ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2021 року Справа № 915/230/21

м.Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Мавродієвої М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Берко О.В.,

представника позивача: Д`яченко К.С., ордер Серія ВЕ №1038904 від 17.04.2021,

представника відповідача: Архипова Д.О., ордер Серія ВЕ №1039373 від 24.05.2021,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: ОСОБА_1

( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ;

ел.адреса представника: ІНФОРМАЦІЯ_1 ),

до відповідача: ОСОБА_2

( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ;

ел.адреса представника: ІНФОРМАЦІЯ_2 ),

про: стягнення (витребування з володіння) частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю у розмірі 1500000,0 грн,-

в с т а н о в и в:

23.02.2021 ОСОБА_1 звернулась до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить суд стягнути (витребувати з володіння) з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Бавария Юг» (ідент.код 41808215) у розмірі 1500000,0 грн, що становить 50% статутного капіталу товариства.

В обґрунтування вимог позивачка вказує, що відповідач, як покупець, всупереч умовам укладеного 01.02.2019 між ними договору купівлі-продажу корпоративних прав та приписам чинного законодавства не сплатив позивачці, як продавцю, у встановлені договором строки, готівкою або на рахунок продавця в день підписання договору, але не пізніше 3-х місяців з дня підписання договору, тобто не пізніше 01.05.2019, вартість відчужуваної нею 50% частки статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бавария Юг» (ідент.код 41808215) у розмірі 1500000,0 грн, що стало підставою для звернення до суду з вимогою про стягнення (витребувати з володіння) з відповідача на користь позивачки частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Бавария Юг» (ідент.код 41808215) у розмірі 1500000,0 грн, що становить 50% статутного капіталу товариства, на підставі приписів ч.4 ст.694 ЦК України.

Відповідно до приписів ч.6 ст.176 ГПК України, суд надіслав запит до Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради щодо доступу до персональних даних відносно відповідача ОСОБА_2 , на виконання якого Департамент повідомив суду, що в реєстрі територіальної громади міста Миколаєва відсутні відомості про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 .

За такого, суд надіслав запит до Управління соціальних виплат і компенсацій Заводського району про надання інформації або підтвердження місця проживання (перебування) відповідача ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 ; згідно виданої Управлінням довідки № від 29.09.2016 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, на виконання якого Управління листом від 02.04.2021, який надійшов до суду 05.04.2021, повідомило, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа в сегменті «Облік ВПО» по Заводському району м.Миколаєва за адресою фактичного місця проживання: АДРЕСА_3 ; з 29.09.2016 та має безтермінову довідку №4803-1782.

Ухвалою суду від 12.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 17.05.2021.

Відповідач у відзиві, який надійшов до суду 27.04.2021, заперечує проти задоволення вимог позивачки та просить суд закрити провадження по справі у зв`язку з відсутністю предмету спору, посилаючись на те, що за договором від 01.02.2019 купівлі-продажу корпоративних прав Товариства з обмеженою відповідальністю «Бавария Юг» відповідач придбав у позивачки корпоративне право на частку у розмірі 50% статутного капіталу такого товариства у розмірі 1500000,0 грн за узгодженою сторонами в п.2.1 спірного договору ціною 1000,0 грн, які ним були сплачені позивачці готівкою в день підписання спірного договору. Повторно визначена договором сума була сплачена за банківською квитанцією №16 від 16.01.2021 разом з сумою пені у розмірі 480,0 грн за банківською квитанцією №17 від 16.01.2021.

За такого, відповідач вважає, що спірний договір є повністю виконаний обома сторонами в порядку передбаченому договором, а тому такий договір на час звернення позивачки із позовом до суду є припиненим, а тому, за твердженням відповідача, предмет спору у даній справі відсутній.

До того ж, відповідач, посилаючись на положення ч.4 ст.692 ЦК України, якою унормовано, що якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу; стверджує, що пред`явивши позовну вимогу про стягнення (витребування з володіння) частки у статутному капіталі, позивачка обрала неналежний спосіб захисту свого права.

Ухвалою суду від 17.05.2021 подовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 08.06.2021 в зв`язку з неявкою сторін та з метою належної підготовки справи до розгляду по суті та надання можливості позивачу подати до суду відповідь на відзив.

Позивачка у письмових поясненнях, які надійшли до суду 24.05.2021, просить суд відхилити наведенні відповідачем у відзиві пояснення, міркування і аргументи, та вказує, що вона не отримувала від відповідача жодних коштів за спірним договором - ні готівкових в день підписання спірного договору, ні безготівкових 16.01.2021, так як на її ім`я жодних банківських/карткових рахунків в АТ «Державний ощадний банк України» не відкрито та відповідно до довідки Філії - Миколаївське обласне управління АТ «Державний ощадний банк України» №112.14-15/360 від 19.05.2021 за платежами по банківським квитанціям №16 та №17 від 16.01.2021 відповідно на суми 1000,0 грн та 480,0 грн платником були надані банку невірні реквізити рахунку отримувача, у зв`язку з чим, такі кошти може отримати тільки відправник ОСОБА_2 .

До того ж, позивачка, посилаючись на положення ч.ч.1, 4 ст.694 ЦК України, якими унормовано, що договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу, а якщо покупець прострочив оплату товару, проданого в кредит, продавець має право вимагати повернення неоплаченого товару, вважає належним способом захисту свого порушеного права саме стягнення (витребування з володіння) з відповідача частки у статутному капіталі ТОВ «Бавария Юг».

08.06.2021 судом відкладено розгляд справи на 16.06.2021 за відповідним клопотанням відповідача та в зв`язку з неявкою сторін.

Відповідач у письмових запереченнях, які надійшли до суду 15.06.2021, вказує, що 01.06.2021 він листом звертався до позивачки з проханням повідомити її актуальний банківський рахунок з метою належного виконання свої зобов`язань за спірним договором, та не отримавши відповіді на такий лист ним 15.06.2021 повторно здійснено платежі згідно договору шляхом перерахування грошових коштів на кожен з трьох банківських рахунків позивачки в якості сплати вартості корпоративного права в сумі 1000,0 грн за частку у статутному капіталі ТОВ «Бавария Юг» та пені в розмірі 528,20 грн за час прострочення платежу за спірним договором.

Також, відповідач стверджує, що якщо порушення права продавця полягає в тому, що він не отримав грошових коштів від продавця, то способом захисту, який належним чином захистить саме це право, відповідає позовна вимога про стягнення неотриманих коштів, а тому витребування у відповідача 50% частки у статутному капіталі товариства через несплату 1000,0 грн не відповідатиме суті порушеного права, призводить до порушення права позивача, як учасника товариства та моральних засад суспільства. Вказана позиція, на думку відповідача, висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2020 у справі №916/667/18.

Крім того, відповідач, посилаючись на положення ст.1057 ЦК України, стверджує, що предметом продажу товару у кредит можуть бути виключно речі, визначені родовими ознаками, а отже корпоративні права на частку у статутному капіталі товариства не є предметом продажу у кредит, навіть, якщо умовами договору купівлі-продажу передбачено відстрочення або розстрочення платежу.

За такого, відповідач вважає, що договір купівлі-продажу корпоративних прав на частку у статутному капіталі товариства, навіть з умовою відстрочки платежу, не належить до договорів купівлі-продажу товарів у кредит, внаслідок чого, на думку відповідача, безпідставним є застосування до спірних правовідносин положень ст.694 ЦК України.

У судовому засіданні 16.06.2021 судом оголошено перерву до 02.07.2021 за відповідним клопотанням позивачки про надання можливості їй підготувати та надати суду письмові пояснення на заперечення відповідача.

Позивачка у письмових поясненнях, які надійшли до суду 30.06.2021, просить суд відхилити наведенні відповідачем у запереченнях пояснення, міркування і аргументи, та вказує, що неналежне виконання відповідачем умов договору, а саме невиконання обов`язку зі сплати вартості частки у статутному капіталі проданої в кредит з відстроченням платежу в строк встановлений договором, є простроченням (порушенням), яке дає право позивачці вимагати повернення неоплаченого товару навіть незважаючи на те, чи виплачена в подальшому така заборгованість (тим більше після пред`явлення позивачем вимоги про повернення частки у статутному капіталі та відкриття судом провадження по справі), оскільки згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Також, позивачка зазначає, що саме у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем свого обов`язку зі сплати вартості частки у статутному капіталі ТОВ «Бавария Юг», позивачкою поштовим переказом (оскільки позивачу не відомі банківські реквізити відповідача) було повернуто всі сплачені відповідачем 15.06.2021 платежі за заявою на приймання переказу від 23.06.2021 із повідомленням «повернення коштів у зв`язку з порушенням договору».

До того ж, позивачка стверджує, що в даному випадку, враховуючи суть правовідносин, які виникли із договору купівлі-продажу корпоративних прав від 01.02.2019 (а саме відносини купівлі-продажу корпоративних прав), приписи ст.ст.1054-1057 параграфу 2 «Кредит» глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України не можуть бути застосовані при вирішенні даного спору, в той же час глава 54 ЦК України містить спеціальне регулювання відносин щодо купівлі-продажу, зокрема і щодо способів захисту прав продавця, порушених покупцем передбачених ч.ч.1, 4 ст.694 ЦК України.

Позивачка вказує, що загальне правило, щодо наслідків прострочення виконання покупцем обов`язку оплатити товар, визначене в ч.3 ст.692 ЦК України, однак, при продажу товарів у кредит наслідки по відношенню до покупця полягають у тому, що продавець має право вимагати повернення неоплаченого товару, що не виключає пред`явлення замість цієї вимоги вимог, передбачених ч.3 ст.692 ЦК України з урахуванням ч.5 ст.694 ЦК України, так і навпаки, що залежить виключно від волі продавця, та стверджує, що в даному випадку за умовами укладеного договору мало місце продаж майна у кредит (з відстроченням), тому застосування визначених в ч.4 ст.694 ЦК України наслідків прострочення оплати за придбану покупцем частку в статутному капіталі товариства у вигляді зобов`язання повернути таке майно продавцю є правомірним.

Ухвалою суду від 02.07.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 04.08.2021.

В ході розгляду справи представники сторін підтримували висловлені позиції та доводи, викладені на їх обґрунтування.

У судовому засіданні 04.08.2021 суд оголосив про вихід до нарадчої кімнати для ухвалення рішення.

У судовому засіданні 05.08.2021 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

01.02.2019 між ОСОБА_1 , як продавцем, та ОСОБА_2 , як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу корпоративних прав (далі - Договір) (а.с.11,12), відповідно до умов якого продавець продає, а покупець купує корпоративне право на належну йому частку статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бавария Юг» () (далі - Товариство) у розмірі 1500000,0 грн (один мільйон п`ятсот тисяч гривень), що становить 50% (п`ятдесят відсотків) статутного капіталу Товариства (п.1.1 Договору).

Відповідно до п.1.3 Договору під терміном «корпоративні права» в цьому договорі вважається наступне: право засновника на частку 50% Статутного капіталу Товариства, включаючи всі права на управління, отримання відповідної частки прибутку Товариства, а також активів у разі його ліквідації у відповідності з діючим законодавством України та статутом Товариства.

Згідно п.1.4 Договору право власності на корпоративне право частки статутного капіталу Товариства переходить до покупця з моменту внесення відповідних змін до ЄДРПОУ.

Відповідно до п.2.1 Договору за взаємною згодою сторін вартість корпоративного права складає 1000,0 грн (одна тисяча гривень).

Згідно п.2.2 Договору оплата вартості корпоративного права відбувається покупцем шляхом сплати коштів готівкою або на рахунок продавця в день підписання цього договору, але не пізніше трьох місяців з дня підписання цього договору.

Відповідно до п.3.2 Договору покупець зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплатити продавцю вартість корпоративного права за цим договором.

01.02.2019 сторонами Договору також підписано акт приймання-передачі частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Бавария Юг» (), справжність підписів сторін на якому була посвідчена приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Іскрицькою Г.В. та зареєстровано в реєстрі за №264, 265 (а.с.13).

З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №33 від 28.01.2021 (а.с.43-49) вбачається, що 04.02.2019 Департаментом з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради було зареєстровано зміну складу засновників Товариства з обмеженою відповідальністю «Бавария Юг» ().

Позивачка стверджує, що у встановлений Договором строк ОСОБА_2 свого обов`язку із сплати вартості частки у статутному капіталі Товариства не виконав.

14.01.2021 позивачка направила відповідачу цінним листом №080 з описом вкладення до нього (а.с.17) претензію (а.с.15,16), у якій просила відповідача вважати Договір розірваним та повернути їй частку статутного капіталу Товариства у розмірі 1500000,0 грн, що становить 50% статутного капіталу, та яка була вручена відповідачу 19.01.2021 (а.с.18).

Позивачка вказує, що жодних відповідей на таку претензію від відповідача не надійшло.

25.01.2021 позивачка направила відповідачу цінним листом №415 з описом вкладення до нього (а.с.24) вимогу про повернення частки у статутному капіталі, у якій просила повернути їй частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою «Бавария Юг» () у розмірі 1500000,0 грн, що становить 50%. Для чого просила підписати Додаткову угоду до Договору про розірвання такого договору та повернення їй частки у статному капіталі товариства. Додаткова угода, підписана ОСОБА_1 у двох примірниках (а.с.21) була долучена до такої вимоги .

Також, у вказаній вимозі, враховуючи положення чинного законодавства щодо обов`язкового нотаріального посвідчення підписів на Акті приймання-передачі частки у статутному капіталі (а.с.23), позивачка просила відповідача 10.02.2021 о 10:00 прибути до приватного нотаріуса Бєлік Т.М. за адресою АДРЕСА_4 .

З рекомендованого повідомленням про вручення поштового відправлення №415 та довідки про причини повернення/досилання підприємства зв`язку «Укрпошта» (а.с.25) вказана вимога із додатками була повернута на адресу позивачки 10.02.2021 за закінченням терміну зберігання.

Позивачка вказує, що вона свої зобов`язання за Договором виконала в повному обсязі, а відповідач, в свою чергу, в порушення умов Договору, в установлені сторонами строки - до 01.05.2019 включно (протягом трьох місяців з 01.02.2019), оплату за отримані корпоративні права не здійснив.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення вимог позивачки, стверджує, що кошти в сумі 1000,0 грн ним були сплачені позивачці готівкою в день підписання спірного договору - 01.02.2019, та повторно сплачені за банківською квитанцією АТ «Державний ощадний банк України» №16 від 16.01.2021 разом з сумою пені у розмірі 480,0 грн за банківською квитанцією №17 від 16.01.2021 за прострочку здійснення платежу за спірним договором (а.с.72), а після відкриття провадження у справі, визначені договором кошти разом з пенею, сплачені 16.06.2021 на три рахунки позивачки, які стали відомі відповідачу. Враховуючи, що у договорі взагалі не містить номеру рахунку, на який мали бути перераховані кошти, а позивач всіляко ухилявся від отримання грошових коштів, відповідач вважає, що має місце прострочення кредитора.

Позивачка стверджує, що вона не отримувала від відповідача готівкових коштів за спірним договором в день підписання такого договору.

З довідки Філії - Миколаївське обласне управління АТ «Державний ощадний банк України» №112.14-15/360 від 19.05.2021 (а.с.80) також вбачається, що на ім`я ОСОБА_1 в АТ «Ощадбанк» не має відкритих рахунків. Щодо платежів згідно квитанцій №16 та №17 від 16.01.2021, здійснених на картковий рахунок № НОМЕР_3 в сумі 1000,0 грн та 480,0 грн відповідно, банк повідомив, що платником були надані банку невірні реквізити рахунку отримувача. Дані кошти може отримати тільки відправник ОСОБА_2 .

Позивачка, посилаючись на положення ч.ч.1, 4 ст.694 ЦК України, якими унормовано, що договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу, а якщо покупець прострочив оплату товару, проданого в кредит, продавець має право вимагати повернення неоплаченого товару, вважає належним способом захисту свого порушеного права саме стягнення (витребування з володіння) з відповідача частки у статутному капіталі ТОВ «Бавария Юг», а тому саме з такими вимогами звернулась до суду.

На підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам сторін, суд дійшов наступних висновків.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Пунктом 1 ст.193 Господарського кодексу України та ст.526 Цивільного кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч.1 ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч.2 ст.656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Таким чином, правовідносини, що виникли між сторонами характеризуються ознаками договору купівлі-продажу та, відповідно, регулюються приписами Параграфу 1 Глави 54 ЦК України.

Пунктами 2.1, 2.2 та 3.2 Договору сторони визначили, що за взаємною згодою сторін вартість корпоративного права складає 1000,0 грн. Оплата вартості корпоративного права відбувається покупцем шляхом сплати коштів готівкою або на рахунок продавця в день підписання цього договору, але не пізніше трьох місяців з дня підписання цього договору. Покупець зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплатити продавцю вартість корпоративного права за цим договором.

Тобто, за умовами Договору продавець надав покупцю відстрочення платежу з оплати вартості корпоративного права на три місяці з дня підписання Договору.

Відповідно, відповідач повинен був оплатити вартість корпоративного права не пізніше 01.05.2019 включно (протягом трьох місяців з дати підписання Договору від 01.02.2019).

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) - частина 1 статті 530 Цивільного кодексу України.

Відповідно до положень ст.599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За приписами статті 12 Цивільного кодексу України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд та відповідно нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом.

Позивачка стверджує, що у встановлений Договором строк ОСОБА_2 свого обов`язку із сплати вартості частки у статутному капіталі Товариства не виконав.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.76 ГПК України).

Відповідно до ч.1 ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст.86 ГПК України).

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували здійснення ним оплати вартості корпоративного права у встановлені Договором строки.

Доводи відповідача про те, що 15.06.2021 ним здійснено платежі згідно Договору шляхом перерахування грошових коштів на кожен з трьох банківських рахунків позивачки в якості сплати вартості корпоративного права в сумі 1000,0 грн за частку у статутному капіталі ТОВ «Бавария Юг» та пені в розмірі 528,20 грн за час прострочення платежу за спірним договором, судом не приймаються до уваги, оскільки такі дії відповідачем здійсненні поза встановленими Договором строками та вже після звернення позивача 23.02.2021 до суду з вимогою про повернення частки у статутному капіталі Товариства та відкриття судом провадження у даній справі.

За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що відповідачем не було виконано обов`язку за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства в частині здійснення оплати вартості придбаної частки у встановлені п.2.2 договору строки - 01.05.2019 включно.

При цьому, суд вважає безпідставним посилання відповідача на прострочку кредитора, оскільки матеріали справи не містять доказів звернення відповідача до позивача з метою з`ясування рахунку останнього та перерахування на нього грошових коштів. Дії з перерахування коштів почали вчинятись відповідачем вже після пропуску строку платежу (16.01.2021), а перерахування ним коштів на три рахунки позивачки після відкриття провадження у справі додатково свідчать про надуманість доводів відповідача щодо прострочки кредитора. Крім того, за умовами п.2.2 Договору оплата могла бути проведена не лише на рахунок позивача, але і готівкою, однак доказів намагання передати позивачці грошові кошти та відмови останньої від їх отримання, у визначений Договором термін, відповідачем суду не надано.

Відповідно до ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару; у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Відповідно до ст.294 ЦК України, договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу; якщо покупець прострочив оплату товару, проданого в кредит, продавець має право вимагати повернення неоплаченого товару.

З огляду на умови п.2.2 Договору, згідно з яким оплата має бути проведена не пізніше 3-х місяців з дати підписання договору, суд приходить до висновку, що спірний Договір за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу в кредит з відстроченням платежу, тому, суд вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ч.4 ст.694 ЦК України, а не ч.3 статті 692 ЦК України.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постановах від 20.03.2018 у справі №910/4892/17 та від 29.04.2020 у справі №906/655/18.

При цьому, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача щодо неналежного способу захисту обраного позивачем, з посиланням на висновки, зроблені Верховним Судом у справах №910/14092/19, №911/796/20, які, в свою чергу, ґрунтувались на позиції Великої Палати Верховного суду у справі №916/667/18, оскільки у справі №916/667/18 спір виник щодо договору купівлі-продажу корпоративних прав, яким було передбачено, що розрахунки між сторонами були проведені до укладення договору, тобто до правовідносин підлягала застосуванню ст.692 ЦК України, а не ст.294 ЦК України, як у даній справі.

За аналогічних обставин у справі №925/1382/19, яка розглядається наразі Верховним Судом, колегія Верховного Суду дійшла висновку, що висновки, зроблені Верховним Судом у справах №902/66/20, №916/2475/19, №910/14092/19, №911/796/20 про неналежність такого способу захисту як розірвання договору, що вже частково виконаний з боку продавця, який передав товар, і покупця, який прийняв товар, та безальтернативність такого способу як звернення з позовною вимогою про стягнення неотриманих коштів, не узгоджуються зі змістом ст.ст.651, 692, 694 ЦК, а тому колегія суддів дійшла висновку про необхідність від нього відступити (ухвала від 14.07.2021 у справі №925/1382/19).

Заперечуючи проти позову відповідач також посилається на те, що за приписами ст.1057 ЦК України, договором, виконання якого пов`язане з переданням у власність другій стороні грошових коштів або речей, які визначені родовими ознаками, може передбачати надання кредиту як авансу, попередньої оплати, відстрочення або розстрочення оплати товарів, робіт або послуг (комерційний кредит), тобто, предметом продажу товару в кредити можуть бути лише речі визначені родовими ознаками, а отже, корпоративні права на частку у статутному капіталі не можуть бути предметом продажу у кредит, навіть, якщо договір передбачає відстрочення платежу.

Судом вказані посилання відповідача відхиляються, виходячи з наступного.

Стаття 1057 ЦК України, на яку посилається відповідач, розміщена у Параграфі 2 «Кредит» Глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» Цивільного кодексу України. Відповідно до ч.2 ст.1057 ЦК України, до комерційного кредиту застосовуються положення статей 1054-1056 цього Кодексу, якщо інше не встановлено положеннями про договір, з якого виникло відповідне зобов`язання, і не суперечить суті такого зобов`язання. За змістом ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливість комерційного кредитування полягає в тому, що правовим діям однієї сторони, зумовленим переданням у власність грошових коштів або речей, які визначаються родовими ознаками, кореспондуються правові дії другої сторони по передачі товару, виконанню робіт або наданню послуг. Суб`єктами комерційного кредитування можуть виступати будь-які юридичні особи та фізичні особи - підприємці. На відміну від надання позики або банківського кредиту комерційне кредитування не може бути оформлене як самостійна договірна конструкція. Здійснюється комерційне кредитування у межах відповідного зобов`язання з реалізації товарів, виконання робіт або надання послуг. Однак, при цьому, в силу ч.2 ст.1057 ЦК України застосовуються норми ст.1048 ЦК України, відповідно до якого позикодавець (продавець) має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Виходячи з наведеного, комерційний кредит - це не самостійний договір, а лише одна з можливих умов основної угоди. Тобто вона існує не сама по собі, а тільки в межах певного договору (поставки, купівлі-продажу тощо). При цьому, умови про комерційний кредит можна включати в ті договори, на підставі яких одна сторона зобов`язується передати у власність іншій стороні грошові кошти (речі, визначені родовими ознаками), а інша сторона - передати товар, виконати роботу або надати послугу.

Оскільки умовами укладеного між сторонами Договору передбачена купівлі-продаж індивідуально визначеного майна (корпоративних прав), то відсутні підстави для визначення цих правовідносин як комерційного кредитування.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає правомірним застосування до спірних правовідносин ч.4 ст.694 ЦК України щодо наслідків прострочення оплати за придбану покупцем частку в статутному капіталі ТОВ «Бавария Юг» у вигляді зобов`язання повернути таке майно продавцю, а позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.129 ГПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст.73, 74, 76-79, 91, 129, 210, 220, 232, 233, 238, 240, 241 ГПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути (витребувати з володіння) з ОСОБА_2 (паспорт серії НОМЕР_4 виданий Ясинуватським МВ УМВС України в Донецькій області 01.07.1997; РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_5 ; фактична адреса: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (паспорт серія НОМЕР_5 виданий Ленінським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області 08.02.1996; РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Бавария Юг» () у розмірі 1500000,0 грн, що становить 50% статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бавария Юг» ().

3. Стягнути з ОСОБА_2 (паспорт серії НОМЕР_4 виданий Ясинуватським МВ УМВС України в Донецькій області 01.07.1997; РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_5 ; фактична адреса: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (паспорт серія НОМЕР_5 виданий Ленінським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області 08.02.1996; РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) 22500,0 грн судового збору.

Рішення суду, у відповідності до ст.241 Господарського процесуального кодексу України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ч.1 ст.254 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до пп.17.5) п.17) ч.1 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне судове рішення складено 16.08.2021 року.

Суддя М.В.Мавродієва