РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.04.2021Справа № 910/12192/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., при секретарі судового засідання Стеренчук М.О., розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АРТБЕРГ ЛЮКС" ВУЛИЦЯ ПОТЬОМКІНСЬКА, будинок 13/5, офіс 20, м. Миколаїв,5 4030

до Акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" вул. Саксаганського, 1, м. Київ, 01033

про стягнення 375665,00 грн.

Представників учасників:

Від позивача: не з`явився.

Від відповідача: Перевозник П.М. - довіреність № 790 від 30.12.2020 року.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АРТБЕРГ ЛЮКС" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Державна продовольчо - зернова корпорація України" про стягнення заборгованості у розмірі 375 665,00 грн., а саме 340 456,00 грн. основного боргу, 24 471,00 грн. пені, 4272,00 грн. процентів річних та 6466,00 грн. втрат від інфляції.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором поставки №ПОЛ0039-С від 03.10.2019 року та додаткових угод до нього в частині своєчасної та повної оплати поставленого позивачем товару (зерна), внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у вказаній сумі, за наявності якої позивачем нараховані пеня, проценти річних та втрати від інфляції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.08.2020 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.09.2020 року за результатами розгляду заяви позивача № 1/17 від 14.09.2020 року щодо усунення недоліків позовної заяви, останню прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/12192/20, приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом на підставі ч.3 ст. 12 ГПК України постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 22.10.2020 року.

Проте, судове засідання, призначене на 22.10.2020 року, у зв`язку з перебування судді Селівона А.М. на лікарняному не відбулось.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.11.2021 року підготовче засідання призначено на 24.12.2020 року.

Судом доведено до відома сторін, що до початку судового засідання 12.10.2020 та 19.10.2020 року від відповідача надійшло клопотання щодо продовження процесуального строку № 130-2-19/4108 від 12.10.2020 року; 20.10.2020 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву № 130-2-19/4252 від 19.10.2020 року, в якому останній заперечує проти позовних вимог, посилаючись на розірвання договору в односторонньому порядку з боку відповідача, про що останнього повідомлено листом № 130-2-19/3860 від 28.09.2020 року, у зв`язку з порушенням позивачем п. 1.2 договору, зокрема, ненадання відповідачеві документів, передбачених умовами правочину, отже, у відповідача не виникло обов`язку з оплати товару, який, окрім цього, знаходиться під арештом. Додатково відповідач посилається на те, що позивач не зареєстрував податкові накладні у строк, встановлений законодавством. Відзив разом з доказами направлення на адресу позивача судом долучено до матеріалів справи.

Також 21.10.2020 року від позивача до суду надійшло клопотання про долучення додаткових доказів та письмові пояснення № 10-21 від 21.10.2020 року разом з доказами направлення на адресу відповідача та 26.10.2020 року - заява № 10-21 про відкладення судового засідання та продовження строку підготовчого засідання.

Через канцелярію суду 28.10.2020 року від позивача надійшла відповідь на відзив № 10-21 від 26.10.2020 року, в якій позивач не погоджується з доводами відповідача та просить суд задовольнити позов; 05.11.2020 року від відповідача надійшло клопотання № 130-2-19/4495 від 03.11.2020 про відмову у прийнятті клопотання від позивача № 10-21 про долучення додаткових доказів та письмових пояснень до справи разом з доказами направлення на адресу позивача; 23.11.2020 року від відповідача надійшло клопотання № 130-2-19/4778 від 20.11.2020 про витребування у позивача для огляду оригіналів документів, що були додані до матеріалів справи. Подані клопотання долучено судом до матеріалів справи.

У підготовчому судовому засіданні 24.12.2020 року судом протокольно оголошено перерву на 10.02.2021 року.

У підготовчому засіданні 10.02.2021 року уповноваженим представником відповідача заявлено усне клопотання про залишення без розгляду клопотання № 130-2-19/4778 від 20.11.2020 року про витребування оригіналів документів.

Судом протокольною ухвалою задоволено усне клопотання відповідача та залишено без розгляду клопотання відповідача № 130-2-19/4778 від 20.11.2020 року про витребування оригіналів документів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.02.2021 року, враховуючи те, що судом остаточно з`ясований предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників справи, визначені обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази, вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі № 910/12192/20 та початок розгляду справи по суті, судове засідання призначено на 11.03.2021 року.

В судовому засіданні 11.03.2021 року уповноваженим представником відповідача здійснено огляд оригіналів документів, наданих представником позивача.

У судовому засіданні 11.03.2021 року судом протокольно оголошено перерву на 14.04.2021 року.

У судовому засіданні 14.04.2021 року судом протокольно оголошено перерву на 29.04.2021 року.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, а також заяв та клопотань процесуального характеру, окрім наявних в матеріалах справи, від сторін на час розгляду справи по суті 29.04.2021 до суду не надходило.

У судове засідання з розгляду справи по суті 29.04.2021 року з`явився уповноважений представник відповідача.

Уповноважений представник позивача в судове засідання 29.04.2021 року не з`явився.

Доказів отримання позивачем ухвали суду від 14.04.2021 року поштовим відділенням зв`язку на час розгляду справи до суду не повернуто.

Судом здійснено запит з офіційного сайту АТ "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштового відправлення № 946, в якому зазначено, що станом на 24.04.2021 року поштове відправлення знаходиться у точці видачі/доставки.

Судом доведено до відома, що до початку судового засідання 29.04.2021 року від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника позивача та письмові пояснення № 11-23 від 28.04.2021 року.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

З огляду на вищевикладене, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю «Артберг Люкс» не скористалось наданими йому процесуальними правами, зокрема, позивачем не забезпечено участь представника товариства в судовому засіданні, враховуючи клопотання позивача про здійснення розгляду за відсутності представника ТОВ «Артберг люкс», суд здійснював розгляд справи виключно за наявними матеріалами за відсутності представника позивача.

У судовому засіданні з розгляду справи по суті 29.04.2021 року представник відповідача заперечував проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Відповідно до статті 240 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 29.04.2021 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях здійснювалася фіксація судового процесу технічним засобами у відповідності до статті 222 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши в судових засідання пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 03 жовтня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "АРТБЕРГ ЛЮКС" (постачальник за договором, позивач у справі) та Акціонерним товариством "Державна продовольчо - зернова корпорація України" (покупець за договором, відповідач у справі) було укладено Договір поставки № ПОЛ0039-С (далі - Договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити і передати у власність покупця, а покупець прийняти і оплатити зерно українського походження врожаю 2019 року, культура та клас товару зазначається в додаткових угодах до Договору, які є його невід`ємними частинами.

Розділами 2 - 10 Договору сторони узгодили кількість та якість, ціну товару та суму договору, умови та строки поставки, право власності, порядок розрахунків, відповідальність сторін, зобов`язання сторін, інші умови тощо.

Суд зазначає, що за приписами статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Згідно п. 10.2 Договору останній набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками обох сторін та скріплення печатками обох сторін і діє до 30.06.2020 року, але у будь - якому випадку до повного виконання зобов`язання, в тому числі грошових, згідно Додаткових угод до Договору. Закінчення строку дії Договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії Договору.

Вказаний договір підписаний представниками постачальника та покупця та скріплений печатками юридичних осіб.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який регулюється нормами §3 глави 54 Цивільного кодексу України та §1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Кількість товару зазначається в додаткових угодах до договору, які є його невід`ємними частинами. Одиницею виміру товару, що поставляється на умовах даного Договору є метрична тонна (п.2.1 Договору).

У пункті 4.1 Договору зазначено, що поставка товару здійснюється на умовах EXW ("Франко - завод") згідно Офіційних правил тлумачення торговельних термінів Інкотермс (у редакції 2010 року) за виключенням умов, які обумовлені в Договорі. Місце поставки товару зазначається в додаткових угодах до Договору, які є його невід`ємними частинами.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Строк поставки товару зазначається в додаткових угодах до Договору, які є його невід`ємною частиною (п.4.2 Договору).

Відповідно до частини 1 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Згідно з п.п.3.1, 3.2 Договору ціна товару за одиницю виміру та загальна вартість товару зазначається в додаткових угодах до Договору, які є його невід`ємними частинами. Сума Договору становить вартість поставленого товару протягом строку дії Договору, відповідно до додаткових угод до Договору, видаткових накладних та/або актів приймання - передачі товару.

Так, Додатком №1 від 04.10.2019 року до Договору поставки №ПОЛ0039-С від 03.10.2019 року, що є Додатковою угодою №002К3, сторони узгодили, що постачальник передає у власність покупця наступний товар: кукурудзу 3 класу, кількість 700,000 тонн, загальна вартість товару складає 2580202,80 грн., в т.ч. ПДВ. Базис поставки EXW ("Франко - завод") згідно Офіційних правил тлумачення торговельних термінів Інкотермс (у редакції 2010 року) - філія АТ ДПЗКУ Кіровоградський комбінат хлібопродуктів №1, адреса: 25005, м.Кіровоград, вул. Варшавська, 91а. Поставка товару в повному обсязі здійснюється в строк до 14.10.2019 року включно.

Також Додатком №1 від 16.10.2019 року до Договору поставки №ПОЛ0039-С від 03.10.2019 року, що є Додатковою угодою №004К3, сторони узгодили, що постачальник передає у власність Покупця наступний товар: кукурудзу 3 класу, кількість 300,000 тонн, загальна вартість товару складає 1 150 801,20 грн., в т.ч. ПДВ. Базис поставки EXW ("Франко - завод") згідно Офіційних правил тлумачення торговельних термінів Інкотермс (у редакції 2010 року) - філія АТ ДПЗКУ Кіровоградський комбінат хлібопродуктів №1, адреса: 25005, м.Кіровоград, вул. Варшавська, 91а. Поставка товару в повному обсязі здійснюється в строк до 24.10.2019 р. включно.

Відповідно до п. 4.5 Договору право власності на товар переходить від постачальника до покупця з моменту оформлення зерновим складом складського документу (при поставці на несертифікованому зерновому складі - довідки Зернового складу) на ім`я покупця, акту приймання - передачі товару, підписаного між сторонами та зерновим складом та видаткової накладної. Датою переходу права власності від постачальника до покупця є дата підписання вищевказаних документів. Датою поставки товару вважається дата видачі складського документу, яка має відповідати даті видаткової накладної.

Згідно наявних в матеріалах справи доказів судом встановлено та сторонами не заперечувалось, що 04.10.2019 року за видатковою накладною №АЛ-001 від 04.10.2019 року ТОВ «АРТБЕРГ ЛЮКС» відвантажено відповідачеві 293,522 тон кукурудзи 3-го класу на загальну суму 1 081 923,26 грн. з ПДВ, 08.10.2019 року за видатковою накладною №АЛ-003 від 08.10.2019 року відвантажено 96,967 тон кукурудзи 3-го класу на загальну суму 357 420,74 грн. з ПДВ, 16.10.2019 року за видатковою накладною №АЛ-005 від 16.10.2019 - 100,966 тон кукурудзи 3-го класу на загальну суму 387 305,98 грн. з ПДВ, 18.10.2019 року за видатковою накладною №АЛ-007 від 18.10.2019 року позивачем відвантажено 56,336 тон кукурудзи 3-го класу на загальну суму 216 105,12 грн. з ПДВ. Копії вказаних видаткових накладних наявні в матеріалах справи.

Факт отримання товару відповідачем підтверджується засвідченими печатками підписами на видаткових накладних представників постачальника та покупця.

Відповідно до частини 1 статті 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно з частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У відповідності до п. 5.4 Договору покупець сплачує грошову суму в розмірі 100% вартості товару протягом 3 банківських днів з дати надання постачальником покупцю оригіналів документів, зазначених в пп.в), г) п. 4.4 та копій документів, зазначених в пп.а), б), г) п. 4.4 та документів, зазначених в п.10.3 Договору та реєстрації постачальником податкової накладної на товар в Єдиному реєстрі податкових накладних відповідно до ст. 201.1 ПКУ.

У п. 5.4.2 Договору зазначено, що покупець сплачує грошову суму в розмірі ПДВ вартості товару протягом 3 банківських днів з дати реєстрації податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних відповідно до ст. 201.1 ПКУ.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами частин 1, 2 статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

В свою чергу на виконання умов Договору платіжним дорученням №1776033 від 15.10.2019 року АТ «ДПЗКУ» перераховано грошову суму 901 600,26 грн. в оплату вартості поставленого зерна за видатковою накладною № АЛ-001 від 04.10.2019 року; платіжним дорученням №1776031 від 15.10.2019 року - 297 847,55 грн. в оплату вартості зерна, поставленого за видатковою накладною АЛ-003 від 08.10.2019 року; платіжним дорученням №1776386 від 22.10.2019 року на суму 322 753,70 грн. оплачено ТОВ «АРТБЕРГ ЛЮКС» вартість поставленого зерна за видатковою накладною № АЛ-005 від 16.10.2019 року; платіжним дорученням №1776589 від 24.10.2019 року - суму 180 085,04 грн. в оплату зерна, поставленого за видатковою накладною № АЛ-007 від 18.10.2019 року.

Положеннями п. 5.3 Договору встановлено, що постачальник, який є платником ПДВ, зобов`язується зареєструвати податкову накладну на товар в Єдиному реєстрі податкових накладних відповідно до ст. 201.1 Податкового кодексу України

Зокрема, на виконання умов Договору та Додаткових угод до нього та на підтвердження своїх позовних вимог позивачем було додано до матеріалів справи копії електронних податкових накладних від 29.10.2019 р., які були складені позивачем на спірні господарські операції, а саме: № 1 від 04.10.2019, № 3 від 08.10.2019 року, № 5 від 16.10.2019 року, № 12 від 18.10.2019 року.

При цьому рішеннями про реєстрацію/відмову в реєстрації податкових накладних/ розрахунків в Єдиному реєстрі податкових накладних №1456603/42505822 від 14.02.2020 від 21.02.2020 року, № 1456600/42505822 від 14.02.2020 року, № 1461796/42505822 від 20.02.2020 року, № 1463840/42505822 від 21.02.2020 року прийняті рішення про реєстрацію відповідних податкових накладних.

Підпунктом 14.1.178. пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України визначено, що податок на додану вартість - це непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V Податкового кодексу України.

Відповідно до статті 185 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування є, зокрема, постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

Згідно зі статтею 201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін. Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Відповідно до ст. 201.10 Податкового кодексу України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Податкові накладні, які не надаються покупцю, а також податкові накладні, складені за операціями з постачання товарів/послуг, які звільнені від оподаткування, підлягають реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.

При цьому як зазначено відповідачем в поданому відзиві, згідно Акту Офісу великих платників податків Державної податкової служби України від 19.05.2020 року № 682/28-10-05-01-02/37243279 зазначено, що ПАТ «ДПЗКУ» порушено п. 44.1 ст. 44, п. 198.1, п. 198.2. п.198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1, п. 200.4 ст. 200 ПК України, що призвело до завищення суми податкового кредиту за лютий 2020 року по взаємовідносинах, зокрема, з ТОВ «АРБЕРТ ЛЮКС» у розмірі 1 309 372 грн. за період жовтень 2019 року.

Таким чином, за твердженням позивача, підписання покупцем (відповідачем) вищенаведених видаткових накладних, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і які відповідають вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та фіксують факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, а також реєстрація позивачем податкових накладних в ЄРПН є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за поставлений позивачем товар (зерно кукурудзи).

Отже, як встановлено судом та зазначено позивачем з урахуванням вищенаведеного, заборгованість відповідача перед позивачем за Договором за поставлений згідно спірних видаткових накладних товар станом на час звернення з позовною заявою та з урахуванням здійсненої відповідачем часткової оплати становить 340 456,00 грн. з ПДВ.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За приписами частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Оскільки відповідачем не виконувались умови Договору в частині своєчасної оплати поставленого товару та з метою досудового врегулювання спору позивачем було надіслано на адресу відповідача претензія б/н від 13.05.2020 року та № 31 від 17.07.2020 року про сплату заборгованості за Договором, факт надсилання яких підтверджується наявними в матеріалах справи копіями опису фіскальних чеків від 13.05.2020 року, від 20.07.2020 року, опису вкладення в цінний лист від 20.07.2020 року та накладної № 489.

Претензія від 13.05.2020 року отримана відповідачем 18.05.2020, що підтверджується інформацією з сайту АТ «Укрпошта» щодо відстеження поштового відправлення.

Проте, зазначені претензії позивача залишені відповідачем без відповіді та задоволення, грошові кошти на погашення заборгованості за поставлений згідно Договору товар сплачені не були.

Таким чином, як зазначено позивачем в позовній заяві, свої зобов`язання щодо сплати Товариству з обмеженою відповідальністю "Артберг люкс» грошових коштів в сумі 340 456,00 грн. за поставлений товар (зерно кукурудзи) у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору відповідач не виконав, в результаті чого у Акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором у зазначеному вище розмірі, яку останній просив стягнути в поданій суду позовній заяві.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Суд звертає увагу, що відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів визнання недійсними Договору поставки №ПОЛ0039-С від 03.10.2019 року та додаткових угод до нього та/або його окремих положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору на час його підписання з боку сторін відсутні.

Тобто, закріплена вказаною нормою презумпція правомірності правочину означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Отже, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 23.01.2018 у справі №203/2612/13-ц, від 19.06.2018 у справі №5023/3905/12.

При цьому, заперечуючи проти позову відповідач посилається на те, що позивач, в порушення умов пункту 1.2 Договору передав товар, щодо якого існують претензії третіх осіб, зокрема, ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 14.11.2019 року у справі №404/7490/19 на спірне зерно було накладено арешт як на речовий доказ у кримінальному провадженні № 0007602 від 04.10.2019 року, у зв`язку із чим відповідачем було направлено повідомлення про розірвання договору в односторонньому порядку, у зв`язку з чим зобов`язання за спірним Договором є припиненими та відсутні підстави для стягнення коштів за поставлений товар з відповідача. Окремо відповідач наголошує, що позивачем не було передано всіх документів, передбачених пунктом 4.4 Договору, що є підставою для затримки оплату товару, а також зазначає, що податкові накладні не були зареєстровані у встановлені чинним законодавством строки, та окрім того Актом перевірки, складеним Офісом великих платників податків ДПС України від 19.05.2020 року, було встановлено порушення норм податкового законодавства, що призвело до завищення суми податкового кредиту за лютий 2020 року по взаємовідносинах, зокрема, з позивачем, у розмірі 1 309 372,00 грн. за період жовтень 2019 року, тобто саме період спірної поставки зерна у жовтні 2019 року.

Як встановлено судом, ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 14.11.2019 року у справі №404/7490/19 було задоволено апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні Стрижеус С.П., скасовано ухвалу слідчого судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 жовтня 2019 року про арешт майна в кримінальному провадженні, внесеного 04 жовтня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0007602, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України. Накладено арешт на майно, яке зазначено у протоколі обшуку від 17 жовтня 2019 року (товарно-транспортні накладні, складські квитанції на зерно, картки аналізу зерна тощо). Накладено арешт на зерно кукурудзи врожаю 2019 року, загальною кількістю 345,480 тон, яке зберігається у бетонних банках на території філії Акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" Кіровоградський комбінат хлібопродуктів № 1" розташованого за адресою: м. Кропивницький вул.. Варшавська, 91а, та арештоване майно передане слідчому у кримінальному провадженні для вирішення питання про його зберігання у встановленому законом порядку.

При цьому вирішуючи питання щодо арешту майна у кримінальному провадженні № 11-сс/4809/433/19 суд виходив з обставин того, що зерно кукурудзи врожаю 2019 року є об`єктом злочинного посягання та речовим доказом, а тому накладення арешту на вказане майно до прийняття остаточного рішення у кримінальній справі, відповідає критеріям ст. 170 КПК України, буде лише сприяти об`єктивному розслідуванню та запобігання можливості його перетворення, знищення, відчуження, втрати або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.

В свою чергу, встановлюючи фактичні обставини справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів суд зазначає, що у пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи "Щодо якості судових рішень" міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Принцип змагальності необхідно розглядати як основоположний компонент концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та принцип ефективної участі.

Пункт 4 ст. 129 Конституції України змагальність сторін прямо пов`язує зі свободою в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Наразі сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за таким підходом сама концепція змагальності втрачає сенс.

Так, згідно висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, принцип змагальності передбачає покладання тягаря доказування на сторони та одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Відповідно до частини 1 статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно зі статтею 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до статті 78 даного Кодексу достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить, насамперед, від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування у справі, який може змінюватися в процесі її розгляду (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 05.07.2019 зі справи № 910/4994/18).

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема у зв`язку з укладенням договорів та інших правочинів (п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України).

В силу ст. 510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Статтею 662 ЦК України визначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 1.2 Договору постачальник гарантує, що він є сумлінним і єдиним власником товару, а також те, що на товар або його частину відсутні права або претензії третіх осіб (у тому числі товар не є предметом застави і/або податкової застави, не перебуває під арештом, обтяженням і/або забороною, не є спільною власністю, право власності на товар не оспорюється третіми особами, щодо товару не ведуться судові розгляди, треті особи не мають права першочергової купівлі товару, з третіми особам не укладені договори відчуження товару, щодо товару не видавались аграрні розписки тощо).

Поряд із цим умовами п. 4.4 спірного Договору передбачено, що поставка товару підтверджується та супроводжується наступними документами: а) видатковою накладною, що оформлена на підставі довіреності покупця на отримання товарно-матеріальних цінностей; б) рахунком постачальника із зазначенням точної кількості та ціни товару та номеру і дати додаткової угоди до Договору, згідно якої здійснюється поставка товар; в) посвідченням якості, виданим Зерновим складом, що здійснює зберігання Товару, або карткою аналізу зерна, виданою сертифікованою лабораторією; г) складським документом (складська квитанція, просте або подвійне складське свідоцтво), зареєстрованим в ДП "Держреєстри України". При поставці товару на не сертифікованому Зерновому складі - довідкою Зернового складу; ґ) актом приймання-передачі товару, підписаним уповноваженими представниками обох сторін і Зерновим складом.

Згідно зі ст. 666 ЦК України якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання. Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Згідно з п. 5.2 Договору попередньою умовою для виконання зобов`язань покупця щодо оплати товару є надання постачальником покупцю оригіналів документів зазначених в пп. в), г) пункту 4.4. та копій документів зазначених в пп. а), б), ґ) пункту 4.4. та копій документів, зазначених в пункті 10.3 Договору.

Відповідно до п. 5.4 Договору покупець сплачує грошову суму в розмірі 100% вартості товару протягом 3 банківських днів з дати надання постачальником покупцю оригіналів документів, зазначених в пп. в), г) п.4.4 та копій документів, зазначених в пп.а), б), г) п.4.4 та документів, зазначених в п.10.3 Договору та реєстрації постачальником податкової накладної на товар в Єдиному реєстрі податкових накладних відповідно до ст.201.1 ПКУ.

Згідно п. 4.4 Договору поставка товару підтверджується та супроводжується наступними документами:

а) видатковою накладною, що оформлена на підставі довіреності покупця на отримання товарно-матеріальних цінностей;

б) рахунком постачальника із зазначенням точної кількості та ціни товару та номера і дати додаткової угоди до Договору згідно якої здійснюється поставка товару;

в) посвідченням якості, виданих зерновим складом, що здійснює зберігання товару, або карткою аналізу зерна, виданою сертифікованою лабораторією;

г) складським документом (складська квитанція, просте або подвійне складське свідоцтво), зареєстрованим в ДП «Держреєстри України». При поставці товару на не сертифікованому зерновому складі - довідкою Зернового складу;

г) актом приймання-передачі товару, підписаним уповноваженими представниками обох сторін і зерновим складом.

Згідно з п. 10.3 Договору попередньою умовою для виникнення зобов`язань покупця щодо прийняття та оплати товару є надання постачальником покупцю довідки в довільній формі, на своєму бланку за підписом директора/керівника постачальника та головного бухгалтера , в якій потрібно вказати свої реквізити, а саме місцезнаходження та адресу для листування, номери стаціонарних телефонів, розрахункові рахунки, а також копій наступних документів (засвідчених підписом та надписом - «Згідно з оригіналом» директора/керівника постачальника або уповноваженої особи постачальника та відбитком печатки постачальника (у випадку наявності), із зазначенням дати засвідчення посади та ПІБ):

10.3.1. Копії сторінок Статуту, а саме: титульну та останню сторінки, сторінку на якій зазначено місцезнаходження, сторінку з повним найменуванням, сторінку з повноваженням директора/керівника, сторінку з інформацією про всіх учасників, сторінку з повноваженнями вищого органу управління на підприємстві;

10.3.2. Копії рішення/протоколу засновників/власників про надання згоди про вчинення правочину (подається в тому разі, коли в Статуту постачальника прописані певні обмеження для підписання та/або якщо постачальником є товариство з обмеженою чи

10.3.4. Довідки з банку про відкриття рахунку. На довідці повинні бути зазначені номер і дата її видачі.

10.3.5. Копію паспорта директора та підписанта Договору.

10.3.6. У випадку, якщо постачальник є сільгосптоваровиробником і реалізує продукцію власного виробництва, він додатково до копій документів зазначених у п.п. 10.3.1,

10.3.4. Договору, надає:

- копію форми звітності ф.4-сг за поточний рік з квитанцією про подачу або штампом з датою і підписом про прийняття форми;

- копія форми звітності ф.29-сг, якщо товар постачається після 02 грудня поточного року, з квитанцією про подачу або штампом з датою і підписом про прийняття форми;

- довідку про те, що постачальник є платником єдиного податку четвертої групи за поточний рік, якщо постачальник знаходиться на спрощеній системі оподаткування.

Отже, враховуючи приписи ст.ст. 691, 692 ЦК України та умови наведених пунктів Договору суд зазначає, що строк виконання відповідачем як покупцем зобов`язання з оплати товару (зерна кукурудзи) безпосередньо залежить від дати надання документів, визначених пунктами 4.4, 10.3 Договору, та реєстрації податкових накладних.

Наразі, матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечувався факт реєстрації постачальником податкових накладних 14.02.2020 року, 20.02.2020 року та 21.02.2020 року, однак позивачем під час розгляду справи не надано доказів передачі відповідачу документів, визначених підпунктами в), г), ґ) пункту 4.4 та пунктом 10.23 Договору, а також не надано доказів існування вказаних документів.

При цьому 21.09.2020 року відповідач направив позивачу лист № ПОЛ13, в якому повторно просив надати документи згідно пункту 10.3 Договору, факт надсилання якого підтверджується копією опису вкладення від 21.09.2020 року, фіскального чеку від 21.09.2020 року та накладної від 21.09.2020 року.

Згідно з п. 6.6 Договору у разі неповної передачі покупцеві товаросупровідної документації, передбаченої пп. 4.4 Договору, покупець вправі застосувати до постачальника затримку оплати товару до моменту усунення постачальником відповідного порушення.

З урахуванням правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 15.02.2018 у справі №914/4372/15, від 10.04.2018 у справі №916/804/17 суд зазначає, що відсутність претензій покупця та факт часткової оплати за товар, не спростовують встановленого Договором обов`язку постачальника передати відповідні товаросупровідні документи на товар та довести факт такої передачі.

Отже, враховуючи встановлені фактичні обставини справи, наведені норми чинного законодавства та умови договору, оскільки позивачем не виконані умови пунктів 4.4, 10.3 Договору суд приходить до висновку, що обов`язок здійснення оплати за отриманий товар у відповідача не настав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, розірвання договору.

Цивільне законодавство базується на принципі обов`язкового виконання сторонами зобов`язань за договором, а за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 6.4 Договору покупець залишає за собою право розірвати договір в односторонньому порядку шляхом направлення письмового повідомлення постачальнику, у разі порушення постачальником п. 1.2 договору, при цьому Договір вважається розірваним з дати, вказаної в такому повідомленні.

Окрім цього з матеріалів справи, зокрема, ухвали Кропивницького апеляційного суду від 14.11.2019 року у справі №404/7490/19, вбачається, що відносно переданого товару існують претензії третіх осіб, порушено кримінальну справу, зерно кукурудзи, продане за спірним договором, арештовано в межах кримінального провадження і продовжує перебувати під арештом.

Також згідно копії Акту перевірки, складеного Офісом великих платників податків ДПС України від 19.05.2020 року, судом встановлено, що здійснені господарські операції не підтверджуються наданими до перевірки первинними документами, у зв`язку з відсутністю легального походження товару, необхідних трудових ресурсів у контрагента (ТОВ "АРТБЕРГ ЛЮКС"), транспортних засобів та іншого майна, яке економічно необхідне для здійснення такої діяльності, відсутністю первинних документів, які повинні супроводжувати такі операції згідно чинного законодавства, тому АТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" неправомірно віднесено до податкового кредиту суму ПДВ в розмірі 2021427,30 грн. по взаємовідносинах з ТОВ "АРТБЕРГ ЛЮКС" за період жовтень-листопад 2019 року. Відсутність фактів самостійного вирощування кукурудзи, відсутність ланцюга придбання кукурудзи (відсутність фактичного виробника/постачальника) та відсутність факту зберігання на зернових складах не підтверджує факт постачання кукурудзи від ТОВ "ЛЮКОР ТРЕЙД" на ТОВ "АРТБЕРГ ЛЮКС" та в подальшому на АТ "ДПЗКУ". Вказане доводить, що АТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" порушено норми податкового законодавства, сформовано податковий кредит по взаємовідносинах з ТОВ "АРТБЕРГ ЛЮКС", який не підтверджено належним чином оформленими бухгалтерськими документами, внаслідок чого завищено податковий кредит на суму ПДВ 2 021 427,30 грн.

Частиною 3 ст. 651 ЦК України встановлено, що у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Зокрема, як встановлено судом, АТ «ДПЗКУ» було надіслано на адресу ТОВ «АРТБЕРГ ЛЮКС» повідомлення від 28.09.2020 року № 130-2-19/3860 про розірвання в односторонньому порядку Договору №ПОЛ0047-С від 22.10.2019 року, укладеного між сторонами.

Так, як вбачається зі змісту повідомлення №130-2-19/3860 від 28.09.2020 року про розірвання Договорів поставки №ПОЛ0039-С віл 03.10.2019 та №ПОЛ0047-С від 22.10.2019, відповідачем зазначалось, що згідно наявної у Єдиному державному реєстрі судових рішень інформації ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 14.11.2019 року по справі №404/7490/19 та ухвалами слідчого судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 22.10.2019 встановлено, що слідчим відділом Кропивницького ВП ГУ Національної поліції в Кіровоградської області розслідується кримінальне провадження, внесене 04.10.2019 за №0007602, по факту незаконного заволодіння чужим майном шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство), вчинене у великих розмірах, потерпілим у якому визнано гр. ОСОБА_1 , в ході розслідування було проведено обшуки на території філії відповідача "Кіровоградський комбінат хлібопродуктів №1" та майно - зерно кукурудзи врожаю 2019 року в кількості 345,480 тон було визнано речовими доказами. Вказане зерно було завезено позивачем протягом 27.09-03.10.2019 року та поставлено на зберігання, а в подальшому стало предметом продажу за договором поставки. У зв`язку з викладеним на підставі пункту 6.4 Договору позивач повідомив про розірвання Договорів поставки №ПОЛ0039-С від 03.10.2019 року та №ПОЛ0047-С від 22.10.2019 року.

Факт надсилання повідомлення про розірвання на адресу позивача підтверджується копіями фіскального чека від 28.09.2020 року, опису вкладення в цінний лист від 28.09.2020 року та накладної № 596 від 28.09.2020 року.

Враховуючи наведені умови Договору, норми ЦК України та встановлені фактичні обставини, відповідачем правомірно направлено позивачу повідомлення №130-2-19/3860 від 28.09.2020 року про розірвання Договорів поставки №ПОЛ0039-С віл 03.10.2019 року та №ПОЛ0047-С від 22.10.2019 року, факт отримання якого позивачем не заперечувався, отже, спірний Договір є розірваним з дати отримання відповідного повідомлення відповідача.

Право сторони на одностороннє розірвання договору узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду щодо застосування статті 651 ЦК України, які містяться, зокрема, у постановах від 27.04.2020 року у справі №916/2836/18, від 14.06.2018 року у справі №912/2709/17, від 26.03.2019 року у справі №910/23355/17.

В свою чергу посилання позивача на закупівельні акти за період з 14.10.2019 року по 24.10.2019 року та на розписки гр. ОСОБА_2 і гр. ОСОБА_1 про отримання ними грошових коштів в сумах 252 550,00 грн. та 336 771,00 грн. відповідно за продане за усною домовленістю зерно кукурудзи судом до уваги не приймаються, оскільки такі закупівельні акти не відповідають положенням ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" і не містять відомостей щодо довіреності покупця, а надані розписки не відповідають Положенню про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2017 року №148. Також судом враховано той факт, що кримінальне провадження не закрито та арешт зі спірного зерна кукурудзи в установленому законом порядку не знято, тобто, на момент розгляду даної справи не змінились умови, за яких відповідач згідно Договору мав право відмовитись від договору в односторонньому поряду, що він і здійснив в обумовленому Договором порядку до вирішення спору по суті у суді першої інстанції.

За змістом частин 2-4 статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

З огляду на вищевикладене, оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у зв`язку із невиконанням позивачем умов пунктів 1.2, 4.4, 10.3 Договору та розірванням відповідачем Договору в односторонньому порядку позовні вимоги про стягнення 340 456,00 грн. основного боргу задоволенню не підлягають.

Також суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

З урахуванням приписів статті 549, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, виходячи з положень частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно частини 1 статті 546 та статті 547 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1 статті 548 Цивільного кодексу України).

У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пунктом 6.8 Договору передбачено, що у випадку порушення покупцем строку проведення оплати за поставлений товар відповідно до умов Договору він сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення, що діяла в період, за який нараховується пеня, від несплаченої суми.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з аналізу статей 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 та постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 905/587/18.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Враховуючи вищевикладене та у зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язання щодо своєчасної оплати поставленого за Договором товару, позивачем нараховано та пред`явлено до стягнення за період з 14.02.2020 року по 17.07.2020 року на підставі 7.3 Договору пеню в сумі 24471,00 грн., на підставі статті 625 Цивільного кодексу України 4272,00 грн. процентів річних та 6466,00 грн. інфляційних втрат, які позивач просив суд стягнути з відповідача згідно наданих розрахунків.

Проте зважаючи на висновки суду щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення 340 456,00 грн. основного боргу, позовні вимоги ТОВ «Артберг люкс» 24 471,00 грн. пені, 4272,00 грн. процентів річних та 6466,00 грн. втрат від інфляції, оскільки вказані вимоги є похідними від вимог про стягнення суми основного боргу, отже також не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції законів України та на засадах верховенства права (ч. 1ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Поряд із цим суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні ст. 74 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні позову повністю з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 73-80, 86, 123, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано 18 серпня 2021 року.

Суддя А.М. Селівон