УХВАЛА

19 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 925/636/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т.М. (головуючий), Бенедисюка І.М., Колос І.Б.,

за участю секретаря судового засідання Барвіцької М.Т.,

представників учасників справи:

позивача - Акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (далі - АТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України", АТ "ДПЗКУ", Корпорація, позивач, скаржник) - Михайлик Л.Г. (адвокат),

відповідачів - 1) Селянського (фермерського) господарства "ЗОРЯ" (далі - СФГ "ЗОРЯ", відповідач-1) - не з`явилися,

2) ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , відповідач-2) - не з`явилися,

розглянув касаційну скаргу АТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України",

на рішення Господарського суду Черкаської області від 11.01.2021 (суддя Чевгуз О.В.) та

постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.03.2021 (головуючий - суддя Яковлєв М.Л., судді: Куксов В.В., Шаптала Є.Ю.)

у справі № 925/636/20

за позовом АТ "ДПЗКУ"

до СФГ "ЗОРЯ", ОСОБА_1

про стягнення 1 257 207,15 грн,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року АТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" звернулося до суду з позовом до СФГ "ЗОРЯ" та ОСОБА_1 про стягнення солідарно заборгованості за договором поставки зерна майбутнього врожаю від 01.08.2019 № ЧЕР0075К-Ф у сумі 1 257 207,15 грн, у тому числі: 659 736, 00 грн - основного боргу, 77 189,11 грн - пені, 63 306,80 грн - відсотків за користування чужими грошовими коштами, 330 000, 00 грн - штрафу, 126 975,24 грн курсової різниці.

Позов обґрунтовано неналежним виконанням відповідача-1 договору поставки зерна та наявністю підстав для солідарного стягнення з відповідачів основної заборгованості, штрафних санкцій, відсотків за користування чужими коштами, суми курсової різниці.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 11.01.2021, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.03.2021: позов задоволено частково; стягнуто солідарно з СФГ "ЗОРЯ" та ОСОБА_1 на користь АТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" 659 736,00 грн - основного боргу, 7 718,91 грн - пені, 63 306,80 грн - відсотків за користування чужими грошовими коштами, 33 000,00 грн - штрафу, 126 975,24 грн - курсової різниці; стягнуто з СФГ "ЗОРЯ" на користь АТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" 9 429,05 грн - витрат зі сплати судового збору; стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" 9 429,05 грн - витрат зі сплати судового збору.

Не погодившись із рішенням судів попередніх інстанцій, АТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 11.01.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.03.2021 у справі № 925/636/20 у частині відмови у стягненні 297 000 грн штрафу, 69 470,20 грн пені та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Ухвалою Верховного Суду від 16.07.2021 відкрито касаційне провадження у справі № 925/636/20 за касаційною скаргою АТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та призначено її розгляд.

На обґрунтування своєї правової позиції АТ "ДПЗКУ" у поданій касаційній скарзі вказує, що оскаржувані судові рішення у частині відмови у стягненні з відповідачів 297 000 грн штрафу, 69 470,20 грн пені є незаконними, необґрунтованими та такими, що ухвалені з порушенням вимог статті 629 Цивільного кодексу України та без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 925/1641/17, від 08.05.2018 у справі № 924/709/17, від 03.06.2020 у справі № 910/9813/19, від 26.05.2020 у справі № 918/289/19, від 04.02.2020 у справі № 918/116/19.

Від СФГ "ЗОРЯ" та ОСОБА_1 відзивів на касаційну скаргу на адресу Верховного Суду не надходило.

Касаційне провадження щодо розгляду цієї скарги здійснюється з урахуванням положень ГПК України у редакції від 08.02.2020.

Згідно з приписами статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судами норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Дослідивши доводи касаційної скарги, зміст судових рішень у їх контексті та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 925/636/20 на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

При цьому, Верховний Суд звертає увагу на те, що постанови Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, мають обов`язково мати висновок щодо застосування норми права на порушення якої посилається скаржник.

Вирішуючи питання визначення подібності правовідносин, Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 №910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 №925/3/17, пункт 40 постанови від 25.04.2018 №910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15 та 13.09.2017 у справі № 923/682/16.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц).

Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Щодо доводів касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 925/1641/17, від 08.05.2018 у справі № 924/709/17, від 03.06.2020 у справі № 910/9813/19, від 26.05.2020 у справі № 918/289/19, від 04.02.2020 у справі № 918/116/19, то Верховний Суд зазначає таке.

Суд касаційної інстанції переглядає у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження. Отже, предметом касаційного перегляду є рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції у справі № 925/636/20 на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Предметом касаційного оскарження є незгода АТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" з рішеннями судів попередніх інстанцій у частині відмови йому у стягненні 297 000 грн штрафу, 69 470,20 грн пені. В іншій частині рішення судів попередніх інстанцій не оскаржуються жодною із сторін, а відтак Верховним Судом не переглядається.

Ухвалюючи судові рішення, суди попередніх інстанцій виходили, зокрема, з такого:

- договір, укладений сторонами, за своєю правовою природою є договором поставки;

- сторони уклали договір поставки зерна майбутнього врожаю, позивач сплатив СФГ "ЗОРЯ" суму попередньої оплати у розмірі 1 320 000, 00 грн, а той частково виконав умови договору: поставив зерно кукурудзи 3 класу в кількості 200,080 тонн на суму 660 264,00 грн, замість 400,00 тонн; тобто прострочив строк поставки зерна кукурудзи обсягом 199,92 тонн (до 06.12.2019) на суму 659 736, 00 грн (з розрахунку 3 300,00 грн з ПДВ за одиницю (метричну тонну) товару);

- у СФГ "ЗОРЯ" виник обов`язок з повернення частини попередньої оплати зі сплати отриманого товару, тому позовні вимоги про стягнення заборгованості у сумі 659 736, 00 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню;

- судами перевірено нарахований позивачем розмір пені на суму попередньої оплати, що підлягає поверненню здійснено за період з 07.12.2019 по 01.04.2020 у розмірі 0,1 %, та встановлено, що розрахунки позивача зроблені вірно;

- позивачем правомірно пред`явлено до стягнення 30 % річних та 25 % штрафу з урахуванням положень пунктів 4.3.1, 4.3.2 договору та приписів статті 693 Цивільного кодексу України;

- відповідачем заявлено клопотання про зменшення штрафу та пені на 90%;

- враховуючи надмірний розмір штрафних санкцій, що мають бути стягнуті з відповідача 1 відповідно до пунктів 4.3.1, 4.3.2 та пункту 4.4 Договору (214 634,11 грн, що складається з пені 77 189,11 грн та 137 445 грн штрафу 25 % від суми передоплати) порівняно до вартості недопоставленого товару (659 736,00 грн), враховуючи ступінь виконання зобов`язання (50,02 %), а також відсутність збитків у позивача, завданих неналежним виконанням договірних зобов`язань, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення клопотання відповідача 1 про зменшення штрафу та пені на 90 %;

- судами також, враховано обставини справи у сукупності, сільськогосподарський вид діяльності відповідача 1 (один з видів економічної діяльності код КВЕД 01.11 вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур), співмірність нарахованих штрафних санкцій;

- судом апеляційної інстанції також було враховано доводи позивача про те, що штрафні санкції становлять лише 6 % від суми основного боргу; пункт 6.3. Договору передбачає відповідальність за порушення зобов`язання незалежно від наявності вини; укладення Договору з боку відповідача є ознакою згоди з усіма пунктами Договору; прострочення виконання зобов`язання становить понад 1,5 року; відсутність будь-яких форс-мажорних, виняткових чи інших обставин, що унеможливили виконання зобов`язання; ігнорування виконання зобов`язання після звернення з вимогою; складний фінансовий стан позивача та понесення збитків в результаті прострочення, зокрема урахування того, що на виконання оплати за Договором поставки використано кредитні кошти;

- при аналізі розміру штрафних санкцій суди попередніх інстанцій взяли до уваги, що розмір невиконаного зобов`язання (основний борг) становить 659 736,00 грн, а сума заявлених штрафних санкцій - 407 189,11 грн (77 189,11 грн пені, 330 000,00 грн штрафу), з урахуванням також і того, що на користь позивача стягнено суму процентів у розмірі 30 % річних та суму курсової різниці за умовами договору.

Щодо підстав зменшення судами попередніх інстанцій заявленого позивачем до стягнення розміру пені та штрафу на 90% за клопотанням відповідача відповідно до положень статті 551 ЦК України, статті 233 ГК України Суд зазначає таке.

Верховний Суд звертає увагу на те, що питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій та розміру на який зменшується розмір штрафних санкцій суд вирішує у відповідності до статті 86 ГПК України за наслідками аналізу, оцінки та дослідженню конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, умов конкретних правовідносин з урахуванням наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення зазначеної дії.

При цьому, Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності у порядку статті 86 ГПК України, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, від 04.12.2018 у справі №916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 27.01.2020 у справі №916/469/19, 04.02.2020 у справі № 918/116/19.

Щодо наведених у касаційній скарзі постанов Верховного Суду, то суд касаційної інстанції зазначає таке.

Постановою Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 925/1641/17, на висновки якої щодо застосування норм статей 551 ЦК України та 233 ГК України посилається скаржник, залишено без змін рішення Господарського суду Черкаської області від 10.07.2018 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.02.2019 у справі № 925/1641/17. При цьому Верховний Суд зазначив, що суди попередніх інстанцій перевірили та надали оцінку доводам та доказам, наданим на обґрунтування клопотання відповідача про зменшення розміру пені, зауваживши відсутність доказів винятковості випадку для зменшення штрафних санкцій та поважності причини невиконання зобов`язань за договором; повну сплату заборгованості відповідачем лише у грудні 2017 року після застосування до нього заходів примусового виконання рішення у справі №925/400/17; ТОВ «Енергія України» є постачальником природного газу для значної кількості державних підприємств, установ, організацій і у зв`язку з несплатою відповідачем заборгованості за договором було змушене залучати додаткові кошти для придбання газу та забезпечення ним своїх споживачів. Отже, з`ясувавши всі обставини справи у сукупності суди дійшли підставного висновку про відсутність підстав у цій справі для зменшення заявленої до стягнення суми пені.

У справі ж № 924/709/17, на яку посилається скаржник, Верховний Суд зазначив, що судами встановлено, що заявляючи клопотання про зменшення заявленої до стягнення суми пені на 99 %, відповідач послався лише на те, що розмір неустойки значно перевищує розмір збитків, не навівши обґрунтування зазначених тверджень, підстав для такого зменшення, винятковості даного випадку, не надавши відповідних доказів на підтвердження цих обставин, у зв`язку з чим суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру пені. Верховний Суд констатував, що саме лише наведене посилання не свідчить про дійсну наявність підстав для такого зменшення пені та про необґрунтованість висновків судів попередніх інстанцій щодо вирішення вказаного клопотання.

У справі № 910/9813/19, на яку посилається скаржник, судами встановлено, що відповідач у відзиві на позовну заяву заявив клопотання про відмову у позові в частині стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, посилаючись на норми статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України, з підстав недофінансування, необхідність оновлення парку вагонів та вжиття заходів до сплати основного боргу. При цьому, судами також встановлено, що позивач неодноразово звертався до відповідача з претензіями щодо погашення суми основного боргу за договорами, проте відповідач відповіді на претензії не надавав та борг в сумі 18 553 308,18 грн до звернення в суд з даним позовом не сплатив. Верховний Суд, залишаючи без змін оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції у справі №910/9813/19, виходили з того, що з огляду на встановлені у цій справі обставини, відповідачем не доведено документального наявності виняткових обставин, які були б підставою для зменшення неустойки.

У справі № 918/289/19, на яку посилається скаржник, судами встановлено, що надані відповідачем докази не є свідченням існування обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин), які звільняють сторін від відповідальності за невиконання умов договору купівлі-продажу, а саме стягнення неустойки. У справі № 918/289/19 відповідач просив зменшити розмір штрафних санкцій на 99%. При цьому, Верховний Суд не виявив порушень норм права судами попередніх інстанцій, які дійшли висновку про наявність підстав для часткового зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій на 90 %, до 247 030, 15 грн, що за обставин цієї справи не призводить до нівелювання значення неустойки як відповідальності за порушення виконання зобов`язання.

Постановою Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 918/116/19, на висновки якої посилається скаржник, залишено без змін оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції. У справі №918/116/19, суди першої та апеляційної інстанції, виходячи з встановлених ними обставин справи, дійшли висновку про обґрунтованість доводів клопотання відповідача про зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені на 99%, тому дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення цього клопотання, зменшивши суму пені до 50 %. Так суди виходили з того, що обґрунтування відповідачем щодо майнового стану дійсно мають місце (в частині відшкодування різниці у тарифах серед населення, організаціям, установам, що фінансуються з Державного та місцевого бюджетів, і які із Державного бюджету Відповідачу не відшкодовані); відповідач є комунальним підприємством, що створене для задоволення потреб споживачів в теплопостачанні та змушене надавати послуги за вартістю, нижчою від її собівартості; сплата штрафних санкцій в повному обсязі, у даному випадку, зачіпає не лише майнові інтереси відповідача, а і інші інтереси щодо можливості забезпечувати централізоване теплопостачання установам бюджетної сфери та послуг з теплопостачання м. Здолбунова Рівненської області. Також судами враховано добросовісну поведінку відповідача, враховуючи, що кошти сплачувалися ним як до порушення провадження у справі, так і після порушення з метою зменшення заборгованості, фінансовий стан Відповідача, а також те, що позивачем не надано доказів понесення збитків у зв`язку з таким простроченням.

Тобто, у кожній із зазначених справ судами досліджувались різні за змістом докази, які подавались сторонами, та на підставі встановлених судами різних за змістом обставин приймалися відповідні судові рішення, що, у свою чергу, не може свідчити про подібність правовідносин, оскільки під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі № 910/3040/16.

З огляду на викладене, оскаржувані рішення у справі № 925/636/20 та постанови Верховного Суду у справах № 925/1641/17, № 924/709/17, № 910/9813/19, № 918/289/19, № 918/116/19 ухвалені хоча й за правового регулювання спірних правовідносин, схожого з тим, що має місце у цій справі (у частині стягнення розміру штрафних санкцій), але за іншої фактично-доказової бази (обставин справи та зібраних у них доказів), ніж у цій справі №925/636/20, тобто зазначені справи № 925/1641/17, № 924/709/17, № 910/9813/19, № 918/289/19, № 918/116/19 і ця справа є відмінними за істотними правовими ознаками (в частині стягнення штрафних санкцій), що свідчить про неподібність правовідносин у них.

Аргументи скаржника стосовно того, що суди, зменшуючи розмір належних до сплати штрафних санкцій, допустили порушення статті 629 Цивільного кодексу України, не оцінили, чи є цей випадок винятковим, Верховний Суд відхиляє, оскільки з огляду на межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначені у статті 300 ГПК України, вважає, що застосоване у частині третій статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України словосполучення "суд має право" та "може бути зменшений за рішенням суду" свідчить про те, що саме у цьому випадку суди попередніх інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення. Натомість, вирішення цих питань не відноситься до повноважень Верховного Суду, завдання якого полягає лише у перевірці правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи.

Доводи скаржника про те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновків Верховного Суду щодо застосування статті 629 Цивільного кодексу України без урахування висновків щодо застосування вказаної норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 925/1641/17, від 08.05.2018 у справі № 924/709/17, від 03.06.2020 у справі № 910/9813/19, від 26.05.2020 у справі № 918/289/19, від 04.02.2020 у справі № 918/116/19, є безпідставними, оскільки у цій справі та у справах, на які посилається скаржник, суди дійшли відповідних висновків не у зв`язку з неоднаковим застосуванням статті 629 ЦК України, а з огляду на застосування статті 233 ГК України та статті 551 Цивільного кодексу України, на підставі різних обставин у вказаних справах, що формують зміст правовідносин, та їх різної оцінки судами у кожному конкретному випадку в межах своїх дискреційних повноважень.

Верховний Суд зауважує, що, обираючи підстави касаційного оскарження, скаржник не зазначав про порушення судом апеляційної інстанції норми процесуального права, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, як на підставу для касаційного оскарження, зокрема щодо порушень порядку надання, отримання, оцінки доказів у суді першої та апеляційної інстанцій.

У справі, яка розглядається, судами попередніх інстанцій надано оцінку всім наданим сторонами доказам, до переоцінки яких, у силу приписів статті 300 ГПК України (в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги) суд касаційної

інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.

Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена судом, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (близький за змістом висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Верховний Суд підкреслює, що в силу принципів диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом Верховний Суд переглядає справу в межах усіх доводів касаційної скарги та з урахуванням установлених у справі конкретних обставин і не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

При розгляді даної справи Верховний Суд бере до уваги, що однією з основних засад справедливого судочинства вважається принцип верховенства права, невід`ємною, органічною складовою якого є принцип правової визначеності.

Одним з аспектів принципу правової визначеності є те, щоб у разі винесення судами остаточного судового рішення воно не підлягало перегляду. Сталість і незмінність остаточного судового рішення, що набуло чинності, забезпечується через реалізацію відомого принципу res judicata. Остаточні рішення національних судів не повинні бути предметом оскарження. Можливість скасування остаточних рішень, без урахування при цьому безспірних підстав публічного інтересу, та невизначеність у часі на їх оскарження несумісні з принципом юридичної визначеності. Тому категорію res judicata слід вважати визначальною й такою, що гарантує незмінність установленого статусу учасників спору, що визнано державою та забезпечує сталість правозастосовних актів. Правова визначеність також полягає в тому, щоб остаточні рішення судів були виконані.

Верховний Суд також зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі і матеріали справи, зважаючи на зміст спірних правовідносин, суть спору Верховний Суд дійшов висновку про наявність правових підстав для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою АТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" на рішення Господарського суду Черкаської області від 11.01.2021та постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.03.2021 у справі № 925/636/20.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І. Колос