ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.08.2021м. ДніпроСправа № 904/6251/20 (904/310/21)

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Соловйової А.Є., за участю секретаря судового засідання Карпенко К.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДЕСЬКИЙ ЗАВОД КЛАСИЧНИХ ВИН"

до відповідача-1: Фізичної особи-підприємця Поліщук Людмили Володимирівна, відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "АДАМАН ТРЕЙД"

про визнання недійсним правочину

Представники:

від позивача: Палкін А.Ю., ордер серія ДП №8316/023 від 12.05.2021

від відповідача-1: Дружина Т.Г., ордер серія ВІ №1051136 від 27.07.2021

від відповідача-2: не з`явився

вільний слухач: ОСОБА_1, посвідчення НОМЕР_2 від 24.09.2020

СУТЬ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ОДЕСЬКИЙ ЗАВОД КЛАСИЧНИХ ВИН" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача - 1: Фізичної особи-підприємця Поліщук Людмили Валентинівни, відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "АДАМАН ТРЕЙД" про визнання недійсним договору №2 про надання послуг від 03.08.2015.

Судом за допомогою автоматизованої системи документообігу суду встановлено, що 03.12.2020 Господарським судом Дніпропетровської області відносно відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "АДАМАН ТРЕЙД" (49026, м. Дніпро, вул. Калинина, б. 43, ) відкрито провадження у справі про банкрутство №904/6251/20, що перебуває на розгляді судді Господарського суду Дніпропетровської області Соловйової А. Є.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 26.01.2021 прийнято до розгляду матеріали справи №904/6251/20(904/310/21) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДЕСЬКИЙ ЗАВОД КЛАСИЧНИХ ВИН" до відповідача - 1: Фізичної особи-підприємця Поліщук Людмили Валентинівни, відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "АДАМАН ТРЕЙД" про визнання недійсним правочину в межах справи № 904/6251/20 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "АДАМАН ТРЕЙД"(49026, м. Дніпро, вул. Калинина, б. 43, ) та відкрито провадження у справі. Ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 16.02.2021 о 11:20 год. у приміщенні Господарського суду Дніпропетровської області в залі судового засідання (кабінеті) № 3-307 за адресою: 49600, м. Дніпро, вул. Володимира Винниченка, 1.

15.01.2021 відповідачем-1 через канцелярію суд був поданий відзив на позовну заяву. Крім того, представником відповідача-1 було подано клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату в зв`язку з участю 16.02.2021 в іншому судового засіданні в Дніпропетровському окружному адміністративному суді (справа №160/13426/20).

15.02.2021 відповідачем-2 через канцелярію суду був поданий відзив на позовну заяву.

Суд долучив надані документи до матеріалів справи.

В підготовче засідання, призначене на 16.02.2021, з`явився представник позивача, представники відповідачів-1, 2 в підготовче засідання не з`явились.

Представник позивача не заперечував проти задоволення клопотання відповідача-1 про відкладення розгляду справи та зазначив про необхідність надання позивачу часу для ознайомлення з відзивами на позов відповідачів-1, 2 та підготовки відповідей на відзиви.

Ухвалою суду від 16.02.2021 відкладено підготовче засідання на 12.03.2021 о 11:15 год.

11.03.2021 ФОП Поліщук Л.В. подала через канцелярію суду клопотання б/н від 11.03.2021 про долучення документів до матеріалів справи.

11.03.2021 позивач подав через канцелярію суду відповіді на відзив б/н від 11.03.2021.

11.03.2021 відповідач - 1 подала через канцелярію суду клопотання про відкладення розгляду справи, в зв`язку з перебуванням адвоката відповідача-1 на лікарняному.

11.03.2021 позивач подав через канцелярію суду клопотання про зобов`язання надати відповіді на запитання.

Ухвалою суду від 12.03.2021 задоволено клопотання Позивача б/н від 11.03.2021 про зобов`язання надати відповіді на запитання. Зобов`язано Фізичну особу-підприємця Поліщук Людмилу Володимирівну (РНОКПП - НОМЕР_1 ) надати вичерпну відповідь у формі заяви свідка, підпис на якій посвідчено нотаріусом, окремо на кожне запитання по суті, які поставлені Товариством з обмеженою відповідальністю "ОДЕСЬКИЙ ЗАВОД КЛАСИЧНИХ ВИН" () у позовній заяві, у порядку, передбаченому ст. 90 Господарського процесуального кодексу України. Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю "АДАМАН ТРЕЙД" (код ЄДРІІОУ-30012937) надати вичерпну відповідь у формі заяви свідка, підпис на якій посвідчено нотаріусом, окремо на кожне запитання по суті, які поставлені Товариством з обмеженою відповідальністю "ОДЕСЬКИЙ ЗАВОД КЛАСИЧНИХ ВИН" (код ЄДРНОУ 38534742) у позовній заяві, у порядку, передбаченому ст. 90 Господарського процесуального кодексу України. Продовжено строк підготовчого провадження на 30 календарних днів. Відкладено підготовче засідання на 24.03.2021 о 10:50 год.

23.03.2021 представником Позивача подана через канцелярію заява б/н від 22.03.2021 про відкладення підготовчого засідання.

23.03.2021 представниками Відповідачів - 1,2 подані клопотання б/н від 23.03.2021 про відкладення підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 24.03.2021 відкладено підготовче засідання на 13.04.2021 о 12:30 год.

Ухвалою суду від 13.04.2021 подані Позивачем 30.03.2021, 01.04.2021, 09.04.2021 клопотання про витребування доказів судом - залишено на розгляді суду. Відкладено підготовче засідання на 21.04.2021 о 11:00 год.

20.04.2021 Відповідачем-1 подане заперечення б/н від 20.04.2021 на клопотання про витребування доказів.

В підготовче засідання, призначене на 21.04.2021, представники сторін не з`явились, про дату, час та місце підготовчого засідання були повідомлені належним чином.

Ухвалою суду від 21.04.2021 відкладено підготовче засідання на 28.04.2021 о 11:00 год.

27.04.2021 Позивачем подане клопотання про визнання підстав для відмови відсутніми та зобов`язання учасника справи надати відповідь.

Суд долучив клопотання до матеріалів справи.

В підготовче засідання, призначене на 28.04.2021 представник Відповідача - 2 не з`явився, про дату час та місце підготовчого засідання був повідомлений належним чином.

В підготовче засідання з`явились представники Позивача та Відповідача-1.

Представник Позивача підтримав клопотання про визнання підстав для відмови відсутніми та зобов`язання учасника справи надати відповідь.

Представник Відповідача-2 заявив усне клопотання про відкладення підготовчого засідання для надання можливості ознайомлення з документами, поданими Позивачем.

Ухвалою суду від 28.04.2021 клопотання позивача про визнання підстав для відмови відсутніми та зобов`язання учасника справи надати відповідь - залишено на розгляді суду. Відкладено підготовче засідання на 12.05.2021 о 11:00 год.

Ухвалою суду від 12.05.2021 повторно зобов`язано Відповідача-1 Поліщук Людмилу Валентинівну надати вичерпну відповідь у формі заяви свідка, підпис на якій посвідчено нотаріусом, окремо на кожне запитання по суті, які поставлені Товариством з обмеженою відповідальністю "ОДЕСЬКИЙ ЗАВОД КЛАСИЧНИХ ВИН" () у позовній заяві, у порядку, передбаченому ст. 90 Господарського процесуального кодексу України;

повторно зобов`язано Відповідача-2 Товариство з обмеженою відповідальністю "АДАМАН ТРЕЙД" (код ЄДРПОУ- 30012937) надати вичерпну відповідь у формі заяви свідка, підпис на якій посвідчено нотаріусом, окремо на кожне запитання по суті, які поставлені Товариством з обмеженою відповідальністю "ОДЕСЬКИЙ ЗАВОД КЛАСИЧНИХ ВИН" () у позовній заяві, у порядку, передбаченому ст. 90 Господарського процесуального кодексу України;

відкладено підготовче засідання на 26.05.2021.

В підготовче засідання, призначене на 26.05.2021 представники сторін не з`явились, про дату час та місце підготовчого засідання були повідомлені належним чином.

26.05.2021 від Позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі.

Судом встановлено, що вимоги ухвали суду від 12.05.2021 відповідачами-1, 2 не виконано.

Ухвалою суду від 26.05.2021 продовжено строк підготовчого провадження до 30.06.2021. Відкладено підготовче засідання на 18.06.2021 об 11:00 год. Клопотання Позивача в частині застосування до Відповідачів-1,2 заходів процесуального примусу у вигляді накладення штрафу - залишити на розгляді суду. Попереджено ФОП Поліщук Людмилу Валентинівну та ТОВ "Адаман Трейд" про можливість застосування заходу процесуального примусу у вигляді штрафу, встановленого ст.135 Господарського процесуального кодексу України за невиконання обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу ухвалами суду від 12.03.2021, 12.05.2021 у справі №904/6251/20(904/310/21).

15.06.2021 позивачем подано заяву про доповнення підстав позову.

18.06.2021 відповідачем-1 подані пояснення.

Суд долучив надані документи до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 18.06.2021 закрито підготовче провадження. Справу призначено до розгляду в засіданні на 08.07.2021 о 11:00 год.

Представник відповідача-2 в судове засідання, призначене на 08.07.2021, не з`явився, про дату час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

В судове засідання, призначене на 08.07.2021, з`явились представники позивача та відповідача-1.

Представник позивача підтримав позовні вимоги.

Представник відповідача-1 заперечив проти задоволення позову, заявив усне клопотання про відкладення судового засідання для надання додаткового часу для ознайомлення з документами поданими ТОВ "Адаман Трейд" до справи про банкрутство №904/6251/20.

Ухвалою суду від 08.07.2021 відкладено судове засідання на 27.07.2021 о 12:10 год.

Ухвалою суду від 27.07.2021 відкладено судове засідання на 04.08.2021 о 12:30 год.

Ухвалою суду від 04.08.2021 відкладено судове засідання на 06.08.2021 о 12:00 год.

Ухвалою суду від 06.08.2021 відкладено судове засідання на 09.08.2021 о 12:45 год.

В судове засідання, призначене на 09.08.2021 з`явився представник позивача, який підтримав позовні вимоги, надав усні пояснення щодо позову.

В судове засідання з`явилась представник відповідача-1, яка заперечила проти задоволення позову.

20.07.2021 в межах справи про банкрутство ТОВ "Адаман Трейд" подані додаткові докази.

Відповідач-1 заявляє усне клопотання про дослідження додаткових доказів, поданих ФОП Поліщук Л.В. 20.07.2021 в межах справи про банкрутство.

Представник позивача заперечив проти задоволення клопотання відповідача-1.

Відповідно до ч.3-5, 8 ст.80 Господарського процесуального кодексу України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Суд зазначає, що підготовче провадження у справі №904/317/21 тривало з 26.01.2021 по 18.06.2021, отже у відповідача - 1 було достатньо часу для ознайомлення з матеріалами справи та надання доказів. Також відповідач-1 не подає жодних доказів в обґрунтування заявленого клопотання.

З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення усного клопотання відповідача-1 про дослідження додаткових доказів, поданих ФОП Повіланським О.О. в рамках основної справи про банкрутство.

В судове засідання, призначене на 09.08.2021, представник відповідача-2 не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. Ухвала суду від 06.08.2021 була направлена на адресу відповідача -2: (49026, м. Дніпро, вул. Калинина, б. 43, ).

За приписами ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S. A. v. Spain") від 07.07.1989).

Оскільки відповідач своїм процесуальним правом участі у судовому засіданні не скористався, повноважного представника для участі у судовому засіданні не направив, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача.

В судовому засіданні 09.08.2021 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача та відповідача-1, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

03 серпня 2015 року між ТОВ "Атлантіс", найменування якого в подальшому було змінено на ТОВ "АДАМАН ТРЕЙД" (Замовник) та ФОП Поліщук Л.В. (Виконавець) було укладено Договір №2 про надання послуг (надалі - Договір №2).

Відповідно до пункту 1.1. Договору №2 Замовник поручає, а Виконавець приймає на себе зобов`язання надати послуги з прибирання складських приміщень Замовника, розташованих за адресами, вказаними в Додатку №1

Згідно пункту 3.1 Договору №2, щотижня Сторони підписують акти наданих послуг.

Відповідно до пункту 3.2. Договору №2, Щомісячно не пізніше 5 (п`ятого) числа місяця, наступного за звітним, Виконавець складає на направляє Замовнику рахунок фактуру на оплату наданих послуг згідно актам наданих послуг.

В матеріалах справи містяться акти наданих послуг до Договору №2 за період з 13.01.2016-24.03.2016 на загальну суму 1 039 764,75грн., в матеріалах основної справи про банкрутство також досліджено акти наданих послуг, банківські виписки, платіжні доручення за 2016-2020 роки.

Позивач вважає, що Договір №2 про надання послуг від 03.08.2015 є таким, що першопочастково не був спрямований на настання правових наслідків, обумовлених даним правочином, а укладений лише з метою нарощування фіктивної кредиторської заборгованості ТОВ "АДАМАН ТРЕЙД", що відповідно має наслідком завдання шкоди іншим кредитором, що і стало підставою для звернення позивачем до суду.

Предметом доказування у даній справі є наявність обставин, з яким закон пов`язує недійсність укладеного договору, а саме: відсутність реального вчинення господарських операцій, якими опосередковується виконання спірного правочину, відсутність будь-якої ділової чи підприємницької мети, фраудаторність спірного правочину.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує (аналогічна правова позиція наведена в постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі № 914/385/18).

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів.

За змістом статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Разом з тим, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили.

Правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Зазначена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.10.2020 року у справі № 04/14-10/5026/2337/2011.

В постанові від 28.10.2020 р. по справі № 910/10963/19 (п. 57.2.2.-57.2.3) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зробив правовий висновок про те, що добросовісність є однією із основоположних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Між тим, ч. 5 ст.203 ЦК України передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Тобто, відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Недотримання цієї вимоги в момент вчинення правочину за змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою його недійсності.

Вказана вимога до правочину містить дві складові: по-перше, відповідність волевиявлення внутрішній волі учасника правочину, по-друге, відсутність дефекту волі такого учасника, коли його воля зазнала протиправного впливу внаслідок обману, насильства, погрози, важких обставин або була спотворена внаслідок зловмисної домовленості представника суб`єкта з іншою стороною.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, постановах Верховного Суду від 13.10.2020 р. у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, від 07.10.2020 р. у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19), від 24.07.2019 р. у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19), від 07.12.2018 р. у справі № 910/7547/17, від 25.07.2018 р. у справі № 753/22172/14-ц (провадження № 61-1371св18).

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише "про людське око", знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину (дана правова позиція викладена в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17, постанові Верховного Суду від 29.09.2020 р. у справі № 918/335/17).

Крім того, в обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.

Дана правова позиція відображена в постанові Верховного Суду від 24.07.2019 у справі №405/1820/17 (провадження № 61-2761св19).

В постанові від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18 Верховний Суд також акцентує увагу на тому, що правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (п. 68).

В той же час, спеціальними нормами в окремих сферах передбачено, що правочини про відчуження, обтяження активів або прийняття зобов`язань особою, вчинені особою з метою уникнення виконання іншого майнового зобов`язання цієї особи або з метою унеможливити задоволення вимоги стягувача за рахунок майна, є за певних умов нікчемними (частина третя статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб") або можуть бути визнані недійсними (частина перша статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", частина четверта статті 9 Закону України "Про виконавче провадження").

В доктрині такі правочини відомі як фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду інтересам кредиторів).

Разом з тим в усталеній судовій практиці (приклади якої наведено вище) договір, укладений з метою уникнути виконання грошового зобов`язання, кваліфіковано як фіктивний у справах за позовами осіб, на шкоду чиїм майновим інтересам відповідачами у цих справах були за твердженнями позивачів вчинені відповідні правочини.

Отже такі правочини можуть вважатись фіктивними правочинами.

Дана правова позиція відображена в постанові Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07.12.2018 р. у справі № 910/7547/17.

Водночас, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07.10.2020 р. у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) та від 28.11.2019 р. у справі № 910/8357/18.

З огляду на наведене вище, суд зазначає, що волевиявлення учасників спірного правочину не спрямоване на досягнення результату, обумовленого ним, оскільки надання заявленого обсягу послуг не відповідає доктрині реальності господарських операцій та, більш того, відсутні звернення з відповідними позовними вимогами, що вказує на відсутність мети у виконавця послуг на отримання прибутку від господарської діяльності та як наслідок нарощення кредиторської заборгованості у замовника послуг, щодо якого в подальшому відкрито провадження у справі про банкрутство, яка має вочевидь штучний характер, що в кінцевому рахунку призводить до завдання шкоди кредиторам неплатоспроможного боржника, а тому такий правочин вчинено з вадами волі, що не відповідає вимогам статті 203 ЦК України та на підставі статті 234 ЦК України такий правочин кваліфікується як фіктивний.

При цьому, часткова оплата не має в даному випадку вирішального значення, виходячи з юридичного змісту та специфіки категорії "послуга" як предмета господарської операції та юридичних наслідків її нереальності.

Аналіз приписів частин 1, 2 статті 3 та частини 1 статті 6 ГК України дозволяє дійти висновку про те, що господарська діяльність як діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність, здійснюється, зокрема, у формі підприємництва для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку за принципом вільного руху капіталів, товарів та послуг на території України.

Положеннями частини 1 статті 19 та частин 1, 2 статті 67 ГК України визначено, що суб`єкти господарювання вправі без обмежень самостійно здійснювати господарську діяльність, що не суперечить законодавству, зокрема, шляхом укладення договорів, що опосередковують відносини підприємств з іншими підприємствами, організаціями, громадянами у всіх сферах господарської діяльності; підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Отже, господарське зобов`язання, яке виникло на підставі договору, укладеного між суб`єктами господарювання, має бути спрямоване на досягнення економічного результату для його сторін, тобто мати реальний характер та опосередковувати рух капіталів, товарів, робіт чи послуг, що є об`єктами відповідної господарської операції.

Особливість послуги як об`єкта господарської операції полягає у наступному.

Так, за змістом ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За своїм економіко-юридичним змістом послуга являє собою діяльність, результати якої не мають матеріального виразу, а реалізуються та споживаються у процесі її здійснення.

Послугам обов`язково властиві щонайменше дві ознаки: 1) надання послуги невіддільне від діяльності особи-послугонадавача; 2) корисний ефект такої діяльності не виступає у вигляді певного осяжного матеріального результату, а полягає в самому процесі надання послуги. Разом з тим, такий корисний ефект від надання послуги має впливати на результати господарської діяльності обох учасників господарської операції: для надавача послуги такий економічний ефект характеризується отриманням прибутку від надання послуги, а для отримувача послуги - збільшенням вартості реалізованої продукції та відповідно отримання сукупного чистого доходу з урахуванням використання результатів послуги у власній господарській діяльності.

Послугу, можна визначити як різновид об`єктів цивільних правовідносин, що виражається у вигляді певної правомірної операції, тобто у вигляді ряду дій виконавця або у діяльності, що являється об`єктом зобов`язання, яка має нематеріальний ефект, нестійкий речовий результат або уречевлений результат, пов`язаний з іншими договірними відносинами, і яка характеризується властивостями здійсненності, невіддільності від джерела, моментальною споживністю, неформалізованістю якості.

Для з`ясування правової природи як господарської операції, так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті цієї операції.

З огляду на специфіку послуги як об`єкта господарської операції, судам слід з`ясовувати технічну можливість її надання з урахуванням наявного персоналу, кваліфікації, часу та місця її здійснення, обладнання, сировини та матеріалів, необхідних для виконання такої операції, та найголовне - використання результатів наданих послуг отримувачем у власній господарській діяльності, що створює для останнього позитивний економічний результат, а також інші суттєві обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Водночас, невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Правочин - поняття, яке охоплює поняття договору. Кожний договір - є правочином, але не кожний правочин є договором.

Вчинення господарських операцій опосередковує виконання господарського договору, а відтак місце та час вчинення господарської операції, реальна можливість її вчинення з урахуванням наявних матеріально-трудових ресурсів тощо, має вирішальне значення в контексті надання оцінки дійсності правочину, на виконання якого вчинено відповідні господарські операції, та відповідно його кваліфікації з точки зору сумнівності.

В доктрині під господарською операцією розуміють вольовий акт (спільний вольовий акт), вчинений у межах однієї з трьох стадій суспільного відтворення - виробництва, розподілу, обміну. Показники господарської операції забезпечують кількісну характеристику операції за допомогою відповідних вимірників (натуральних, трудових, грошових).

Щодо первинних документів наданих Відповідачем-1 на підтвердження господарських операцій з боржником зокрема доданої форми 1-ДФ, Суд зазначає наступне:

Додана Відповідачем-1 до матеріалів справи форма 1-ДФ, яка нібито має відображати можливість Відповідача-1 надати значний об`єм послуг, відображає тільки наявність певної кількості співробітників, однак у доданій формі 1-ДФ відсутні дати прийняття на роботу та /або звільнення з роботи, відсутні найменування посад, посадові інструкції працівників, а також в матеріалах справи відсутні накази про прийняття відповідних співробітників на посаду, яка передбачає саме надання послуг з прибирання приміщень.

Сама по собі наявність співробітників не свідчить, що вказані співробітники були залучені під час надання послуг Боржнику, а не виконували іншу трудову функцію в межах інших договорів.

Разом з тим, згідно наданих ГУ ДПС у Дніпропетровській області документів, а саме податкової звітності щодо нарахування сум єдиного соціального внеску (Додаток 4 до Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування), у тому числі додані до звіту до Звіту таблиці №1, №5 та №6 до матеріалів справи 904/6251/20 вбачається, що у Відповідача-1 відсутні матеріально-технічні ресурси для вчинення спірних господарських операцій.

Матеріали справи не містять доказів залучення працівників за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу, аутстафінгу (оренда персоналу). Крім того Відповідачем-1 у відзиві на позовну зазначено, що працівники за договорами цивільно правового характеру не залучались, що свідчить про незалучення таких працівників.

Крім того, Відповідачем-1 не вказано, на яких посадах працюють наймані працівники за трудовими договорами.

Матеріали справи не містять накази про прийняття на роботу, примірників трудових договорів, посадових інструкцій, з яких вбачалися б посади найманих працівників та їх посадові обов`язки, хоча відповідні питання були поставлені Позивачем в позовній заяві згідно з ст. 90 ГПК України, на які Відповідач-1 та Відповідач-2 не надали відповідей.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 12.03.2021 року у справі №904/310/21 (904/6251/20) було зобов`язано Відповідача-1 надати відповіді на поставлені Позивачем в позові питання в порядку статті 90 ГПК України.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 15.03.2021 року у справі №904/6251/20 було задоволено клопотання ТОВ "ОЗКВИН" про витребування доказів у ГУ ДПС Дніпропетровської області в тому числі копії податкової звітності (декларації) Фізичної особи - підприємця Поліщук Людмили Володимирівни (Відповідача-1) за період січень 2016- вересень 2019 року, а саме податкову звітність щодо сум нарахованої заробітної плати та сум нарахованого єдиного соціального внеску, а саме звіт про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового зобов`язання, допомоги, надбавки, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (Додаток 4 до Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування) у тому числі додані до Звіту таблиці №1, №5 та №6 за період січень 2016- вересень 2019 року.

Однак, Відповідачем-1 вказані таблиці до Звіту про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового зобов`язання, допомоги, надбавки, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не подавались до органів ДПС.

Таким чином, для надання Відповідачем-1 заявленого обсягу послуг з прибирання складських приміщень у заявленому об`ємі, у Відповідача-1 відсутні трудові та матеріально-технічні ресурси, а саме наймані працівники до посадових обов`язків яких входить виконання трудових функцій "Прибирання".

Крім того, як було зазначено Відповідачем-1 для надання послуг з прибирання ТОВ "АДАМАН ТРЕЙД" не було залучено фахівців з прибирання за цивільно-правовими договорами, з зазначеного вбачається, що самостійно Відповідач-1 не могла надати такий значний об`єм послуг, оскільки штатних працівників для вказаного виду діяльності у неї відсутні.

Суд зазначає, що Відповідач-1 не надав також доказів щодо оформлення трудових відносин між ним та найманими працівниками та порядку залучення їх до виконання спірних господарських операцій (у тому числі накази на відрядження, посадові інструкції, регламенти надання послуг та інші документи), а тому суд критично ставиться до доводів Відповідача-1 в частині виконання вказаними працівниками відповідних послуг.

Щодо наданих Відповідачем-1 первинних документів, Суд зазначає наступне.

Згідно п. 3.1. Договору № 2 щотижня сторони підписують акти наданих послуг.

Відповідно до пункту 3.2. Договору №2, Щомісячно не пізніше 5 (п`ятого) числа місяця, наступного за звітним, Виконавець складає на направляє Замовнику рахунок фактуру на оплату наданих послуг згідно актам наданих послуг.

Згідно п. 4.3. Договору №2 розмір вартості послуг по цьому Договору не підлягає зміні в односторонньому порядку.

Суд зазначає, що Договір №2 не містить також умов щодо порядку визначення ціни за послуги.

Згідно ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, належними та допустимими доказами, відповідно до ст. 74 ГПК України.

Так, за своєю суттю принцип належності доказів означає спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. Принцип допустимості доказів, в свою чергу, означає, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд зазначає, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки, платіжні доручення, тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 березня 2021 року по справі №813/2781/17.

Так, на підтвердження реальності здійснення господарських операцій з надання послуг прибирання складських приміщень Відповідач-1. на користь Відповідача-2 за Договором №2 про надання послуг від 03.08.2015 року, Відповідач-1, долучив до матеріалів справи наступні документи:

Акти наданих послуг до договору №2 від 03.08.2015 року;

Додаток №1 до Договору №2 від 03.08.2015 року

Господарською операцією в розумінні Закону України Закону України "Про бухгалтерський облік та звітність в Україні" є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства (ст. 1).

Як встановлено положеннями статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та звітність в Україні" первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Згідно частин 1,2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, згідно частини 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та звітність в Україні" первинні документи, по перше - фіксують факти здійснення господарських операцій і, по друге - слугують підставою для бухгалтерського обліку цих операцій. А на даних бухгалтерського обліку базуються фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник (частина 2 статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та звітність в Україні").

Лише реальні зміни майнового стану платника податків є визначальною ознакою господарської операції. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку. Насамперед йдеться про реальність і товарність господарської операції, а також про підтвердження/непідтвердження товарності господарської операції належними і допустимими доказами.

Дана правова позиція відображена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.09.2020 р. у справі № 918/335/17.

Тобто, в даному випадку для підтвердження господарських операцій з надання послуг з прибирання складських приміщень необхідно дослідити докази - документи, які б не лише формально описували зовнішню форму, а й розкривали внутрішню суть такої операції, її справжність та економічну вигоду, ділову мету. Такі документи в матеріалах справи відсутні та не надані ані Відповідачем-1, ані Відповідачем-2.

З вищезазначених обставин справи вбачається, що надані Відповідачем-1 акти надання послуг, додатки до Договору №2 від 03.08.2015 року не розкривають внутрішню суть господарських операцій, вказані акти не відображають справжність та економічну вигоду господарських операцій, що в кінцевому рахунку свідчить про нереальність спірних господарських операцій.

Виходячи з вищевикладеного, зазначені акти надання послуг, додатки до Договору №2 від 03.08.2015 не відповідають критеріям первинних документів, оскільки з них неможливо встановити суть господарської операції.

Суд зазначає, що однією із судових доктрин, виділених на сьогоднішній день національним законодавством та судовою практикою Верховного Суду є доктрина реальності господарської операції.

Суть вказаної доктрини полягає в тому, що наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, а не задекларований на папері.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондується з нормами Податкового кодексу України.

При цьому будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Окремою підставою для висновку про відсутність у платника податків права на отримання податкових переваг є:

відсутність необхідних первинних документів, що підтверджують здійснення операцій,

недоліки таких документів,

складання таких документів при фактичному нездійсненні заявлених операцій,

відображення у первинних документах недостовірних даних або даних, які неможливо віднести до операцій, що перевіряються.

Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються тощо.

Водночас наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.

Отже, лише за умови підтвердження первинними документами господарських операцій, які є об`єктом оподаткування, платник податків має право на відображення результатів таких операцій у бухгалтерському обліку, на даних якого ґрунтується податкова звітність.

Враховуючи вищевказані норми законодавства, первинні документи, які складені суб`єктами господарської діяльності на операції, що не відповідають сутності і не несуть доказовості відносно змісту здійсненої операції не є документами, які можуть бути підставою для відображення в облікових регістрах бухгалтерського та податкового обліку.

Про відсутність реального характеру відповідних операцій можуть свідчити, зокрема, наявність таких обставин: неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності, відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку.

Таким чином, на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, Товариство повинно мати відповідні первинні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами та, які в сукупності з встановленими обставинами справи, зокрема і щодо можливостей здійснення господарюючими суб`єктами відповідних операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для виконання умов, обумовлених договорами, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для виникнення прав та обов`язків учасників такої операції.

Крім того, обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у сторін договору первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язку між фактом придбання товару (послуги) і подальшою господарською діяльністю.

Про неможливість здійснення господарських операцій може свідчити, зокрема, відсутність у контрагента необхідних умов для здійснення певного виду діяльності або трудових ресурсів, транспортних засобів, які є необхідними для здійснення такого виду діяльності, недостатність часу, майна тощо. Крім того, контрагент повинен мати право на зайняття відповідною діяльністю. Відповідний вид діяльності має бути передбачений його статутом та внесений до ЄДР за КВЕД.

Суд враховує, що визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, судам при новому розгляді справи належить досліджувати, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального надання таких послуг за договором (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 914/2404/19, схожі висновки викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.11.2019 у справі № 905/49/15, від 29.11.2019 у справі № 914/2267/18).

Оцінка господарських операцій повинна проводитися на підставі комплексного, всебічного аналізу специфіки та умов вчинення конкретного правочину, з обов`язковим урахуванням його господарської мети, економічної доцільності, а також використання отриманих товарів чи послуг у подальшій діяльності підприємства. Обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у сторін договору первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язок між фактом придбання послуги і подальшою господарською діяльністю.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 05.07.2019 зі справи № 910/4994/18 та постанові Верховного Суду від 18.03.2020 зі справи № 927/986/17.

Між тим, мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності. Оскільки господарська діяльність складається із сукупності господарських операцій платника податку (які є формою здійснення господарської діяльності), то розумна економічна причина має бути в кожній господарській операції. Лише в такому разі та чи інша операція може вважатися вчиненою в межах господарської діяльності платника податків. І лише за таких умов платник податків має право на врахування у податковому обліку наслідків відповідних господарських операцій.

Розглядувана позиція узгоджується із змістом підпункту 14.1.231 пункту 14.1 статті 14 ПК України, відповідно до якого розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Зазначений правовий висновок сформовано Верховним Судом в постановах від 05.11.2019 у справі № 818/6203/13-а (адміністративне провадження №К/9901/3574/18), від 15.01.2019 у справі № 826/4717/16 (адміністративне провадження №К/9901/32780/18).

Зміст поняття розумної економічної причини (ділової мети) передбачає обов`язкову спрямованість будь-якої операції платника податків на отримання позитивного економічного ефекту. Поняття економічного ефекту не розкрито в Податковому кодексі України. Однак із загального розуміння характеру економічної діяльності можна дійти висновку, що економічний ефект - це приріст (збереження) активів платника податків та/або їх вартості, а так само створення умов для такого приросту (збереження) в майбутньому.

Даний правовий висновок сформовано Верховним Судом в постанові від 07.03.2019 у справі № 818/3838/15 (адміністративне провадження №К/9901/25075/18).

Реальність вчинення тієї чи іншої господарської операції безпосередньо пов`язана з наявністю розумної економічної причини (ділової мети) на її вчинення.

Розумна економічна причина (ділова мета) передбачає обов`язкову спрямованість господарської операції суб`єкта господарювання на отримання позитивного економічного ефекту.

Поняття економічного ефекту в законі не розкрито, однак, виходячи із визначення господарської діяльності, наведеного в підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК, та розуміння економічної доцільності, можна дійти висновку, що економічний ефект передбачає отримання доходу, зокрема у формі приросту (збереження) активів платника податків та/або їх вартості.

Проте з визначеного ПК поняття ділової мети випливає, що обов`язково повинен бути намір платника податків отримати відповідний економічний ефект, тобто господарська операція (принаймні за умови досягнення поставлених завдань) має передбачати можливість отримання доходу.

Мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності. Оскільки господарська діяльність складається із сукупності господарських операцій платника податку (які є формою здійснення господарської діяльності), то розумна економічна причина має бути наявною в кожній господарській операції. Лише в такому разі та чи інша операція може вважатися вчиненої в межах господарської діяльності платника податків. Якщо ж та чи інша операція не зумовлена розумними економічними причинами (позбавлена ділової мети), то такі операції не можуть вважатися вчиненими в межах господарської операції.

Проаналізувавши подані до матеріалів справи документи Суд зазначає, що вказані первинні документи мають протиріччя змісту документів між собою, суперечності у актах надання послуг та додатків до Договору, та в цілому не можуть свідчити про реальність господарських операцій з огляду на обсяг задекларованих послуг та час й місце їх надання.

З доданого Відповідачем-1 додатку №1 до Договору №2 від 03.08.2015 року вбачається, що послуги мали надаватись один раз на тиждень на складах розташованих у різних містах країни, а саме м. Львів, м. Дніпро, м. Кривий Ріг, м. Харьків, м. Вінниця, м. Київ, м. Запоріжжя, м. Полтава, м. Маріуполь, с. Георгіївка Синельниківського районі Дніпропетровської області та с. Сичавка Одеської області.

З долучених актів надання послуг вбачається, що послуги надавались один раз на тиждень в один день.

З зазначеного вбачається, що для можливості надання такого об`єму послуг в один день та в різних містах країни, у Відповідача-1 має бути достатня кількість трудових та матеріально-технічних ресурсів.

Матеріали справи не містять накази про прийняття на роботу відповідної кількості найманих працівників, примірників трудових договорів, посадових інструкцій, з яких вбачалися б посади найманих працівників та їх посадові обов`язки.

Суд звертає увагу на те, що відповідні питання були поставлені Позивачем в позовній заяві згідно ст. 90 ГПК України, який зазначив про відсутність у відповідача-1 необхідної кількості трудових ресурсів, а тому тягар доказування покладений на ту сторону, яка не визнає ці обставини. Однак відповіді на поставлені в першій заяві по суті ані Відповідач-1, ані Відповідач-2 не надали, доказів на спростування наведених Позивачем обставин відсутності необхідних трудових ресурсів не надали.

Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що наймані працівники Відповідача-1 знаходились в відрядженні у вказаних містах, хоча вказані питання щодо порядку надання послуг також були поставлені Позивачем в позовній заяві згідно з ст. 90 ГПК України, а ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 12.03.2021 було задоволено клопотання Позивача про зобов`язання надати Відповідача-1 вичерпну відповідь у формі заяви свідка, підпис на якій посвідчено нотаріусом, окремо на кожне запитання по суті, однак Відповідач-1 не надав відповіді на вказані питання.

Матеріали справи не містять доказів залучення Відповідачем-1 працівників за цивільно-правовими договорами, а представник Відповідача-1 у судовому засіданні визнав, що такі договори не укладав.

Крім того, суд вказує на наступні обставини. З додатку №1 до Договору №2 вбачається, що один раз на тиждень послуги надавались, зокрема, за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Журналістів, 9, де площа складу для прибирання складала 6 663,31 кв.м.

Такий обсяг послуг об`єктивно неможливо надати ані власними силами Відповідача-1, ані навіть із залученням усіх наявних найманих працівників з урахуванням часу, місця та площі приміщення.

Аналогічне стосується також інших складських приміщень визначених у Додатку №1 до Договору №2.

Крім того, суд констатує, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо наявності обладнання для прибирання такої площі, а також докази щодо придбання Відповідачем-1 відповідних витратних матеріалів та миючих засобів.

Додатком №1 до договору №2 передбачено, що в комплекс послуг з прибирання також входить «Вивіз мусору» та «чистка пилососом полів та покриттів підлоги».

Однак, матеріали справи не містять доказів наявності у Відповідача-1 транспортних засобів для вивозу мусору та наявності пилососів або іншого необхідного обладнання для чистки полів та покриттів підлоги.

Крім того, п. 2.1.2. Договору №2 визначено, що Виконавець сам купує матеріали, обладнання та техніку, яка необхідна для надання послуг.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини, Суд дійшов до висновку, що у Відповідача-1 відсутні трудові та матеріально-технічні ресурси для надання відповідного обсягу послуг з прибирання за Договором №2 від 03.08.2015 року.

Проаналізувавши наявні в матеріалах справи Акти надання послуг за Договором № 2 суд дійшов висновку, що Відповідач-1 надавала великий обсяг відповідних послуг з прибирання складських приміщень Відповідачу-2. При цьому, за змістом вказаних актів Відповідачем-1 надавались послуги з прибирання складських приміщень 1 раз на тиждень у один день у різних містах країни, а саме: Вінниця, Одеська область с. Сичавка, Запоріжжя, Полтава, Харків, с. Георгіївка, Кривий Ріг, Київ, Львів, Дніпропетровськ. Акти підписувались сторонами одним днем за надання послуг з прибирання приміщень у різних містах країни.

Згідно пункту 3.1 Договору №2, щотижня Сторони підписують акти наданих послуг.

Відповідно акти надання послуг до Договору №2 складались за місцем надання послуг прибирання у різних містах, які наведені у Додатку №1, та відповідно приймати виконання послуг прибирання, оцінювати об`єм та якість надання послуг з прибирання складських приміщень у кожному окремому місці має уповноважена на те особа з боку Відповідача-2, проте у матеріалах справи відсутні будь-які довіреності на осіб, що підписували акти надання послуг за Договором №2 з боку ТОВ «АДАМАН ТРЕЙД».

Твердження Відповідача-1 щодо того, що акти надання послуг затверджені генеральним директором ТОВ «АТЛАНТІС» не беруться Судом до уваги, оскільки акти надання послуг до Договору №2 складались за місцем надання послуг у різних містах, а тому неможливим є підписання вказаних актів з боку генерального директора ТОВ «АТЛАНТІС» одночасно у різних місцях надання послуг, якими є різні міста України.

Таким чином, наявні акти надання послуг до Договору №2 підписані не уповноваженими на те особами, не містять підпису особи, відповідальної за здійснення господарської операції та відповідно такі акти не доводять реальність господарських операцій, не відповідають критеріям первинних документів, є неналежними та недопустимими доказами.

Отже, вищевикладені додані Відповідачем-1 первинні документи не можуть вважатись первинними документами в розумінні ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та звітність в Україні", оскільки не містять усіх обов`язкових реквізитів, натомість містять суттєві недоліки та суперечності у їх оформленні. Тому такі первинні документи не відповідають критерію достовірності та не можуть засвідчувати обставини, відображені в них, а відтак суд з урахуванням стандарту доказування вірогідності доказів приходить до висновку про те, що надані відповідачем-1 та відповідачем-2 первинні документи свідчать скоріш про те, що господарські операції не мали місця в об`єктивній дійсності, аніж мали.

Суд застосовуючи стандарт доказування вірогідності доказів враховує також те, що Відповідач-1 свідомо ухилився від виконання процесуального обов`язку, передбаченого статтею 90 ГПК України, щодо надання відповідей на поставлені позивачем питання у позовній заяві, у тому числі на виконання вимог ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 12.03.2021 у справі №904/310/21 (904/6251/20).

Також суд враховує, що процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують позицію позивача. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає боржник, зокрема, щодо вчинення реальних господарських операцій, що дійсно спричинили рух активів та зміну майнового стану сторін, мали реальну економічну причину (ділову мету), у випадку, якщо відповідач нехтує своїми процесуальними обов`язками. Схожа правова позиція викладена у постанові Великої Палати від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20).

З огляду на викладені вище обставини суд дійшов висновку, що оспорювані договори укладено відповідачами не для настання реальних наслідків, що обумовлені даним правочином, які полягають у забезпеченні належного виконання зобов`язань.

Разом з тим, суд з урахуванням правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16, оцінюючи заяву позивача про доповнення підстав позову на предмет належності обраного позивачем способу захисту, зазначає про те, що до спірного правочину не можуть бути застосовані підстави, передбачені ст. 42 КУзПБ, оскільки приписи даної норми у частині підстав визнання недійсними правочинів боржника не підлягають застосуванню до правочинів, що були вчинені боржником до дати введення в дію КУзПБ, тобто 21.10.2019. До правовідносин, що склалися до 21.10.2019, підлягають застосуванню приписи статті 20 Закону про банкрутство.

"Суд звертає увагу, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:

- особа (особи) "використовувала/використовували право на зло";

- наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають);

- враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Суд наголошує, що правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора (див. висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.

Поручитель, який став солідарним боржником у зв`язку з невиконанням позичальником свого обов`язку у кредитному зобов`язанні, що виникло первинно з його волі та згідно з його бажанням, не є абсолютно вільним в обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, в якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами. Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані, із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.

Отже будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину - правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (див. висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 03.03.2020 у справі № 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі № 904/7905/16, від 03.03.2020 у справі № 916/3600/15, від 26.05.2020 у справі № 922/3796/16, від 04.08.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі № 904/4262/17, від 22.04.2021 у справі № 908/794/19 (905/1646/17)).

Суд звертає увагу на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди кредиторам, ухилення від виконання зобов`язань перед кредиторами є очевидним використанням приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню ("вживанням права на зло").

За цих умов недійсність договору як приватно-правова категорія є інструментом, який покликаний не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

З урахуванням наведеного Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду дійшов висновку, що укладення договору боржника поза межами "підозрілого періоду", визначеного статтею 20 Закону про банкрутство, та відсутність підстав для застосування статті 42 КУзПБ з огляду на непоширення її дії на правовідносини, що склалися до вступу в дію КУзПБ, не виключає можливості визнання недійсним правочину боржника, спрямованого на уникнення звернення стягнення на його майно, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом за умови доведеності відповідних обставин заявником.

У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсним правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.

Постанова Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16.

Уклавши оспорювані договори, ТОВ "АДАМАН ТРЕЙД" не тільки не отримало жодного прибутку, від отриманих послуг, а навпаки, всупереч власним фінансовим інтересам набуло зобов`язання сплатити утворену заборгованість, що свідчить про відсутність будь-якої ділової чи підприємницької мети, а наявність лише неправомірної мети направленої на ухилення від виконання наявних зобов`язань та погіршення становища інших кредиторів.

За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку, що оспорювані договори суперечать положенням норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Аналогічні висновки щодо наявності правових підстав для визнання недійсними договорів у зв`язку з їх фіктивністю, підтверджується практикою Верховного суду України, що викладена, зокрема, у постанові від 13.04.16 у справі №3-304гс16. Зокрема там зазначалось :

"Водночас, уклавши оспорюваний договір, ТОВ "Восход" не тільки не отримало жодного прибутку, а навпаки, всупереч власним фінансовим інтересам набуло зобов`язання сплатити заборгованість за третю особу у розмірі, що перевищує його активи."

Щодо наявності порушеного права позивача оспорюваним договором, суд виходить з такого.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.

Відповідно до частини 1 статі 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів.

За змістом статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 ЦК України).

Так, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені нормами статті 215 ЦК України.

Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16 тощо.

Отже, правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як "заінтересовані особи".

Судом встановлено, що в ході розгляду справи №904/6251/20 про банкрутство ТОВ "АДАМАН ТРЕЙД" кредитором - ТОВ "ОДЕСЬКИЙ ЗАВОД КЛАСИЧНИХ ВИН" подано позов до відповідача -1: ФОП Поліщук Л.В. відповідача - 2: Товариства з обмеженою відповідальністю "АДАМАН ТРЕЙД", про визнання недійсним договору №2 від 03.08.2015 про надання послуг.

Тобто, з позовною вимогою щодо визнання договору №2 від 03.08.2015 про надання послуг недійсним звернулась не сторона цього договору, а заінтересована особа - ТОВ "ОЗКВИН" який вважає порушеними свої права та інтереси.

При цьому, суд зауважує, що кредиторські вимоги Позивача визнано ухвалою суду від 18.02.2021 року у справі №904/6251/20

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Розгляд позову ТОВ "ОЗКВИН" до вказаних вище відповідачів про визнання договору №2 від 03.08.2015 про надання послуг недійсним здійснюється в межах справи про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "АДАМАН ТРЕЙД", яке було стороною спірних договорів.

За умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника, особливістю вирішення таких спорів є те, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Кодексу України з процедур банкрутства (норми якого слугують підставою для передачі даного спору для розгляду в межах справи про банкрутство), які передбачають концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.

За приписами статті 1 КУПБ сторони у справі про банкрутство - конкурсні кредитори (представник комітету кредиторів), боржник (банкрут); конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника.

За змістом ч. 1, ст. 64 КУПБ кошти, одержані від продажу майна банкрута спрямовуються на задоволення вимог кредиторів у порядку, встановленому цим Кодексом

Суд зазначає, що оскільки задоволення кредиторських вимог відбувається за рахунок майна боржника, то можливе включення до реєстру штучно створених вимог на підставі договорів, які не відповідають вимогам закону, прямо впливають на права кредиторів такого боржника щодо задоволення їх вимог у справі про банкрутство.

При цьому суд зазначає, що угоди, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.

Для вирішення питання про визнання недійсним правочину оспорюваного заінтересованою особою правове значення має встановлення впливу наслідків вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи.

У даному випадку важливим є врахування того, що таке звернення заінтересованої особи до суду із позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину.

Тому, у разі оскарження правочину заінтересованою особою необхідним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованим на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

З конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати (висновок об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17).

Суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина друга статі 2 ГПК України).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1 рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004).

Суд наголошує, правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання зі сплати заборгованостей за договороми діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.

Тому, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом направленим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.

Відтак, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник позбавляється активів, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності.

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного суду від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19 (910/20867/17).

Судові витрати відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України суд вважає за необхідне покласти на відповідача -1 та відповідача-2 в рівних частинах.

Керуючись ст.ст. 2, 73, 74, 76-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241, 252, 254, 256-259, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДЕСЬКИЙ ЗАВОД КЛАСИЧНИХ ВИН"(68100, Одеська обл., Татарбунарський р-н, м. Татарбунари, вул. Центральна, буд. 34, ) до Фізичної особи-підприємця Поліщук Людмили Володимирівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) Товариства з обмеженою відповідальністю "АДАМАН ТРЕЙД" (49026, м. Дніпро, вул. Калинина, б. 43, ) про визнання недійсним правочину - задовольнити.

Визнати недійсним договір №2 про надання послуг від 03.08.2015 укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Атлантіс» (найменування в подальшому було змінено на ТОВ «АДАМАН ТРЕЙД») та Фізичною особою-підприємцем Поліщук Людмилою Володимирівною.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АДАМАН ТРЕЙД" (49026, м. Дніпро, вул. Калинина, б. 43, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДЕСЬКИЙ ЗАВОД КЛАСИЧНИХ ВИН" (68100, Одеська обл., Татарбунарський р-н, м. Татарбунари, вул. Центральна, буд. 34, ) 2 270,00 грн судового збору.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Поліщук Людмили Володимирівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОДЕСЬКИЙ ЗАВОД КЛАСИЧНИХ ВИН"(68100, Одеська обл., Татарбунарський р-н, м. Татарбунари, вул. Центральна, буд. 34, ) 2 270,00 грн судового збору.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили у відповідності до статті 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення суду може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 19.08.2021

Суддя А.Є. Соловйова