ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" серпня 2021 р.м. ХарківСправа № 922/2361/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Шарко Л.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МІКА ТРЕЙД", м.Кам`янське Дніпропетровської області
до Державного підприємства "Харківський автомобільний завод", м.Харків
про стягнення 55399,72 грн.,
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "МІКА ТРЕЙД" (позивач) звернулось до Господарського суду Харківської області з позовом до Державного підприємства "Харківський автомобільний завод" (відповідач) про стягнення заборгованості за договором поставки №24-10Т від 24.10.2019 у розмірі 55399,72 грн., яка складається з 49299,98 грн. основного боргу, 4990,72 грн. інфляційних втрат, 1109,02 грн. - 3% річних. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати у справі.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 22.06.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін; встановлено відповідачу 15-денний термін для подання відзиву на позовну заяву із нормативно-правовим та документальним обґрунтуванням своєї правової позиції.

Відповідач своїм процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, ухвалу про відкриття провадження у справі від 22.06.2021 було повернуто на адресу суду із довідкою Укрпошти "адресат відсутній за вказаною адресою" (а.с. №32-35).

При цьому, суд зазначає, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд даної справи, оскільки ухвала суду про відкриття провадження у справі від 22.06.2021 направлялась відповідачу на адресу, вказану позивачем в позовній заяві, а саме: м.Харків, вул. Цементна, 2, яка є юридичною адресою відповідача згідно витягу з ЄДРПОУ. Проте, копія ухвали суду була повернута 05.07.2021 року до господарського суду.

Таким чином, 02.07.2021р. вважається днем вручення судового рішення (ухвали) згідно п.5 ч.6 ст. 242 ГПК України, оскільки в цей день була проставлена відмітка Укрпошти "про відсутність особи за адресою місцезнаходження"(а.с. №33).

Крім того, зазначена ухвала суду була направлена на юридичну адресу засновника відповідача, яким є Державний концерн "Укроборонпром", а саме: м.Київ, вул. Дегтярівська, 36, яку отримано його представником 29.06.2021. Проте, відзив на позовну заяву суду не надано.

Відповідно до п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

У даному випадку суд враховує, що за приписами частини 1 статті 9 ГПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з ухвалами суду у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Відповідно до частини 2 статті 178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Враховуючи те, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи, проте відзив на позовну заяву у строк встановлений судом не подав, суд вирішує справу в порядку ч. 9 ст. 165 ГПК України за наявними в ній матеріалами.

Положеннями частини 8 статті 252 ГПК України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

24.10.2019 року між Державним підприємством "Харківський автомобільний завод" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "МІКА ТРЕЙД" (постачальник) укладено договір поставки №24-10Т (надалі - Договір), відповідно до умов п. 1.1. якого постачальник зобов`язався в порядку та на умовах, передбачених даним Договором, поставити покупцю деталі Запасні частини та агрегати до автомобільної техніки (надалі - товар), асортимент, комплектність, кількість та вартість якого зазначається в Специфікаціях, що є Додатками до цього Договору, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити поставлений товар в порядку та строки, передбачені даним Договором.

Ціна Договору дорівнює загальній вартості всього товару, поставленого за цим Договором (п.2.1. Договору).

За умовами п.2.4 Договору покупець зобов`язався оплатити постачальнику вартість партії товару протягом 30 календарних днів з дати приймання покупцем партії товару за асортиментом, комплектністю та якістю відповідно до п.4.5. Договору, якщо інші умови та строк оплати на відповідну партію товару не визначені сторонами відповідно до п.1.1. Договору, але в будь-якому випадку не раніше отримання покупцем рахунку на такий товар.

Як зазначає позивач, виконуючи належним чином взяті на себе зобов`язання, він поставив відповідачу продукцію на загальну суму 49299,98 грн., що підтверджується видатковою накладною №281 від 11 вересня 2020 року.

У строк, передбачений Договором, відповідач розрахунок за товар згідно рахунку на оплату №306 від 11.09.2020 не здійснив, у зв`язку з чим позивачем була направлена останньому вимога щодо погашення заборгованості.

19.04.2021 відповідач надав позивачу відповідь, в якій відповідач визнає наявну заборгованість в повному обсязі та посилається на тимчасові матеріальні труднощі, що спіткали ДП "ХАЗ".

Станом на 08.06.2021 відповідач не оплатив поставлений позивачем товар, що стало підставою для звернення позивача до суду з вимогами про стягнення з відповідача заборгованості за поставлений товар в сумі 49299,98 грн., 4990,72 грн. інфляційних втрат, 1109,02 грн. - 3% річних.

Вирішуючи питання про правомірність та обґрунтованість заявлених в межах даної справи позовних вимог, суд виходить із наступного.

За загальними положеннями цивільного законодавства цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України). Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, стаття 12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

У відповідності до статті 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України), зі змістом якої кореспондуються приписи статті 509 ЦК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконати її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 ГК України).

Частиною третьою статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 193 ГК України та статтею 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Крім того, за змістом статті 193 ГК України не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом. Аналогічні застереження містить стаття 525 ЦК України.

Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України, що регулюють відносини поставки.

Так, загальні положення про поставку визначено статтею 712 ЦК України, згідно з якою за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини 1 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Суд звертає увагу на те, що відповідач у строк, встановлений Договором, оплату товару у повному обсязі не здійснив, у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, матеріали справи не містять доказів сплати заборгованості в сумі 49299,98 грн., що є істотним порушенням умов Договору та свідчить про порушення відповідачем вимог статті 712 ЦК України щодо строків оплати товару.

Вимога позивача №1098-9 від 06.11.2020 про сплату заборгованості відповідачем не задоволена, заборгованість у розмірі 49 299,98 грн. не сплачена.

Щодо посилань відповідача у відповіді на вимогу №1/93 від 19.04.2021 на тимчасові матеріальні труднощі та очікування грошових надходжень, які дозволять розпочати поступове погашення боргів, суд зазначає наступне.

Згідно до ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Наявність чи відсутність бюджетного фінансування не залежить від волі та дій позивача, що порушує його право на отримання коштів за поставлений товар за договором. Таким чином, відповідач як бюджетна установа, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання, зумовленої відсутністю коштів у бюджеті.

Слід зазначити, що чинним законодавством не установлено залежності оплати товару від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.03.2018 у справі №904/6252/17.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

Європейським судом з прав людини в рішенні від 18.10.2005 у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" та в рішенні від 30.11.2004 у справі "Бакалов проти України" зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Чинне законодавство України не містить будь-яких особливих вимог до договорів, які укладаються суб`єктами підприємницької діяльності з бюджетними установами, отже виконання договору повинно здійснюватися на загальних підставах.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача 49299,98 грн. основного боргу за отриманий за Договором товар.

Щодо вимог відповідача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних суд зазначає наступне.

Згідно з приписами частини 2 статті 193 ГК України порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення ЦК України (частина 1 статті 199 ГК України).

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Із аналізу вищезазначеної норми вбачається, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

У даному випадку, за порушення виконання зобов`язання на відповідача покладається відповідальність відповідно до статті 625 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов`язку, нового додаткового обов`язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат позивача від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення.

Аналіз зазначених норм права та умов Договору дає підстави суду дійти висновку, що порушення відповідачем умов Договору щодо своєчасної оплати товару є підставою для нарахування визначених ст. 625 ЦК платежів, адже відсутність бюджетних коштів не звільняє відповідача від встановленого законом обов`язку відшкодувати матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та не позбавляє кредитора права на компенсацію за користування утримуваними боржником грошовими коштами.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх договірних зобов`язань позивачем нараховано відповідачу 4990,72 грн. інфляційних втрат та 1109,02 грн. 3% річних за період 11.09.2020 по 11.06.2021.

Перевіривши правильність їх нарахування, суд дійшов висновку, що дане нарахування не суперечить вимогам чинного законодавства України, проте здійснено позивачем невірно.

У п.2.4 Договору сторони обумовили, що покупець зобов`язується оплатити постачальнику вартість партії товару протягом 30 календарних днів з дати приймання покупцем партії товару за асортиментом, комплектністю та якістю відповідно до п.4.5. Договору, якщо інші умови та строк оплати на відповідну партію товару не визначені сторонами відповідно до п.1.1. Договору, але в будь-якому випадку не раніше отримання покупцем рахунку на такий товар.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач отримав товар згідно видаткової накладної №281 - 11 вересня 2020 року. Рахунок на оплату №306 виставлений 11.09.2020 року.

Отже, за умовами п.2.4 Договору кінцевий строк оплати товару - 10 жовтня 2020 року, і інфляційні втрати та 3% річних слід нараховувати з 11.10.2020 року, а не з 11.09.2020 р., як здійснює позивач.

Так, згідно розрахунку інфляційних втрат та 3% річних, здійсненого судом на підставі ст. 625 ЦК України, до стягнення підлягають 4720,62 грн. інфляційних втрат та 987,79 грн. - 3% річних, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню в зазначеній сумі.

Таким чином, оцінюючи надані позивачем докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 49299,98 грн. основного боргу, 4720,62 грн. інфляційних втрат та 987,79 грн. - 3% річних, є обґрунтованими, відповідають вимогам чинного законодавства і фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим підлягають задоволенню в зазначеному розмірі.

Вирішуючи питання розподілу судового збору, суд керується ст. 129 ГПК України, у зв`язку з чим судовий збір у розмірі 2253,97 грн. покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі статей 11, 12, 509, 525, 526, 530, 625, 692, 712 ЦК України, статей 173, 174, 193, 199, 218 ГК України та керуючись статтями 124, 129 Конституції України, статтями 1, 13, 18, 73-80, 86, 123, 124, 129, 165, 178, 233, 236-238, 240, 241, 242, 252 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства "Харківський автомобільний завод" (61034, м. Харків, вул. Цементна, 2, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МІКА ТРЕЙД" (51909, Дніпропетровська область, м. Кам`янське, вул. Олеся Гончара, буд. 17, кв. 3, ) основний борг у розмірі 49299,98 грн., інфляційні втрати у розмірі 4720,62 грн., 3% річних у розмірі 987,79 грн. та 2253,97 грн. витрат по сплаті судового збору.

В іншій частині заявлених позовних вимог - відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 256 ГПК України та п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повне рішення складено "20" серпня 2021 р.

Суддя Л.В. Шарко