РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04.08.2021Справа № 904/1915/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Ягічевої Н.І., за участі секретаря судового засідання Гарашко Т.В., розглянувши у судовому засіданні матеріали справи

за позовом Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" (пров. Дежньова, буд. 9, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, 50000, )

до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (вул. Б. Хмельницького, буд. 6, м. Київ, 01601, )

про визнання недійсними окремих положень договору

Представники сторін: згідно протоколу судового засідання

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство теплових мереж "Криворіжтепломережа" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", в якому просить визнати недійсними пункти 3.13 та 5.7 договору постачання природного газу від 05.10.2018 №3487/18-ТЕ-5/ПТ в редакції додаткової угоди №4 від 30.11.2018, укладеного між сторонами.

Позовні вимоги обґрунтовані недодержанням при визначення оспорюваних умов договору приписів ст.ст. 22, 623 Цивільного кодексу України та ст. 224, 225 Господарського кодексу України. Позивач зазначає, що наявність у відповідача можливості стягувати із позивача надмірні і жодним чином недоведені грошові суми під виглядом збитків, спотворює дійсне правове призначення збитків, оскільки із компенсаторного засобу відновлення майнової сфери потерпілого від порушення зобов`язання, договірний розмір збитків перетворюється на джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором-монополістом і несправедливо покладає на позивача непомірний тягар, що суперечить закріпленій ст. 22, 263 ЦК України та ст. ст. 224, 225 ГК України суті зобов`язання з відшкодування збитків.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 09.03.2021 №904/1915/21 матеріали позовної заяви Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання недійсними пунктів 3.13 та 5.7 договору постачання природного газу від 05.10.2018 №3487/18-ТЕ-5/ПТ в редакції додаткової угоди №4 від 30.11.2018 направлено за територіальною підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.04.2021 вказану позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк та спосіб усунення недоліків позовної заяви.

15.04.2021 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) позивачем подано заяву про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 12.05.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.05.2021 підготовче засідання відкладено на 26.05.2021.

17.05.2021 до відділу діловодства суду від Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з тих підстав, що додаткова угода №4 була укладена у відповідності до норм чинного законодавства, водночас, підписавши договір та спірну додаткову угоду, позивач був ознайомлений як з умовами договору, та і з Правилами постачання природного газу. Обґрунтування позивача щодо того, що такі умову договору є джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків є необґрунтованими, оскільки такий порядок відшкодування збитків передбачений Правилами постачання природного газу, з іншого боку - стосуються виконання оспорюваних правочинів, а тому не може бути предметом розгляду даної справи.

20.05.2021 до відділу діловодства суду представником Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" подано відповідь на відзив, у якій позивач зазначає, що в момент підписання додаткової угоди до договору існував недолік волі, а саме обмеження волевиявленні учасника правочину, так як процес укладення аналогічних договорів відбувався, враховуючи монопольне становище підприємства відповідача на ринку постачання природного газу, також, оскільки відшкодування збитків відбувається лише за одночасної наявності: протиправної поведінки, негативного результату, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та виною правопорушника, у спірних пунктах договору наявний дефект змісту правочину.

У підготовчому засіданні 26.05.2021 судом оголошено перерву до 16.06.2021.

27.05.2021 на електронну пошту суду від Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" надійшли заперечення на відповідь на відзиву у яких відповідач зазначає, що позивачем не зазначено конкретної підстави, за якою спірні підпункти договору підлягають визнанню недійними, додаткова угода №4 була укладена у відповідності до норм чинного законодавства, а тому відсутні підстави вважати спірні підпункти недійсними, при цьому обставини відшкодування шкоди, правова природа збитків не є підставою недійсності правочину чи його окремих пунктів.

02.06.2021 до відділу діловодства суду представником Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" подані пояснення проти заперечення, з доданою судовою практикою, у яких позивач просить врахувати відповідні висновки суду та факт того, що автоматичне стягнення збитків, яке було закладено у спірних додаткових угодах відповідачем, суперечить принципам розумності та справедливості.

15.06.2021 до відділу діловодства суду представником позивача подано додаткові пояснення щодо судової практики, у яких зазначено щодо протиправності дій відповідача, які виявлялися в тому, що при обізнаності ще у 2017 році факту протиправності умови "бери або плати", у 2018 закладали певні умови оспорюваного договору на постачання газу, які дозволяли останньому в автоматичному режимі (без доведення) нараховувати та стягувати збитки, при цьому вказані пункти, що закладалися до умов договору, не носили функції відновлення майнової сфери потерпілого у разі порушення його прав, а носили по суті функцію покарання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.06.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу № 904/1915/21 до розгляду по суті на 07.07.2021.

У судовому засіданні 07.07.2021 оголошено перерву розгляду справи по суті до 04.08.2021.

У судовому засіданні 04.08.2021 представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, в свою чергу представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив, просив відмовити.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 04.08.2021 оголошено вступну та резолютивну частину рішення відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

05.10.2018 між Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - постачальник, відповідач) та Комунальним підприємством теплових мереж "Криворіжтепломережа" (далі - споживач, позивач) укладено договір постачання природного газу №3487/18-ТЕ-5/ПТ (далі - договір), за умовами якого постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору (п. 1.1. договору у редакції, викладеній у додатковій угоді №4 від 05.10.2018).

30.11.2018 сторонами укладено додаткову угоду № 4 до договору (далі - додаткова угода №4), в якій погодили викласти розділи 1-12 договору у новій редакції.

Пунктом 2.1 договору визначено замовлений споживачем обсяг (об`єм) природного газу визначений.

Відповідно до п. 2.5 договору у редакції, викладеній в додатковій угоді № 4, допускається відхилення обсягу використання природного газу від замовленого обсягу протягом відповідного розрахункового періоду в розмірі +-5 відсотків (плюс мінус п`ять відсотків) від зазначеного в п. 2.1 обсягу без підписання додаткової угоди.

Згідно умов п. 3.13 договору у редакції, викладеній в додатковій угоді № 4, якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний обсяг використаного споживачем природного газу більше ніж на 5% відрізняється від замовленого обсягу газу на відповідний період (зазначений в п. 2.1 Договору), споживач зобов`язаний відшкодувати постачальнику збитки в порядку, визначеному п. 5.7 Договору. При цьому розмір збитків визначається таким чином:

3.13.1. якщо фактичний об`єм (обсяг) використання природного газу буде менший від замовленого обсягу природного газу, споживач зобов`язаний відшкодувати постачальнику збитки у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості невикористаного обсягу газу за звітний (розрахунковий) період;

3.13.2. якщо фактичний об`єм (обсяг) використання природного газу буде перевищувати замовлений обсяг природного газу на цей період, споживач зобов`язаний відшкодувати збитки за перевищення об`єму (обсягу) природного газу, що розраховуються за формулою: В = (Vф- Vп) х Ц х К, де: Vф - об`єм (обсяг) природного газу, який фактично поставлений постачальником споживачу протягом розрахункового періоду за договором відповідно до акту приймання-передачі природного газу; Vп - замовлений обсяг природного газу на розрахунковий період, зазначений в п. 2.1. договору; Ц - ціна природного газу за Договором; К - коефіцієнт, який дорівнює 0.5.

Пунктом 5.7 договору у редакції, викладеній в додатковій угоді № 4, визначено, що відшкодування постачальнику вартості збитків, розрахованих відповідно до умов п. 3.13 Договору, здійснюється таким чином:

- постачальник на підставі даних, зазначених в акті приймання-передачі (якщо споживач порушив пункт 3.9 договору та не надав акт приймання-передачі, використання газу за відповідний період приймається 0 куб.м.) та замовлених обсягів, визначених пунктом 2.1 договору, розраховує збитки відповідно до підпунктів 3.13.1 або 3.13.2 пункту 3.13 договору;

- постачальник після 15 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, надає споживачу акт-претензію щодо відшкодування збитків та розрахунок збитків;

- споживач протягом 20 (двадцяти) робочих днів з моменту отримання акта-претензії зобов`язаний відшкодувати постачальнику вартість збитків на рахунок, визначений в акті- претензії.

У разі, якщо протягом зазначеного періоду споживач не відшкодував (не повністю відшкодував) постачальнику збитки, споживач несе відповідальність перед постачальником на загальних умовах, визначених Договором та чинним законодавством України.

Договір та додаткова угода №4 підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками.

На думку позивача, пункти 3.13 та 5.7 договору у редакції, викладеній у додатковій угоді №4, не відповідають нормам діючого законодавства у зв`язку з чим, просить суд визнати їх недійними. Обґрунтовуючи недійсність оскаржуваних пунктів договору, позивач наголошує, що такі пункти не відповідають вимогам ст. 22, 623 Цивільного кодексу України, а також ст. 224, 225 Господарського кодексу України, оскільки дозволяють в автоматичному режимі (без доведення) нараховувати та стягувати збитки, що із компенсаторного засобу відновлення майнової сфери потерпілого від порушення зобов`язання, перетворюються на джерело отримання невиправданих додаткових прибутків відповідачем і несправедливо покладає на позивача непомірний тягар. Також позивач зазначає, що при укладанні вказаного договору існував недолік волі, тобто обмеження волевиявленні учасника правочину, так як процес укладення аналогічних договорів відбувався шляхом підпису уповноваженою особою додаткової угоди "без варіянтів", враховуючи монопольне становище підприємства відповідача на ринку постачання природного газу.

Оцінюючи подані позивачем та відповідачем докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що вимоги Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтю 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Тотожні положення містить й Господарський кодекс України (ч. 1 ст. 193 Господарський кодекс України).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору заснована на свободі волевиявлення, а останнє, у свою чергу, спирається на свободу волі, що реалізується за допомогою диспозитивності норм цивільного права. Під диспозитивністю прийнято розуміти засновану на нормах даної галузі права юридичну свободу суб`єкта цивільних правовідносин здійснювати свої суб`єктивні права за своїм розсудом.

Таким чином, правовими засобами закріплення свободи договору традиційно розуміють норми-принципи, які проголошують свободу договору, свободу підприємницької діяльності та диспозитивні норми права, в яких втілено даний принцип.

Важливим елементом свободи договору є воля та її зовнішній вираз - волевиявлення.

За змістом ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач та відповідач, за результатами досягнення згоди з усіх істотних умов договору уклали договір постачання природного газу, який став обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

При цьому, невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Під час розгляду даної справи судом не встановлено, а позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов`язує недійсність правочину (частини правочину).

Спірні договір та додаткова угода №4 до нього підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками. Пунктом 10.9 додаткової угоди №4 сторони засвідчили, що підписанням цього договору споживач підтверджує, що йому завчасно постачальником була надана повна інформація і роз`яснення щодо умов цього договору.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено сторонами спірний договір, в тому числі і в частині оспорюваних пунктів додаткової угоди, був укладений у відповідності до Закону України "Про ринок природного газу", Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22 березня 2017 р. №187, інших нормативно-правових актів.

При цьому, позивачем не доведено що оспорюваний договір, в тому числі і в спірній частині, не був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, воля обох сторін договору відповідала зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи договір, знали про наслідки його укладення та бажали настання таких правових наслідків, що виключає можливість вважати договір в цій частині таким, що не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зазначеним у частині 5 статті 203 Цивільного кодексу України.

Необґрунтованими є доводи позивача, щодо невідповідності спірних пунктів договору ст. 22, 623 Цивільного кодексу України, а також ст. 224, 225 Господарського кодексу України.

Так, статтею 22 Цивільного кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до положень ст. 623 ЦК України встановлено, що боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Частиною другою статті 224 Господарського кодексу України встановлено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно зі статтею 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Таким чином, стягнення збитків є окремим видом цивільно-правової відповідальності.

Спірним пунктом 3.13. договору фактично погоджено умови застосування до відповідача відповідальності у вигляді стягнення збитків (відмінність обсягу використаного відповідачем природного газу від замовленого у позивача обсягу на відповідний період з різницею більше, ніж на 5%) та додаткові умови щодо порядку розрахунку збитків.

В той час як умовами п. 5.7. договору встановлено порядок відшкодування відповідачем таких збитків позивачеві .

Суд зазначає, що жодна з норм закону, наведена позивачем, яка регулює поняття та правові підстави відшкодування збитків, не обмежує права сторін на укладення договорів постачання природного газу з доповненням на власний розсуд їх змісту, зокрема, в частині порядку нарахування та відшкодування збитків, завданих постачальнику споживачем внаслідок порушення останнім зобов`язань за договором.

З системного аналізу спірних пунктів договору не вбачається, що такі містять умови про зміну підстав стягнення збитків, зокрема без необхідності доведення їх фактичного завдання, розміру, невиконання зобов`язання споживачем та причинно-наслідкового зв`язку між невиконанням зобов`язань і завданими збитками.

При цьому необґрунтованими є посилання позивача на судову практику, зокрема на постанови Північного апеляційного господарського суду від 23.02.2021 у справі №910/10423/20, Центрального апеляційного господарського суду від 12.05.2021 у справі №904/6992/20, оскільки предметом розгляду у даних справах було саме стягнення збитків, а не визнання недійним пунктів договору, на підставі ці збитки були нараховані.

За таких обставин, враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що оспорювані пункти договору постачання природного газу від 05.10.2018 №3487/18-ТЕ-5/ПТ в редакції додаткової угоди №4 від 30.11.2018 не суперечать вимогам чинного законодавства, а твердження позивача з цього приводу є необґрунтованими.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Приймаючи до уваги наведене вище у сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання недійсними окремих положень договору не є доведеними, а тому задоволенню не підлягають.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. 86, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 20.08.2021

Суддя Н.І. Ягічева