УХВАЛА

19 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 902/805/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т.М. (головуючий), Бенедисюка І.М., Колос І.Б.,

за участю секретаря судового засідання Барвіцької М.Т.,

представників учасників справи:

позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Трейдінг енд Делівері" (далі - ТОВ "Трейдінг енд Делівері", позивач, скаржник) - не з`явилися,

відповідачів - Відділу освіти Калинівської міської ради (далі - Відділ освіти, відповідач-1) - не з`явилися,

Державного підприємства "Вінницьке лісове господарство"(далі - ДП "Вінницьке лісове господарство", відповідач-2) - не з`явилися,

третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: 1) Державного підприємства "Бердичівське лісове господарство" (далі - ДП "Бердичівське лісове господарство") - не з`явилися;

2) Державного агентства лісових ресурсів України - не з`явилися,

розглянув касаційну скаргу ТОВ "Трейдінг енд Делівері",

на рішення Господарського суду Вінницької області від 08.12.2020 (суддя Міліціанов Р.В.) та

постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 31.03.2021 (головуючий - суддя Юрчук М.І., судді: Крейбух О.Г., Савченко Г.І.)

у справі № 902/805/20

за позовом ТОВ "Трейдінг енд Делівері"

до Відділу освіти Калинівської міської ради, ДП "Вінницьке лісове господарство"

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: 1) ДП "Бердичівське лісове господарство"; 2) Державного агентства лісових ресурсів України,

про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ТОВ "Трейдінг енд Делівері" звернулося до суду з позовом до Відділу освіти Калинівської міської ради про визнання договору від 22.07.2020 № 187 недійсним.

Позов, з посиланням на статтю 17 Закону України "Про публічні закупівлі", мотивовано тим, що Відділом освіти протиправно прийнятого рішення про визнання ДП "Вінницьке лісове господарство" переможцем процедури закупівлі, у зв`язку з чим договір від 22.07.2020 № 187 підлягає визнанню недійсним.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 08.12.2020, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 31.03.2021: відмовлено повністю у задоволенні позову.

Рішення та постанову мотивовано невстановленням обставин, з якими чинне законодавство пов`язує визнання договору недійсним, так само як і обставин порушення процедури закупівлі, за наслідками якої укладено оспорюваний договір. Крім того, зазначено, що оспорюваний договір виконується сторонами вже протягом п`яти місяців, позивач не просив вжити заходи забезпечення позову, а також не наполягає на застування реституції чи відшкодування збитків внаслідок констатації недійсності договору, у зв`язку з чим, суду не доведено ефективності обраного позивачем способу захисту прав.

Не погодившись із рішенням судів попередніх інстанцій, ТОВ "Трейдінг енд Делівері" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Вінницької області від 08.12.2020 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 31.03.2021 у справі № 902/805/20; ухвалити нове рішення, яким задовільнити повністю позовні вимоги ТОВ "Трейдінг енд Делівері" про визнання договору від 22.07.2020 № 187 недійсним.

Ухвалою Верховного Суду від 16.07.2021 відкрито касаційне провадження у справі № 902/805/20 за касаційною скаргою ТОВ "Трейдінг енд Делівері" на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та призначено її розгляд на 19.08.2021.

На обґрунтування своєї правової позиції ТОВ "Трейдінг енд Делівері" у поданій касаційній скарзі від 05.06.2021 № 2-05/521 із посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України вказує, що оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням вимог статті 236 ГПК України, не ґрунтуються на засадах верховенства права, є незаконним і необґрунтованим, допущені порушення норм як матеріального права, так і норм процесуального права, без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду:

- від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16 та від 14.05.2019 у справі № 910/11511/18 відповідно до яких "суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підставу позову), наявність чи відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення чи захисту в обраний саме позивачем спосіб". Крім того, суди першої та апеляційної інстанцій розглядаючи питання обрання позивачем ефективного способу захисту порушених прав, не врахували того, що вимога про визнання недійсним договору є законним та ефективним способом захисту порушених прав у судовому порядку у відповідності до статті 16 Цивільного кодексу України і відновлення порушеного права можливе шляхом задоволення позову та визнання спірного договору недійсним;

- від 27.03.2019 у справі № 905/1250/18 де зроблено висновок, що відповідно до статті 3 Закону України "Про публічні закупівлі" одним із принципів здійснення закупівель є добросовісна конкуренція серед учасників закупівель. Зв`язки між учасниками процедури закупівель можуть свідчити про наявність аптиконкурентних домовленостей. Відтак сам замовник повинен перевіряти дотримання положень Закону щодо пов`язаності учасників між собою. Також зроблено висновок, що у випадку коли учасники процедури закупівлі є пов`язаними особами в розумінні статті 1 Закону України "Про публічні закупівлі" - це відповідно до статті 30 цього Закону є підставою для відхилення замовником пропозиції конкурсних торгів.

Від учасників справи відзивів на касаційну скаргу ТОВ "Трейдінг енд Делівері" на адресу Верховного Суду не надходило.

Касаційне провадження щодо розгляду цієї скарги здійснюється з урахуванням положень ГПК України у редакції від 08.02.2020.

Згідно з приписами статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Дослідивши доводи касаційної скарги, зміст судових рішень у їх контексті та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 902/805/20 на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання визначення подібності правовідносин, Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 №910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 №925/3/17, пункт 40 постанови від 25.04.2018 №910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі №910/8956/15 та 13.09.2017 у справі №923/682/16.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц).

Отже для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Щодо доводів касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16 та від 14.05.2019 у справі № 910/11511/18, від 27.03.2019 у справі № 905/1250/18 то Верховний Суд зазначає таке.

Суд касаційної інстанції переглядає у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження. Отже, предметом касаційного перегляду є рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції у справі № 902/805/20 на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Предметом позовних вимог у справі, що розглядається, є визнання договору, укладеного за наслідками проведення відкритих торгів, недійсним з підстав порушення процедури публічної закупівлі.

Предметом касаційного оскарження є незгода ТОВ "Трейдінг енд Делівері" з рішеннями судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні його позову.

Ухвалюючи судові рішення, суди попередніх інстанцій виходили, зокрема, з такого:

- відповідно до пункту 1.1 Статуту учасника, ДП "Вінницьке лісове господарство" належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України (Орган правління майном). Відповідно до пункту 4.3 Статуту, участь підприємства в асоціаціях та корпораціях, концернах та інших об`єднаннях здійснюється за рішенням Органу управління майном (Державне агентство лісових ресурсів України). За положеннями пункту 5.5 Статуту, відчуження майна, що належить до основних фондів, що є державною власністю і закріплені за підприємством, здійснюється за погодженням з Органом управління майном (Державне агентство лісових ресурсів України). Зі змісту пункту 7.2 Статуту, Органу управління майном (Державне агентство лісових ресурсів України) приймає рішення про припинення підприємства; затверджує статут підприємства, здійснює контроль за його дотриманням; укладає і розриває контракт із директором Підприємства та здійснює контроль за його виконанням; проводить моніторинг фінансової діяльності, зокрема виконання показників фінансових планів підприємства; здійснює контроль за фінансовою дисципліною підприємства. Згідно з пунктами 8.1. та 8.2. Статуту, органом управління учасника є директор, наймання якого здійснюється Державним агентством лісових ресурсів України (Органом управління майном) шляхом укладання з ним контракту;

- відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, єдиним засновником ДП "Бердичівське лісове господарство" є Державне агентство лісових ресурсів України, що володіє 100 відсотками статутного капіталу цього учасника;

- відповідно до преамбули Статуту учасника, ДП "Бердичівське лісове господарство" належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України (Орган управління майном). Згідно з пунктом 3.2 Статуту, підприємство здійснює діяльність на комерційній основі і відповідно до чинного законодавства України та Статуту, який затверджується Органом управління майном. Відповідно до пункту 3.3 Статуту, участь підприємства в асоціаціях, корпораціях, концернах та інших об`єднаннях здійснюється за рішенням Органу управління майном (Державне агентство лісових ресурсів України). За положеннями пункту 4.4 Статуту, відчуження майна, що належить до основних фондів, що є державною власністю і закріплені за Підприємством, здійснюється за погодженням з Органом управління майном (Державне агентство лісових ресурсів України). Згідно з пунктами 6.1 та 6.2 Статуту, органом управління учасника є директор, наймання якого здійснюється Державним агентством лісових ресурсів України (Органом управління майном) шляхом укладання з ним контракту. Відповідно до пункту 8.1 Статуту, ліквідація та реорганізація (злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення) підприємства здійснюється за рішенням Органу управління майном;

- аналіз статутних документів названих державних підприємств вказує на можливість прийняття Державним агентством лісових ресурсів України окремих управлінських рішень, однак дана обставина не вказує на наявність прав стосовно здійснення вирішального впливу на господарську діяльність учасника процедури закупівлі;

- ДП "Вінницьке лісове господарство" та ДП "Бердичівське лісове господарство" є самостійними та відокремленими суб`єктами господарювання;

- з посиланням на статті 19, 73, 74 Господарського кодексу України, суди зазначили, що відповідальність органу управління майном (Державне агентство лісових ресурсів України) та державних підприємств, учасників процедури публічної закупівлі, розмежовано нормами законодавства;

- Державне агентство лісових ресурсів України не уповноважено здійснювати функцію органу управління ДП "Вінницьке лісове господарство" та ДП "Бердичівське лісове господарство", що є підставою для здійснення вирішального впливу на господарську діяльність в розумінні пункту 20 частини першої статті 1 Закону України "Про публічні закупівлі";

- нормативне розуміння понять "управління майном", як функція орану державної влади, та "орган управління державного підприємства", як одиниця внутрішньої організаційної структури підприємства, є істотно відмінним за правовим змістом;

- спільний контроль має здійснюватися не органом державної влади (яким згідно з відомостями ЄДРПОУ є Державне агентство лісових ресурсів України), а лише юридична особа - суб`єкт господарювання;

- орган державної влади (Державне агентство лісових ресурсів України) не є самостійним суб`єктом господарських правовідносин, тому не може виступати суб`єктом спільного контролю над державними підприємствами у цьому випадку. Державне агентство лісових ресурсів України не є, в розумінні пункту 20 частини першої статті 1 Закону України "Про публічні закупівлі", особою (суб`єктом правопорушення), яка може здійснювати спільний контроль над учасниками процедури закупівлі.

У справі ж № 912/1856/16, на яку посилається скаржник, розглядався позов про визнання недійсним рішення Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 05.02.2016 Ф-298/0-1094/0/6-16 про відмову у поновленні договору оренди землі від 10.03.2016, укладеного між Долинською районною державною адміністрацією Кіровоградської області та фермерським господарством "Хлібороб", зареєстрованого 14.03.2006 у ДП "Центр ДЗК при Держкомземі по земельних ресурсах" в Долинському районі за № 1; визнання недійсним рішення Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 02.03.2016 Ф-2947/0-1410/0/6-16 про відмову у поновлення договору оренди землі від 10.03.2016, укладеного між Долинською районною державною адміністрацією Кіровоградської області та фермерським господарством "Хлібороб", зареєстрованого 14.03.2006 у ДП "Центр ДЗК при Держкомземі по земельних ресурсах" в Долинському районі за № 1; визнання поновленим строком на 10 років, а саме з 11.03.2016 по 11.03.2026, договору оренди землі, укладеного 10.03.2006 між Долинською районною державною адміністрацією Кіровоградської області та фермерським господарством "Хлібороб" (далі - Договір оренди), зареєстрований 14.03.2006 у ДП "Центр ДЗК при Держкомземі по земельних ресурсах" в Долинському районі за № 1; визнання укладеною додаткову угоду про поновлення Договору оренди землі, укладеного 10.03.2006 між Долинською районною державною адміністрацією Кіровоградської області та фермерським господарством "Хлібороб", зареєстрованого 14.03.2006 у ДП "Центр ДЗК при Держкомземі по земельних ресурсах" в Долинському районі за № 1, направлену Головному управлінню Держгеокадастру у Кіровоградській області 05.01.2016, на умовах, які були чинними до моменту поновлення договору у наведеній редакції.

Позов у справі №912/1856/16 мотивовано тим, що ФГ "Хлібороб" виконало всі передбачені Договором оренди та законодавством умови для поновлення Договору оренди, а в листах-відмовах від 05.02.2016 та 02.03.2016. ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області ніяким чином не обґрунтував свою відмову, отже ФГ "Хлібороб" має право на укладення Договору оренди на новий строк. При цьому після закінчення дії Договору ФГ "Хлібороб" продовжує користуватись земельною ділянкою, а відомості щодо передачі цієї земельної ділянки іншому орендарю відсутні, тому ФГ "Хлібороб" має право на поновлення Договору оренди відповідно до частини шостої статті 33 Закону України "Про оренду землі", а рішення Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області про відмову у поновленні Договору підлягають визнанню недійсними відповідно до частини першої статті 21 Цивільного кодексу України та частини першої статті 155 Земельного кодексу України.

У справі № 910/11511/18, на яку посилається скаржник, розглядався позов про визнання удаваним правочином Договору про надання професійної правничої (правової) допомоги від 23.05.2018, укладеного приватним акціонерним товариством "Кременчуцький завод технічного вуглецю" та фізичною особою - підприємцем Овчаренко В.Ю., встановивши, що насправді зазначені особи уклали не договір про надання правової допомоги, визначений пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", а договір про надання послуг, передбачений статтею 901 Цивільного кодексу України.

Позовна заява у справі № 910/11511/18 мотивована тим, що Овчаренко В.Ю. не є адвокатом, що здійснює діяльність індивідуально, наявність у нього статусу особи, що провадить незалежну професійну діяльність спростовується даними податкового обліку. Тому укладення сторонами спірного Договору порушує права позивача, оскільки ФОП Овчаренко В.Ю. надає приватному акціонерному товариству "Кременчуцький завод технічного вуглецю" в іншому провадженні підприємницькі послуги під виглядом адвокатських, заявляючи вимоги до позивача про забезпечення витрат на професійну правничу допомогу.

З огляду на зміст постанов Верховного Суду від 22.01.2019 у справі №912/1856/16 та від 14.05.2019 у справі № 910/11511/18, Суд вбачає безсумнівну відмінність предмета та підстав позовів, змісту позовних вимог та фактичних обставин зі справою № 902/805/20, а також правового регулювання.

Що ж до справи № 905/1250/18, на яку посилається скаржник, Верховний Суд звертає увагу на те, що у справі № 905/1250/18 за позовом керівника Слов`янської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Слов`янської міської ради до Управління житлово-комунального господарства Слов`янської міської ради та Комунального підприємства Слов`янської міської ради "Водозниження" про визнання недійсним рішення тендерного комітету та визнання недійсним договору про закупівлю, підставою для пред`явлення та задоволення позову у справі № 905/1250/18 стало встановлення пов`язаності між учасниками (КП Слов`янської міської ради "Водозниження", КП "АТП 052814" та управління житлово-комунального господарства Слов`янської міської ради, з посиланням на статтю 17 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", відповідно до якої відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на засадах їх підпорядкованості, підзвітності та підконтрольності органам місцевого самоврядування).

Тоді як у цій справі судами встановлено, що ДП "Вінницьке лісове господарство" та ДП "Бердичівське лісове господарство" є самостійними та відокремленими суб`єктами господарювання; аналіз статутних документів державних підприємств вказує на можливість прийняття Державним агентством лісових ресурсів України окремих управлінських рішень, однак дана обставина не вказує на наявність прав стосовно здійснення вирішального впливу на господарську діяльність учасника процедури закупівлі.

Крім того, у справі №905/1250/18 надавалась оцінка пов`язаності учасників процедури закупівлі - комунальних підприємств, а не державних підприємств, що вказує на суттєву відмінність за істотними правовими ознаками.

Таким чином, постанова Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 905/1250/18 ухвалена хоча й за правового регулювання спірних правовідносин, схожого з тим, що має місце у цій справі (у частині визнання недійсним договору у зв`язку з порушенням процедури закупівлі, зокрема статті 17 Закону України "Про публічні закупівлі"), але за іншої фактично-доказової бази (обставин справи та зібраних у них доказів), ніж у цій справі № 902/805/20, тобто зазначена справа № 905/1250/18 і ця справа є відмінними за істотними правовими ознаками, що свідчить про неподібність правовідносин у них.

Тобто у кожній із зазначених справ судами досліджувались різна організаційно-правова форма підприємств, відмінне правове регулювання комунального підприємства та державного підприємства, різні за змістом докази, які подавались сторонами, та на підставі встановлених судами різних за змістом обставин приймалися відповідні судові рішення, що, у свою чергу, не може свідчити про подібність правовідносин, оскільки під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі № 910/3040/16.

Таким чином, у контексті наведеного Верховний Суд відхиляє як помилкові доводи скаржника про те, що оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій у справі № 902/805/20 прийняті без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16 та від 14.05.2019 у справі № 910/11511/18, від 27.03.2019 у справі № 905/1250/18, оскільки відсутні підстави для висновку про те, що правовідносини у справі, що розглядається, та у справах, на які посилається скаржник на обґрунтування підстави касаційного оскарження прийнятого у справі судового рішення, є подібними.

Верховний Суд зауважує, що, обираючи підстави касаційного оскарження, скаржник не зазначав про порушення судом апеляційної інстанції норми процесуального права, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, як на підставу для касаційного оскарження, зокрема щодо порушень порядку надання, отримання, оцінки доказів у суді першої та апеляційної інстанцій.

У справі, яка розглядається, судами попередніх інстанцій надано оцінку всім наданим сторонами доказам, до переоцінки яких, у силу приписів статті 300 ГПК України (в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги) суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.

Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена судом, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (близький за змістом висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Верховний Суд підкреслює, що в силу принципів диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом Верховний Суд переглядає справу в межах усіх доводів касаційної скарги та з урахуванням установлених у справі конкретних обставин і не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

При розгляді даної справи Верховний Суд бере до уваги, що однією з основних засад справедливого судочинства вважається принцип верховенства права, невід`ємною, органічною складовою якого є принцип правової визначеності.

Одним з аспектів принципу правової визначеності є те, щоб у разі винесення судами остаточного судового рішення воно не підлягало перегляду. Сталість і незмінність остаточного судового рішення, що набуло чинності, забезпечується через реалізацію відомого принципу res judicata. Остаточні рішення національних судів не повинні бути предметом оскарження. Можливість скасування остаточних рішень, без урахування при цьому безспірних підстав публічного інтересу, та невизначеність у часі на їх оскарження несумісні з принципом юридичної визначеності. Тому категорію res judicata слід вважати визначальною й такою, що гарантує незмінність установленого статусу учасників спору, що визнано державою та забезпечує сталість правозастосовних актів. Правова визначеність також полягає в тому, щоб остаточні рішення судів були виконані.

Верховний Суд також зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі і матеріали справи, зважаючи на зміст спірних правовідносин, суть спору Верховний Суд дійшов висновку про наявність правових підстав для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ "Трейдінг енд Делівері"

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Трейдінг енд Делівері" на рішення Господарського суду Вінницької області від 08.12.2020 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 31.03.2021 у справі № 902/805/20.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І. Колос