ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

05.08.2021 Справа № 920/203/21
м. Суми

Господарський суд Сумської області у складі судді Котельницької В.Л., за участю секретаря судового засідання Чепульської Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Господарського суду Сумської області матеріали справи №920/203/21

за позовом Концерну "Військторгсервіс" (03151, м. Київ, вул.Молодогвардійська, буд. 28-А, ),

до відповідача Фізичної особи-підприємця Бикова Олександра Петровича ( АДРЕСА_1 )

про визнання інформації недостовірною та такою, що завдає шкоди діловій репутації та зобов`язання спростувати недостовірну інформацію

за участю представників сторін:

від позивача: не прибув,

від відповідача: Примак О.М. ,

ВСТАНОВИВ:

01.03.2021 позивач звернувся до суду з позовною заявою, відповідно до якої просить:

1)визнати недостовірною та такою, що завдає шкоди діловій репутації Концерну "Військгоргсервіс" інформацію, поширену Фізичною особою-підприємцем Биковим Олександром Петровичем ( АДРЕСА_2 , код ІНН НОМЕР_1 ) у колективних зверненнях адресованих до Міністра оборони України Тарана А. 10 грудня 2020 року та до Кабінету Міністрів України 30 грудня 2020 року щодо зловживання службовим становищем посадовими особами Міністерства оборони України та Концерну "Військторгсервіс", а саме:

1. "Нами було не тільки постачено продукти харчування, а й надано Концерну ''Військторгсервіс" товарний кредит на вказану суму, та можливість формування податкового кредиту за наш рахунок, чим Концерн "Війсьткторгсервіс" успішно користується".

2. Слід зазначити, що організація постачання продуктів харчування нашими підприємствами проходила на дуже високому рівні, без зауважень та в дуже короткі терміни. Жодних рекламацій від військових частин чи Концерну "Військторгсервіс" з приводу якості, комплектності чи своєчасності постачання до наших підприємств не надходило за весь період співпраці".

3. Протягом жовтня-листопада 2020 року до нас телефонували представники Концерну "Військторгсервіс" (Ігор Валерійович, Сергій Володимирович) з пропозицією обговорити умови повернення коштів за винагороду, в протилежному випадку попередили про складне та затяжне отримання коштів в судовому порядку".

4. "Тобто своїми свідомими, неправомірними діями керівництво Концерну "Військторгсервіс" за підтримки своїх начальників з Міністерства оборони України доводить наші підприємства до банкрутства".

5. "Такими недобросовісними діями Концерн "Військторгсервіс" в особі директора Козонаки В.М., діючи від імені державного концерну Міністерства оборони України, підриває авторитет держави в цілому та Міністерства оборони України зокрема".

2)зобов`язати Фізичну особу-підприємця Бикова Олександра Петровича ( АДРЕСА_2 , код ІНН НОМЕР_1 ) спростувати недостовірну інформацію, поширену у колективних зверненнях адресованих до Міністра оборони України Тарана А. 10 грудня 2020 року та до Кабінету Міністрів України 30 грудня 2020 року щодо зловживання службовим становищем посадовими особами Міністерства оборони України та Концерну "Військторгсервіс", а саме:

1. "Нами було не тільки постачено продукти харчування, а й надано Концерну ''Військторгсервіс" товарний кредит на вказану суму, та можливість формування податкового кредиту за наш рахунок, чим Концерн "Війсьткторгсервіс" успішно користується".

2. Слід зазначити, що організація постачання продуктів харчування нашими підприємствами проходила на дуже високому рівні, без зауважень та в дуже короткі терміни. Жодних рекламацій від військових частин чи Концерну "Військторгсервіс" з приводу якості, комплектності чи своєчасності постачання до наших підприємств не надходило за весь період співпраці".

3. Протягом жовтня-листопада 2020 року до нас телефонували представники Концерну "Військторгсервіс" (Ігор Валерійович, Сергій Володимирович) з пропозицією обговорити умови повернення коштів за винагороду, в протилежному випадку попередили про складне та затяжне отримання коштів в судовому порядку".

4. "Тобто своїми свідомими, неправомірними діями керівництво Концерну "Військторгсервіс" за підтримки своїх начальників з Міністерства оборони України доводить наші підприємства до банкрутства".

5. "Такими недобросовісними діями Концерн "Військторгсервіс" в особі директора Козонаки В.М., діючи від імені державного концерну Міністерства оборони України, підриває авторитет держави в цілому та Міністерства оборони України зокрема".

шляхом направлення в строк до 10-робочих днів з дати набрання даним рішенням суду законної сили на адресу Міністра оборони України та Кабінету Міністрів України звернення Фізичної особи-підприємця Бикова Олександра Петровича яке, містить текст спростування недостовірної інформації, щодо зловживання службовим становищем посадовими особами Міністерства оборони України та Концерну "Військторгсервіс", а саме щодо фактів:

1. "Нами було не тільки постачено продукти харчування, а й надано Концерну ''Військторгсервіс" товарний кредит на вказану суму, та можливість формування податкового кредиту за наш рахунок, чим Концерн "Війсьткторгсервіс" успішно користується".

2. "Слід зазначити, що організація постачання продуктів харчування нашими підприємствами проходила на дуже високому рівні, без зауважень та в дуже короткі терміни. Жодних рекламацій від військових частин чи Концерну "Військторгсервіс" з приводу якості, комплектності чи своєчасності постачання до наших підприємств не надходило за весь період співпраці".

3. "Протягом жовтня-листопада 2020 року до нас телефонували представники Концерну "Військторгсервіс" (Ігор Валерійович, Сергій Володимирович) з пропозицією обговорити умови повернення коштів за винагороду, в протилежному випадку попередили про складне та затяжне отримання коштів в судовому порядку".

4. "Тобто своїми свідомими, неправомірними діями керівництво Концерну "Військторгсервіс" за підтримки своїх начальників з Міністерства оборони України доводить наші підприємства до банкрутства".

5. "Такими недобросовісними діями Концерн "Військторгсервіс" в особі директора Козонака (ки) В.М., діючи від імені державного концерну Міністерства оборони України, підриває авторитет держави в цілому та Міністерства оборони України зокрема".

3)стягнути з Фізичної особи - підприємця Бикова Олександра Петровича ( АДРЕСА_2 , код ІНН НОМЕР_1 ) на користь Концерну "Військторгсервіс" (03151, м. Київ, вул. Молодогвардійська, 28-А, ) сплачений судовий збір в розмірі 4540,00 грн.

Ухвалою суду від 09.03.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №920/203/21 в порядку загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 15.04.2021; встановлено учасникам справи строки для надання заяв по суті справи.

Разом з тим, 15.04.2021 суддя Котельницька В.Л. перебувала на лікарняному, а тому розгляд зазначеної справи не відбувся.

Ухвалою суду від 28.04.2021 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів - до 09.06.2021; призначено підготовче судове засідання у справі № 920/203/21 на 08.06.2021.

21.05.2021 через систему «Електронний суд» представник відповідача подав наступні документи:

1)відзив на позовну заяву (вх№4828/21 від 21.05.2021), в якому просить суд відмовити в задоволенні позову за його необґрунтованістю, а також стягнути з позивача на користь відповідача 3500,00 грн витрат на правову допомогу;

2)клопотання про долучення доказів (вх №4829/21 від 21.05.2021), згідно з яким просить суд долучити до матеріалів справи докази про надання правової допомоги (довіреність від 16.03.2021; договір про надання правової допомоги від 12.05.2021; акт №10 від 18.05.2021 виконаних робіт згідно договору №10 від 12.05.2021 року на суму 3500,00 грн; квитанція до прибуткового касового ордеру від 18.05.2021 на суму 3500,00 грн; розрахунок витрат на правову допомогу) та стягнути з позивача на користь відповідача 3500,00 грн витрат на правову допомогу.

01.06.2021 позивачем подане заперечення від 27.05.2021 №б/н (вх№5213/21 від 01.06.2021) на клопотання позивача про долучення документів до матеріалів справи та відшкодування витрат на правову допомогу та відповідь на відзив відповідача, в яких позивач зазначає, що заявлені відповідачем до стягнення з позивача витрати на правову допомогу є не тільки не співмірними, але й не обґрунтованими, у зв`язку з чим просить відмовити відповідачу в задоволенні клопотання про долучення документів до матеріалів справи та відшкодування витрат на правову допомогу у справі №920/203/21. Крім того, позивач підтримав позовні вимоги та просив суд позов задовольнити.

08.06.2021 через систему «Електронний суд» представник відповідача надіслав заяву (вх №5387/21), відповідно до якої просить суд здійснити розгляд справи без участі відповідача та його представника, проти задоволення позову заперечує, а також просить суд стягнути з позивача понесені витрати на правову допомогу.

Ухвалою суду від 08.06.2021 у справі №920/203/21 задоволено клопотання представника відповідача про долучення доказів (про долучення документів до матеріалів справи та відшкодування витрат на правову допомогу) (вх№4829/21 від 21.05.2021) в частині долучення до матеріалів справи доказів понесення витрат на правову допомогу. Долучено до матеріалів справи докази понесення відповідачем витрат на правову допомогу, прийнято до розгляду: відзив на позовну заяву (вх№4828/21 від 21.05.2021), клопотання відповідача про відшкодування витрат на правову допомогу (вх№4829/21 від 21.05.2021), заперечення (відповідь на відзив) (вх№5213/21 від 01.06.2021), закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті, призначено розгляд справи № 920/203/21 по суті в судове засідання на 05.08.2021.

Ухвалою 02.08.2021 задоволено заяви представника позивача від 29.07.2021 б/н (вх № 2914 від 29.07.2021) та від 30.07.2021 б/н (вх. №6886/21 від 30.07.2021) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у справі №920/203/21, постановлено провести судове засідання по суті у справі №920/203/21, призначене на 05.08.2021, за участю представника позивача - адвоката Примак Олени Миколаївни, у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою програмного забезпечення "EasyCon".

У судовому засіданні 05.08.2021 судом встановлено:

Представник позивача в судове засідання не прибув, будь-яких клопотань чи заяв суду не подав, відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення 17.06.2021 про місце, дату та час розгляду справи по суті був повідомлений належним чином.

Представник відповідача в судове засідання в режимі відеоконференції прибув, проти задоволення позову заперечував та просив суд стягнути з позивача витрати на правову допомогу.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлені наступні обставини:

Позивач - Концерн "Військторгсервіс" є державним господарським об`єднанням, заснованим на державній власності у формі концерну, який належить до сфери управління Міністерства оборони України, що визначено в п. 1.1. нової редакції Статуту Концерну "Військторгсервіс", затвердженого Наказом Міністра оборони України від 15.11.2018 №574.

Як зазначає позивач у позовній заяві, 13 лютого 2020 року між Концерном "Військторгсервіс" та Міністерством оборони України було укладено Договір №286/2/20/3 на закупівлю продуктів харчування та сушених продуктів різних (15890000-3) (харчові продукти (комплект продуктів харчування за Каталогом продуктів харчування) для особового складу та годування штатних тварин військових частин, установ та військових навчальних закладів Збройних Сил України в стаціонарних та польових умовах на 2020 рік). Відповідно до п.1.1. даного Договору Концерн "Військторгсервіс" як Постачальник зобов`язався у 2020 році здійснити постачання Замовнику - Міністерству оборони України у зумовлені строки продуктів харчування та сушених продуктів різних 15890000-3) (харчові продукти (комплект продуктів харчування за Каталогом продуктів харчування) для особового складу та годування штатних тварин військових частин, установ та військових навчальних закладів Збройних Сил України в стаціонарних та польових умовах на 2020 рік).

На виконання умов вказаного Договору, Концерном "Військторгсервіс" укладались договори поставки з рядом суб`єктів підприємницької діяльності для забезпечення постачання продуктів харчування для військових частин Збройних Сил України, водночас жодного із таких договорів не було укладено між сторонами спору.

Разом з тим, позивач зазначає, що між ним та відповідачем 20.07.2020 було укладено договір будівельного підряду №2 та на даний час в провадження Господарського суду м.Києва перебуває справа №910/311/21 про стягнення грошових коштів за зазначеним договором, а в Господарському суді Сумської області - справа №920/156/21 про визнання недійсним даного договору будівельного підряду.

13.01.2021 Концерну "Військторгсервіс" надійшло термінове доручення Головного управління майна та ресурсів щодо опрацювання колективних звернень суб`єктів господарювання.

Позивачем до матеріалів справи долучені копія колективного звернення від 30.12.2020 «Щодо зловживання службовим становищем посадовими особами Міністерства оборони України та Концерну "Військторгсервіс", адресованого Кабінету Міністрів України, та копія колективного звернення від 10.12.2020 «Щодо порушення Концерном "Військторгсервіс" договірних зобов`язань, зловживання службовим становищем, вимагання коштів», адресованого Міністру оборони України, які за своїм змістом є майже аналогічними.

При цьому суд зазначає, що при розгляді даного спору суд не оцінює укладені між сторонами у справі договори, їх виконання/не виконання, наявність заборгованості тощо.

У підписаних відповідачем колективних зверненнях від 30.12.2020 та від 10.12.2020 зазначено, зокрема, що 13.02.2020 між Концерном "Військторгсервіс" та Міністерством оборони України був укладений договір №286/2/20/3 на закупівлю продуктів харчування та сушених продуктів різних (15890000-3) (харчові продукти (комплект продуктів харчування за каталогом продуктів харчування) для особового складу та годування штатних тварин військових частин, установ та військових навчальних закладів Збройних Сил України в стаціонарних та польових умовах на 2020 рік). З метою виконання умов договору, Концерном "Військторгсервіс" укладалися з виробниками та дистриб`юторами договори поставки продуктів харчування, згідно яких суб`єкти господарювання приватної форми власності здійснювали постачання продуктів харчування безпосередньо до військових частин від імені та в інтересах Концерну "Військторгсервіс". На виконання вимог укладених з Концерном "Військторгсервіс" договорів, підприємствами було постачено до військових частин від імені Концерну "Військторгсервіс" продуктів харчування та надано послуг на загальну суму близько 20.0 млн.грн.

У колективних зверненнях також зазначено: «Нами було не тільки постачено продукти харчування, а й надано Концерну ''Військторгсервіс" товарний кредит на вказану суму, та можливість формування податкового кредиту за наш рахунок, чим Концерн "Війсьткторгсервіс" успішно користується». «Слід зазначити, що організація постачання продуктів харчування нашими підприємствами проходила на дуже високому рівні, без зауважень та в дуже короткі терміни. Жодних рекламацій від військових частин чи Концерну "Військторгсервіс" з приводу якості, комплектності чи своєчасності постачання до наших підприємств не надходило за весь період співпраці». «Протягом жовтня-листопада 2020 року до нас телефонували представники Концерну "Військторгсервіс" (Ігор Валерійович, Сергій Володимирович) з пропозицією обговорити умови повернення коштів за винагороду, в протилежному випадку попередили про складне та затяжне отримання коштів в судовому порядку». «Тобто своїми свідомими, неправомірними діями керівництво Концерну "Військторгсервіс" за підтримки своїх начальників з Міністерства оборони України доводить наші підприємства до банкрутства».

«Такими недобросовісними діями Концерн "Військторгсервіс" в особі директора Козонаки В.М., діючи від імені державного концерну Міністерства оборони України, підриває авторитет держави в цілому та Міністерства оборони України зокрема».

Вказану інформацію позивач просив визнати недостовірною та такою, що завдає шкоди діловій репутації Концерну "Військторгсервіс" та зобов`язати відповідача її спростувати.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною 1статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Там же зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності господарського судочинства (ст. 14 ГПК України), позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу. Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканність ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Згідно зі статтею 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах про захист ділової репутації, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем або самозайнятою особою.

Відповідно до статті 275 Цивільного кодексу України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

До таких спеціальних способів захисту належать, зокрема, спростування недостовірної інформації (стаття 277 Цивільного кодексу України).

Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Частиною 4 статті 32 Конституції України гарантовано кожному судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до частини 1 статті 91 Цивільного кодексу України юридична особа здатна мати такі ж права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

За змістом статті 91 Цивільного кодексу України право на спростування недостовірної інформації, передбачене статтею 277 Цивільного кодексу України, належить не лише фізичним, але й юридичним особам у передбачених законом випадках, у тому числі як спосіб судового захисту проти поширення інформації, що шкодить діловій репутації господарюючого суб`єкта (підприємця).

Отже, юридична особа, так само як і фізична особа, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації відповідно до частини 1 статті 277 Цивільного кодексу України та право на недоторканність ділової репутації відповідно до частини 1 статті 299 Цивільного кодексу України.

Інформація, тобто документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі, є видом нематеріальних благ, щодо якого можуть виникати цивільні права і відносини. Порядок використання інформації та захисту права на неї встановлюється законом.

Відповідно до частини першої статті 200 Цивільного кодексу України інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Аналогічний припис викладений у статті 1 Закону України «Про інформацію».

Статтею 4 Закону України «Про інформацію» передбачено, що суб`єктами інформаційних відносин є: фізичні особи; юридичні особи; об`єднання громадян; суб`єкти владних повноважень, а об`єктом інформаційних відносин є інформація.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію (ст. 7 Закону України «Про інформацію»).

Згідно з частиною другою статті 34 Господарського кодексу України дискредитацією суб`єкта господарювання є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, пов`язаних із особою чи діяльністю суб`єкта господарювання, які завдали або могли завдати шкоди діловій репутації суб`єкта господарювання.

У відповідності до ч. 6 ст. 277 Цивільного кодексу України спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила.

Отже, за загальними правилами цивільно-правової відповідальності за поширення недостовірної інформації зобов`язаними суб`єктами в цих правовідносинах є особи, які (незалежно від наявності їхньої вини) поширили відомості, що не відповідають дійсності, або виклали їх неправдиво, і це порочить честь і гідність чи ділову репутацію або завдає шкоди інтересам фізичних чи юридичних осіб.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про спростування недостовірної інформації, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

За відсутності хоча б однієї з наведених обставин підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 10 липня 2018 року в справі № 910/15148/17 та від 19 липня 2018 року в справі №910/5117/17.

Під поширенням інформації слід розуміти, зокрема, опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Колективні звернення від 10.12.2020 та 30.12.2021, підписані відповідачем, адресоване Міністру оброни України та Кабінету Міністрів України були направлені Головному управлінню майна та ресурсів.

Підписання вказаного колективного звернення відповідачем не заперечено та не спростовано.

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 10 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Статтею 40 Конституції України визначено право усіх направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Тобто, у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із зверненням, в якому міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач, підписавши колективні звернення, адресовані Міністру оборони України та Кабінету Міністрів України, реалізував своє право на звернення відповідно до ст. 40 Конституції України, в якому містилася вимога за наведеними фактами провести відповідні дії (аудит, перевірки тощо), а тому викладені відомості та пропозиції у зверненні не можна вважати поширенням відомостей, які порочать ділову репутацію Концерну «Військторгсервіс».

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain).

У висновках Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судом було вжито усіх заходів для забезпечення реалізації сторонами своїх процесуальних прав та з`ясуванні усіх питань, винесених на його розгляд.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до ст. 78 даного Кодексу достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 79 ГПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі викладеного вище, дотримуючись основних засад (принципів) господарського судочинства: рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальності сторін; диспозитивності та пропорційності, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх необгрунтованістю та недоведеністю.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

Згідно з письмовим відзивом відповідач просив стягнути з позивача на його користь витрати на правову допомогу у розмірі 3500,00 грн.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відтак, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що визначено частиною 6 статті 126 ГПК України.

У відповідності до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У матеріалах справи міститься копія договору №10 від 12.05.2021 про надання правової допомоги, укладеного між ФОП Биков О.П. та (замовник) та адвокатом Примак Оленою Миколаївною (виконавець), за умовами якого виконавець зобов`язався за дорученням замовника надати останньому правову допомогу з юридичних питань, які цікавлять замовника, а замовник зі свого боку зобов`язався прийняти вказані послуги та своєчасно їх оплатити. Згідно з п. 3.1 даного договору сторони домовились, що вартість послуг за цим договором складає відповідно виставленим рахункам і квитанціям адвоката.

Представником відповідача в підтвердження витрат на правову допомогу надано: розрахунок витрат на правову допомогу в сумі 3500,00 грн.; акт №10 від 18.05.2021 виконаних робіт згідно договору №10 від 12.05.2021 року на суму 3500,00 грн; квитанція до прибуткового касового ордеру від 18.05.2021 на суму 3500,00 грн;

Позивач у письмовому запереченні зазначив, що витрати відповідача, є явно не співмірними зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (надання послуг) і часом, витраченим адвокатом на виконання таких робіт. Відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що саме таку, а не іншу кількість часу фактично адвокат витратив на виконання робіт. Вважає, що клопотання про відшкодування витрат не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно з частиною першою статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому, згідно з статтею 74 ГПК України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Подані на підтвердження таких витрат докази мають окремо та у сукупності відповідати вимогам статей 75-79 ГПК України.

Згідно з приписами пункту 12 частини третьої статті 2 ГПК України до основних засад (принципів) господарського судочинства, віднесено, зокрема, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Критерії оцінки поданих заявником доказів суд встановлює самостійно у кожній конкретній справі, виходячи з принципів верховенства права та пропорційності, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що суди застосовують як джерело права згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited" проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

У додатковій постанові Верховного Суду від 17.09.2020 у справі № 916/1777/19 зазначено, що вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі. Чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань. Чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами. Та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21.05.2019 у справі № 903/390/18.

Дослідивши та оцінивши надані відповідачем докази, суд зазначає, що у розрахунку витрат на правову допомогу та в акті виконаних робіт від 18.05.2021 №10 на суму 3500,00 грн серед інших наданих адвокатом відповідачу послуг адвокатом відповідача включено 1000,00 грн за витрачені 2 години 00 хв. часу участі в судовому 08.06.2021 засіданні в режимі відеоконференції. Водночас, відповідно до протоколу судового засідання від 08.06.2021 у справі №920/203/21 учасники справи (в т.ч. ні відповідач ні його представник) в судове засідання не прибули. Таким чином, заявлені представником відповідача до стягнення зазначені 1000,00 грн витрат на правову допомогу є не обґрунтованими та не доведеними належними та допустимими доказами. На підставі наведеного, суд дійшов висновку, що з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 2500,00 грн витрат на правову допомогу.

Керуючись ст. ст. 2, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

2. Стягнути з Концерну "Військторгсервіс" (03151, м. Київ, вул. Молодогвардійська, буд. 28А, ) на користь Фізичної особи-підприємця Бикова Олександра Петровича ( АДРЕСА_1 , іпн НОМЕР_1 ) 2500,00 грн (дві тисячі п`ятсот грн 00 коп.) витрат на правову допомогу.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст. 256 ГПК України).

Повний текст рішення складено та підписано 16.08.2021.

Суддя В.Л. Котельницька