розумності, обґрунтованості, адекватності та забезпечення збалансованості інтересів учасників справи

При прийнятті ухвали суд виходить із такого.

Відповідно до ст. 136 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи. Воно полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судового рішення або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Заходи до забезпечення позову можуть вживатися лише за умов, визначених статтею 136 Господарського процесуального кодексу, а саме: - якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду; - якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

При вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову господарський суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням таких умов: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між заявленим заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду, імовірності ускладнення чи непоновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду.

Право вжиття тих чи інших заходів належить суду, який виходить із предмету спору, конкретних обставин справи та пропозицій заявника.

Оскільки позивач звернувся до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, не підлягає дослідженню, а застосовується та досліджується така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

При цьому, в такому немайновому спорі має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18, а також в постанові Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09.11.2018 у справі № 915/508/18.

За змістом процесуального законодавства, захисту в господарському суді підлягає порушене суб`єктивне право та охоронюваний законом інтерес.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004, поняття "охоронюваний законом інтерес" слід розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Предметом позову у даній справі є визнання договору оренди продовженим.

Згідно з положеннями статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, зокрема

1)накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання;

10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

З огляду на викладене, для вирішення питання про наявність правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову та вжиття відповідних заходів має значення правильне визначення предмета спору.

Відповідно до позовної заяви предметом спору у даній справі є вимоги позивача до Відповідача:

-визнати договір оренди №191/06/06-05 індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності від 30.08.2006 року, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Закарпатській області та Малим приватним підприємством «Капона-Комбіко» (з врахуванням додаткової угоди № 1 від 15.02.2007 року, додаткового договору від 25.08.2009 року, додаткового договору від 01.12.2010 року, додаткового договору від 29.09.2011 року, додаткового договору від 12.09.2014 року, додаткового договору від 06.09.2017 року) продовженим на тих самих умовах і на той самий строк, тобто з 30.08.2020 року до 29.08.2023 року включно;

-зобов`язати Регіональне відділення Фонду державного майна Україні по Львівській, Закарпатській та Волинській областях внести відомості про продовження договору оренди №191/06/06-05 індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності від 30.08.2006 року, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Закарпатській області та Малим приватним підприємством "Капона-Комбіко" (з урахуванням додаткової угоди № 1 від 15.02.2007 року, додаткового договору 25.08.2009 року, додаткового договору від 01.12.2010 року, додаткового договору від 29.09.2011 року, додаткового договору від 12.09.2014 року, додаткового договору від 06.09.2017 року) продовженим на тих самих умовах і на той самий строк, тобто з 30.08.2020 року до 29.08.2023 року включно до Єдиного реєстру об`єктів державної власності.

У випадку задоволення позовних вимог, таке рішення буде спрямоване на захист порушеного права позивача та у майбутньому надасть йому змогу відновити свої права. Тобто, зазначені вимоги, фактично, є спонуканням до вчинення певних дій не пов`язаних із передачею грошових коштів, майна чи інших благ, є немайновими вимогами.

Відповідно до положень ст.ст. 7, 8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Доступність правосуддя для кожної особи забезпечується відповідно до Конституції України та в порядку, встановленому законами України. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується (ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України).

Господарський суд зазначає, що при розгляді заяви про забезпечення позову не вирішується питання про законність та обґрунтованість позовних вимог. До предмета доказування на цій стадії входить лише питання про те, чи може існуючий стан організації правовідносин істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи охоронюваних законом інтересів.

Виходячи із вищенаведеного, господарський суд вважає, що невжиття заходів до забезпечення позову взагалі, може ускладнити ефективний захист або поновлення порушених прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, оскільки у разі повернення нерухомого майна, яке перебуває у користуванні позивача та укладення договору оренди з іншим орендарем, буде неможливим захист або поновлення прав та законних інтересів позивача в межах одного судового провадження без нових звернень позивача до суду.

Отже, з огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заявлений позивачем такий захід забезпечення позову як заборона Регіональному відділенню Фонду державного майна Україні по Львівській, Закарпатській та Волинській областях та його посадовим особам до набрання рішенням суду законної сили вжиття заходів, спрямованих на припинення договору оренди, є обґрунтованим та адекватним та прямо стосується предмету спору. Невжиття вказаного заходу забезпечення позову може істотно ускладнити ефективний захист або поновлення порушених прав або охоронюваних законом інтересів позивача за захистом яких він звернувся до суду.

Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2006 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголосив на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Згідно з ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Щодо зустрічного забезпечення слід зазначити таке.

Відповідно до положень ст. 140 ГПК України, суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення, як правило, здійснюється шляхом внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів в розмірі, визначеному судом. Розмір зустрічного забезпечення визначається судом з урахуванням обставин справи. Заходи зустрічного забезпечення позову мають бути співмірними із заходами забезпечення позову, застосованими судом, та розміром збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову.

На час розгляду справи за орендадавцем зберігається право на отримання орендної плати, що виключає можливість завдання збитків власнику орендованого майна.

Враховуючи наведене вище положення норми права та встановлені критерії щодо визначення способу зустрічного забезпечення, зважаючи на обставини справи, суд приходить до висновку, що вимога щодо забезпечення заявника є немайновою та не вираженою в грошовій оцінці, не зумовить покладення жодних майнових обов`язків чи обмежень, відтак застосування зустрічного забезпечення в грошовому виразі не співвідноситься із заходами забезпечення позову та не є доцільним у даному випадку.

Керуючись ст.ст. 136-141, 144, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд-

у х в а л и в:

1.Заяву позивача Малого приватного підприємства "Капона-Комбіко" про забезпечення позову - задовольнити.

2. До набрання законної сили судовим рішенням у справі №907/675/21 заборонити:

- Регіональному відділенню Фонду державного майна Україні по Львівській, Закарпатській та Волинській областях та його посадовим особам до набрання рішенням суду законної сили вжиття заходів, спрямованих на припинення договору оренди № 191/06/06-05 індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності від 30.08.2006 року (з урахуванням додаткової угоди № 1 від 15.02.2007 року, додаткового договору від 25.08.2009 року, додаткового договору від 01.12.2010 року, додаткового договору від 29.09.2011 року, додаткового договору від 12.09.2014 року, додаткового договору від 06.09.2017 року).

Стягувач: Мале приватне підприємство "Капона-Комбіко", , вул.Незалежності, 27 м.Тячів Закарпатської області.

Боржник: Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинських областях, , вул.Коперника, 4 м.Львів.

3. Строк пред`явлення ухвали до примусового виконання три роки з наступного дня після її прийняття.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в апеляційному порядку відповідно до розділу 4 Господарського процесуального кодексу України.

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://court.gov.ua/fair/sud5008/ або http://www.reyestr.court.gov.ua.

Суддя П.Д. Пригуза