ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" серпня 2021 р.м. ХарківСправа № 922/553/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Погорелової О.В

при секретарі судового засідання Федоровій К.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, м. Харків третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Харківський національний університет імені В.Н. Каразіна, м. Харків
до Приватного підприємства "Ресторатор 2016", м. Харків
про стягнення коштів, розірвання договору та зобов`язання вчинити певні дії
за участю представників учасників справи:

позивача - Зучек Є.Н.

відповідача - Кузнецова А.А.

третьої особи - Ващенко Ю.М.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях, звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Приватного підприємства "Ресторатор 2016", в якому просить суд:

- стягнути з відповідача на користь Державного бюджету України заборгованість з орендної плати у розмірі 67138,50 грн., пеню у сумі 2987,61 грн., штраф у сумі 4699,70 грн.;

- розірвати договір оренди №6121-Н від 10.06.2016, укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області та Приватним підприємством "Ресторатор 2016" щодо строкового платного користування державним окремим індивідуально визначеним майном: нежитловими приміщеннями - частини поверхні покрівлі підвального приміщення під навісом - 235,80 кв.м. та кім. №№ 76, 77, 79, 80-83, 85-92 - 153,8 кв.м. на першому поверсі різноповерхової (8/12) будівлі учбового корпусу №3, пам`ятка архітектури (інв. № 10310090, літ. А8/12), загальною площею 389,60 кв.м., за адресою: м. Харків, майдан Свободи, 6, що перебуває на балансі Харківського національного університету ім. В.Н. Каразіна;

- зобов`язати Приватне підприємство "Ресторатор 2016" (61023, м. Харків, вул. Мироносицька, 81 А, квартира 11; ідентифікаційний код 40284179) вчинити певні дії, а саме: повернути Державне окреме індивідуально визначене майно - нежитлові приміщення - частину поверхні покрівлі підвального приміщення під навісом - 235,80 кв.м. та кім. №№ 76, 77, 79, 80-83, 85-92 - 153,8 кв.м. на першому поверсі різноповерхової (8/12) будівлі учбового корпусу №3, пам`ятка архітектури (інв. № 10310090, літ. А8/12), загальною площею 389,60 кв.м., за адресою: м. Харків, майдан Свободи, 6, шляхом підписання акту приймання-передавання з Балансоутримувачем - Харківським національним університетом ім. В.Н. Каразіна (61022, м. Харків, майдан Свободи, 4; ідентифікаційний код 02071205).

Витрати по оплаті судового збору позивач просить суд покласти на відповідача. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань по договору оренди №6121-Н від 10.06.2016 щодо повного та своєчасного внесення орендної плати.

Ухвалою суду від 01.03.2021 позовна заява була прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Цією ж ухвалою до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача було залучено Харківській національний університет імені В.Н. Каразіна.

Рух справи висвітлено у відповідних ухвалах суду.

Відповідач, під час розгляду справи, проти позову заперечував з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву, наданому до суду 06.04.2021. 13.07.2021 відповідачем суду було подане клопотання, в якому останній просив суд закрити провадження у справі в частині стягнення коштів у розмірі 74825,81 грн. В частині позовних вимог про розірвання спірного договору оренди та зобов`язання відповідача повернути орендоване майно, просив суд відмовити у задоволенні позову, шляхом застосування принципу справедливості, визначеному на законодавчому рівні у межах ч. 1 ст. 2 ГПК України.

Третя особа, у письмових поясненнях, наданих до суду 17.03.2021, підтримала позовні вимоги у повному обсязі.

15.07.2021 до суду від позивача надійшло клопотання, в якому, зокрема, він просить суд замінити позивача у справі №922/553/21 з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях (ідентифікаційний код 43023403, 61057, м. Харків, м. Театральний, 1) на Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області (ідентифікаційний код 44223324, 61057, м. Харків, м. Театральний, 1).

Розглянувши вказане клопотання, суд зазначає наступне.

В обґрунтування клопотання Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області зазначає, що з моменту подання позовної заяви Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях відбулись зміни в організаційній структурі позивача.

Відповідно до наказу Фонду державного майна України від 12.05.2021 №774 "Про виділ Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області" виділено зі складу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях нові юридичну особу публічного права - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області, до якої за розподільчим балансом перейде частина майна, прав та обов`язків Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях.

Наказом Фонду державного майна України від 13.05.2021 №783 "Про утворення юридичної особи" утворено нову юридичну особу - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області шляхом виділу частини майна, прав та обов`язків Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях.

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області (ідентифікаційний код юридичної особи - 44223324) зареєстроване як юридична особа з 14.05.2021.

Згідно акту приймання-передавання справ (документів) від однієї установи до іншої від 17.05.2021 №1, справу №922/553/21 було передано від Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області.

Частиною 1 статті 104 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Статтею 109 Цивільного кодексу України визначено, що виділом є перехід за розподільчим балансом частини майна, прав та обов`язків юридичної особи до однієї або кількох створюваних нових юридичних осіб. Після прийняття рішення про виділ учасники юридичної особи або орган, що прийняв рішення про виділ, складають та затверджують розподільчий баланс. Юридична особа, що утворилася внаслідок виділу, несе субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями юридичної особи, з якої був здійснений виділ, які згідно з розподільчим балансом не перейшли до юридичної особи, що утворилася внаслідок виділу. Юридична особа, з якої був здійснений виділ, несе субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями, які згідно з розподільчим балансом перейшли до юридичної особи, що утворилася внаслідок виділу. Якщо юридичних осіб, що утворилися внаслідок виділу, дві або більше, субсидіарну відповідальність вони несуть спільно з юридичною особою, з якої був здійснений виділ, солідарно.

Відповідно до ч.1 ст. 52 ГПК України, у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в судовому процесі до вступу у справу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку правонаступник замінив (ч.2 ст. 52 ГПК України). Про заміну або про відмову в заміні учасника справи його правонаступником суд постановляє ухвалу (ч.3 ст. 52 ГПК України).

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що відповідно до наказів Фонду державного майна України від 12.05.2021 №774 "Про виділ Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області" та від 13.05.2021 №783 "Про утворення юридичної особи" було утворено нову юридичну особу - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області шляхом виділу частини майна, прав та обов`язків Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях, яку зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 14.05.2021, суд дійшов висновку, що Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області є правонаступником Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях, у зв`язку з чим вважає за необхідне замінити позивача у справі № 922/553/21 - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях (61057, м. Харків, м-н. Театральний, 1, код 43023403) на його правонаступника - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області (61057, м. Харків, майдан Театральний, 1, код 44223324).

У судовому засіданні 12.08.2021 представник позивача підтримав позовні вимоги в частині розірвання договору та зобов`язання повернути майно.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог в частині розірвання договору та повернення майна заперечував та просив суд відмовити в його задоволенні.

Представник третьої особи вважав позов обґрунтованим.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками справи докази, заслухавши пояснення представників учасників справи, суд встановив наступне.

10.06.2016 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області (РВ ФДМУ по Х/обл., орендодавець) та Приватним підприємством Ресторатор 2016 (ПП Ресторатор 2016, орендар) було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №6121-Н (далі - договір), відповідно до умов п.1.1. якого (в редакції додаткової угоди №2 від 30.05.2019) орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно: нежитлові приміщення - частина поверхні покрівлі підвального приміщення під навісом - 235,80 кв.м. та кім. №№ 76, 77, 79, 80-83, 85-92 - 153,8 кв.м. на першому поверсі різноповерхової (8/12) будівлі учбового корпусу, пам`ятка архітектури (інв. №10310090, літ. А8/12), загальною площею 389,60 кв.м., за адресою: м. Харків, майдан Свободи, 6, що перебуває на балансі Харківського національного університету ім. В.Н. Каразіна (балансоутримувач), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість на 11.03.2019 і становить за незалежною оцінкою 1675000,00 грн.

25.03.2019 між РВ ФДМУ по Х/обл. та ПП Ресторатор 2016 було укладено додаткову угоду №1, якою передбачено, що майно передається в оренду з метою: розміщення кафе з літнім майданчиком, з правом продажу підакцизних товарів.

На час виникнення спірних правовідносин нормативно-правовим актом, яким було урегульовано організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, їх структурних підрозділів, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній власності, а також майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна був Закон України Про оренду державного та комунального майна 10.04.1992 №2269-ХІІ. Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ст. 180 Господарського кодексу України (далі - ГК України) договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі та в передбаченому законом порядку досягли згоди з усіх істотних умов договору. Так, ст.629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Між тим, ст. 9 Закону України Про оренду державного та комунального майна 10.04.1992 №2269-ХІІ було визначено порядок укладення договору оренди, у відповідності до якого між позивачем та відповідачем було укладено договір оренди №6121-Н від 10.06.2016, який, згідно з п.10.1. договору (в редакції додаткової угоди №3 від 30.05.2019) укладено до 10.05.2031.

Відповідно до п.2.1 договору, орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передавання майна.

Своєю чергою, на виконання означеного пункту договору, 10.06.2016 сторонами було підписано акт приймання-передачі орендованого майна.

Пунктом 3.1 договору (в редакції додаткової угоди №2 від 30.05.2019) передбачено, що орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786 (зі змінами), і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку (квітень 2019) - 21337,20 грн., орендна плата за перший місяць перерахунку - травень 2019 року, визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць оренди на індекс інфляції за травень 2019 року.

Відповідно до п.3.6 договору орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу щомісячно, до 15 числа місяця, наступного за звітним, відповідно до вимог діючої Методики у співвідношенні: безпосередньо до державного бюджету на рахунки, визначені фінансовими органами - у розмірі 50%; на рахунок, визначений Балансоутримувачем - у розмірі 50%.

Постановою Кабінету Міністрів №211 від 11.03.2020 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2 з 12.03.2020 до 22.05.2020 на всій території України установлено карантин.

Законом України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік №553-ІХ від 13.04.2020 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України доповнено п.14, в якому встановлюється, що на час дії відповідних обмежувальних карантинних заходів, запроваджених Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), обставинами, за які наймач (орендар) не відповідає відповідно до частини другої статті 286 Господарського кодексу України, частин четвертої та шостої статті 762 Цивільного кодексу України, також є заходи, запроваджені суб`єктами владних повноважень, якими забороняються певні види господарської діяльності з використанням орендованого майна, або заходи, якими забороняється доступ до такого майна третіх осіб.

Відповідно до ст. 286 ГК України, орендар має право вимагати зменшення розміру орендної плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, змінилися передбачені договором умови господарювання або істотно погіршився стан об`єкта оренди.

Згідно зі ч.4 ст. 762 ЦК України, наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася.

Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України №611 від 15.07.2020 Деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину установлено, що на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2 нарахування орендної плати за користування нерухомим державним майном, розрахованої відповідно до Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, здійснюється у розмірі 50 відсотків суми нарахованої орендної плати для орендарів за переліком згідно з додатком 2 до Постанови Кабінету Міністрів України.

Так, згідно з додатком 2 до Постанови Кабінету Міністрів України, звільняються від орендної плати за користування нерухомим державним майном, в том числі, орендарі, які використовують нерухоме державне майно для розміщення кафе, барів, кафе-барів, закусочних, буфетів, кафетеріїв, що здійснюють продаж товарів підакцизної групи.

Наказом Регіонального відділення №01522 від 29.07.2020, на підставі заяви ПП "Ресторатор 2016", було прийнято рішення про нарахування орендної плати за користування нерухомим державним майном у розмірі 50% нарахованої орендної плати за договором №6121-Н від 10.06.2016. На виконання зазначеного наказу забезпечено нарахування орендної плати з дати встановлення карантину у визначеному розмірі. Розмір орендної плати, який було зменшено на 50%, відображено у актах звіряння взаєморозрахунків, які направлялися відповідачу протягом дії договору.

Згідно з положеннями п.5.3 договору, орендар зобов`язується своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату до державного бюджету та балансоутримувачу.

Відповідно до п.3.7 договору, орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до державного бюджету та балансоутримувачу у визначеному п. З.6 співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Пунктом 3.8 договору унормовано, що на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж на три місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 7% від суми заборгованості.

Як вказує позивач у позовній заяві, свої зобов`язання по сплаті орендної плати відповідач, всупереч п.п. 5.3, 5.9 договору належним чином не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість з орендної плати за період з лютого 2020 року по грудень 2020 року у розмірі 67138,50 грн. Своєю чергою, розмір пені, нарахований позивачем на підставі п.3.7 договору за період з 25.07.2020 до 25.01.2021 становить 2987,61 грн., розмір штрафу, нарахований на підставі п.3.8 договору, становить 4699,70 грн.

Таким чином, станом на 25.01.2021 загальна заборгованість відповідача перед державним бюджетом становила 74825,81 грн.

З посиланням на п.п. 9.1, 10.6, 10.9, 10.10 договору, ч. ч. З, 4 ст. 291 ГК України, п.1 ч. 1 ст. 611 ЦК України, ч.2 ст. 651 ЦК України, ч. 3 ст. 26, ч. 2 ст. 24, ч. 1 ст. 27, ч. 1 ст. 25 Закону України Про оренду державного та комунального майна, позивач просить суд розірвати спірний договір оренди та зобов`язати відповідача повернути орендоване майно шляхом підписання акту приймання-передачі з балансоутримувачем.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, зміст договору складається з умов, які визначаються на розсуд та за погодженням сторін, та умов, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, договір укладений (підписаний сторонами) є обов`язковим для виконання кожної із сторін.

Згідно зі ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності, до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, на виконання вимог вказаного договору оренди відповідачем було прийнято в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно, що підтверджується актом приймання-передачі орендованого майна від 10.06.2016.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 ЦК України визначено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 3.7., 3.8. договору орендна плата, перерахована несвоєчасно або в неповному обсязі, підлягає стягненню до державного бюджету та балансоутримувачу у визначеному п. 3.6. співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати. У разі, якщо на дату оплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, орендар сплачує штраф у розмірі 7% від суми заборгованості.

Як зазначалося вище по тексту рішення, у відповідача утворилась заборгованість з орендної плати за період з лютого 2020 року по грудень 2020 року у розмірі 67138,50 грн.; розмір пені, нарахований позивачем на підставі п.3.7 договору за період з 25.07.2020 до 25.01.2021 становить 2987,61 грн.; розмір штрафу, нарахований на підставі п.3.8 договору, становить 4699,70 грн.; станом на 25.01.2021 загальна заборгованість відповідача перед державним бюджетом становила 74825,81 грн.

Як вбачається з платіжного доручення № 583 від 31.05.2021 про сплату орендної плати згідно договору № 6121-Н від 10.06.2016 у розмірі 67500,00 грн. та платіжного доручення № 584 від 04.06.2021 про сплату орендної плати згідно договору № 6121-Н від 10.06.2016 у розмірі 7500,00 грн., що у сукупному розмірі складає 75000,00 грн., відповідач сплатив у повному обсягу заявлену позивачем суму до стягнення, а саме 74 825, 81 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Враховуючи, що заявлена до стягнення сума сплачена відповідачем у повному обсязі після подачі позову до суду, що підтверджується наданими доказами, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення заборгованості з орендної плати у розмірі 67138,50 грн., пені у розмірі 2987,61 грн. та штрафу у розмірі 4699,70 грн., відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Суд роз`яснює сторонам, що у відповідності до ч. 3 ст. 231 ГПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Щодо вимог про розірвання договору оренди №6121-Н від 10.06.2016 та зобов`язання повернення майна, суд виходить з наступного.

Відповідно до положень ЦК України, ГК України та Закону України "Про оренду державного та комунального майна" сторонами договору найму (оренди) з відповідними правами та обов`язками є наймодавець (орендодавець) та наймач (орендар).

Згідно з ч. 3, 4 ст. 291 ГК України договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених ЦК України для розірвання договору найму, з настанням правових наслідків, передбачених ЦК України.

При цьому слід враховувати приписи ч. 2 ст. 651 ЦК України які є загальними для розірвання договору та передбачають можливість розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, установлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" підставою для дострокового розірвання договору оренди за рішенням суду може бути невиконання сторонами своїх зобов`язань. У разі розірвання договору оренди орендар зобов`язаний повернути об`єкт оренди орендодавцеві (ч. 1 ст. 27 Закону).

Відповідно до п. 8.2. договору орендодавець має право виступати з ініціативою щодо внесення змін до цього договору або його розірвання у разі погіршення стану орендованого майна внаслідок невиконання або неналежного виконання умов цього договору.

Відповідно до ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Згідно з положеннями п. 10.9. договору, у разі припинення або розірвання цього договору майно протягом трьох робочих днів повертається орендарем балансоутримувачу по акту приймання передавання, погодженим з орендодавцем.

Відповідно до п.10.10 договору оренди майно вважається поверненим балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акту приймання-передавання.

Позивач вказує на те, що факт невиконання відповідачем обов`язків, встановлених п.п. 5.3, 5.9 договору щодо сплати орендної плати, дають йому законні підстави вимагати розірвання договору оренди №6121-Н від 10.06.2016 та повернення майна.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши представників учасників справи, суд зазначає наступне.

Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції України, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Суд безпосередньо застосовує Конституцію України, якщо зі змісту норм Конституції не випливає необхідності додаткової регламентації її положень законом або якщо закон, який був чинним до введення в дію Конституції чи прийнятий після цього, суперечить їй. Якщо зі змісту конституційної норми випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом, суд при розгляді справи повинен застосувати тільки той закон, який ґрунтується на Конституції і не суперечить їй.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" та частини четвертої статті 11 ГПК України чинної редакції суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" та пункті 23 рішення ЄСПЛ "Гурепка проти України № 2" наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

На єдність права і справедливості неодноразово вказував і Конституційний Суд України. Зокрема, у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 зазначено: "із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі". "Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права" (Рішення КСУ від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Окрім того, принцип справедливості поглинається напевно найбільшим за своєю "питомою вагою" принципом верховенства права, який також чітко зафіксований у новітніх кодексах. Лише додержання вимог справедливості під час здійснення судочинства дозволяє характеризувати його як правосуддя. Цю думку можна, зокрема, простежити і в рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003: "правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах".

Суд вважає за можливе у виниклих правовідносинах за суттю спору застосувати принцип справедливості визначений на законодавчому рівні у межах ч. 1 ст. 2 ГПК України.

Суд наполягає на застосуванні принципу справедливості (ст. 2 ГПК України) замість закону (praeter legem) і всупереч закону (adversus legem). Адже трапляються випадки, коли несправедливі нормативно-правові акти з`являються внаслідок "помилок" законодавця. Інша ситуація може мати місце тоді, коли застосування нормативно-правового акту в конкретній ситуації у сукупності з іншими істотними обставинами справи стає настільки несумісним зі справедливістю, що унеможливлює його застосування в розумінні здорового глузду.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на Постанову Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року по справі №521/17654/15-ц. Верховний Суд яскраво демонструє, що принцип справедливості кореспондує з принципом добросовісності.

Також, суд звертає увагу на Постанову Великої Палати Верховного Суду по справі №607/4316/17-ц від 25.03.2019. У вказаній Постанові суд застосував недискримінаційний підхід та принцип неупередженості (Рішення Конституційного Суду України в рішенні від 2 листопада 2004 р. № 15-рп/2004у), який також підлягає застосуванню судом у справі, що розглядається.

Свого часу, Верховний Суд застосував західну доктрину "Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав)", у вирішенні договірного спору, який тлумаченні умов договору (Постанови Верховного Суду по справам № №753/11000/14-ц, № 910/16011/17).

Обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склались.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасіу проти Греції" національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кузнецов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України"), з якої випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, зокрема, відповідно до п. 58 Рішення ЄСПЛ по справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10 лютого 2010 року визначено, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Частинами 1, 2 ст. 651 ЦК України передбачено, що розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом, істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

За змістом наведеної норми, істотним слід визнавати таке порушення, що тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Отже, стороною, якою заявлено вимоги про розірвання договору, повинно бути доведено наявність істотного порушення договору та наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, тобто існування цих двох умов у їх сукупності.

Стаття 611 ЦК України передбачає різні правові наслідки порушення зобов`язання, до яких належать, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків і моральної шкоди.

Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, - відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Як свідчать матеріали справи, у зв`язку з введенням в України з 12.03.2020 карантину Приватне підприємство Ресторатор 2016 наказом від 12.03.2020 за №01/03 припинило діяльність підприємства з 12.03.2020.

Відповідач вважав, що має право на звільнення від орендної плати, що зумовило його звернення із пропозицією до позивача про внесення змін до договору № 6121-Н від 10.06.2016 з 12.03.2020 шляхом підписання додаткової угоди. Вказана пропозиції була залишена позивачем без задоволення, що слугувало підставою для звернення відповідача до господарського суду Харківської області з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях; третя особа Харківський національний університет імені В.Н. Каразіна про визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди. Наразі справа №922/3734/20 перебуває на розгляді у Верховному Суді.

Відповідно до листа Харківської торгово-промислової палати від 12.11.2020 № 419/63-01-6 визначено, що карантин, встановлений Кабінетом Міністрів України, визнаний форс-мажорною обставиною. Відповідно до сертифікату №6300-20-1813 від 12.11.2020 №418/63.01-6 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) встановлено, що період дії форм-мажорних обставин (обставин непереборної сили) діяв з 17.03.2020 по 09.06.2020.

Отже, враховуючи наведені фактичні обставини справи, приймаючи до уваги повну сплату відповідачем заборгованості з орендної плати та нарахованих штрафних санкцій, відсутність у матеріалах справи доказів понесення позивачем збитків та відсутність обставин, які б свідчили про неможливість досягнення позивачем як стороною договору оренди мети договору (отримання плати за оренду приміщення) та неотримання того, на що розраховував орендодавець укладаючи спірний договір, суд вважає, що справедливим буде рішення щодо відмови у задоволенні позовних вимог щодо розірвання спірного договору оренди та, відповідно, щодо зобов`язання відповідача повернути орендоване майно.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року), більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (параграф 32 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі "Роуз Торія проти Іспанії", параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії", параграф 32).

Зазначені тези знаходять своє підтвердження і у Постанові Верховного суду від 28 березня 2017 року по справі №800/527/16.

У пункті 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна із сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматись принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Отже, для вирішення питання про повернення сплаченого судового збору, позивачу необхідно звернутись до суду з відповідним клопотанням.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 525, 526, 530, 610-612 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 73, 74, 76-79, 91, 129, 231, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Клопотання Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області - задовольнити.

Замінити позивача у справі № 922/553/21 - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях (61057, м. Харків, м-н. Театральний, 1, ідентифікаційний код 43023403) на його правонаступника - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області (61057, м. Харків, майдан Театральний, 1, ідентифікаційний код 44223324).

Закрити провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення заборгованості з орендної плати у розмірі 67138,50 грн., пені у розмірі 2987,61 грн. та штрафу у розмірі 4699,70 грн.

В решті позовних вимог - відмовити.

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ст.ст. 256, 257 ГПК України, рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, з урахуванням приписів п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень ГПК України.

Позивач - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області (61057, м. Харків, м. Театральний, 1, ).

Відповідач - Приватне підприємство "Ресторатор 2016" (61023, м. Харків, вул. Мироносицька, 81А, кв. 11, ).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Харківський національний університет імені В.Н. Каразіна (61022, м. Харків, м. Свободи, 4, ).

Повне рішення підписано 19 серпня 2021 року.

Суддя О.В. Погорелова