ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

10.08.2021 Справа № 920/423/21
м. Суми

Господарський суд Сумської області у складі судді Джепи Ю.А. розглянувши без повідомлення учасників справи про дату, час і місце судового засідання за наявними у справі матеріалами у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи № 920/423/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фактор-Друк» (61030, м. Харків, вул. Саратовська, 51, ідентифікаційний код 20030635),

до відповідача: фізичної особи-підприємця Панасенко Ірини Миколаївни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ),

про стягнення 57 855,56 грн.

ВСТАНОВИВ:

22.04.2021 позивач звернувся до Господарського суду Сумської області з позовом до відповідача, відповідно до якого просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 57 855,56 грн, з яких: 29 520,00 грн - основний борг, 26 715,60 грн - 1 % за користування чужими грошовими коштами, 1 180,80 грн - інфляційні втрати та 439,16 грн - 3% річних; а також стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору в сумі 2 270,00 грн.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що відповідачем було порушено умови договору від 04.01.2021 № 04-01/21 щодо оплати вартості виготовленої позивачем продукції, а тому наявні підстави для нарахування інфляційних втрат, 3 % річних від простроченої суми основної заборгованості відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та 1 % за користування чужими грошовими коштами на підставі пункту 7.2 договору від 04.01.2021 № 04-01/21.

У позовній заяві позивачем наведено, що попередні (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи складається з суми судового збору в сумі 2 270,00 грн.

У позовній заяві позивач, посилаючись на норми статей 247, 249, 252 Господарського процесуального кодексу України, просить суд прийняти позовну заяву до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою від 26.04.2021 постановлено позовну заяву (від 22.04.2021 вх. № 1817) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фактор-Друк», (61030, м. Харків, вул. Саратовська, 51, ідентифікаційний код 20030635) до відповідача: фізичної особи-підприємця Панасенко Ірини Миколаївни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), про стягнення 57 855,56 грн залишити без руху; встановити строк для усунення недоліків позовної заяви - дев`ять днів з дня вручення заявнику ухвали про залишення позовної заяви без руху; встановити спосіб усунення недоліків позовної заяви: шляхом подання суду доказів сплати судового збору в сумі 2 270,00 грн.

07.05.2021 від представника позивача до суду надійшла заява щодо усунення недоліків, відповідно до якої позивачем виконано вимоги судової ухвали від 26.04.2021 у справі № 920/423/21 та подано докази доплати судового збору у розмірі 2 270,00 грн.

Ухвалою від 12.05.2021 постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі № 920/423/21; справу розглядати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін про дату, час і місце судового засідання; розгляд справи по суті призначити на 10.06.2021, 10:30; встановити відповідачу строк для подання відзиву на позов із урахуванням вимог статей 165, 251 ГПК України - до 26.05.2021; встановити позивачу строк для подання до суду відповіді на відзив із урахуванням вимог статей 166, 251 ГПК України - до 09.06.2021.

Ухвалою від 10.06.2021 постановлено відкласти розгляд справи № 920/423/21 по суті на 08.07.2021, 09:30 без повідомлення учасників справи, а ухвалою від 08.07.2021 постановлено відкласти розгляд справи № 920/423/21 по суті на 10.08.2021, 10:30 без повідомлення учасників справи.

Копію ухвали від 08.07.2021 у справі № 920/423/21 надіслано судом на адресу відповідача, що зазначена позивачем у позовній заяві та зазначена відповідачем у договорі від 04.01.2021 № 04-01/21, а саме: 40000, Сумська область, м. Суми, вул. Соборна, 19/54.

Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, копію ухвали суду від 08.07.2021 у справі № 920/423/21 отримано відповідачем особисто 13.07.2021.

Таким чином, відповідач вважається таким, що належним чином повідомлені про розгляд справи Господарським судом Сумської області.

Станом на 10.08.2021 від відповідача на адресу суду не надходило відзиву на позов та письмових заперечень по суті позовних вимог.

Відповідно до статті 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими Господарським процесуальним кодексом України для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

За приписами статті 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

За змістом статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Господарського процесуального кодексу України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки та подання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України, статтями 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами у відповідності до вимог частини другої статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини третьої статті 222 ГПК України фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до статті 233 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих учасниками справи.

Згідно з частиною четвертою статті 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлені наступні обставини.

Між сторонами у справі укладено договір № 04-01/21 від 04.01.2021 (далі - договір), відповідно до пункту 1.1 якого в позивач зобов`язується виготовити та відвантажити поліграфічну продукцію на підставі вихідних матеріалів, наданих відповідачем, і відповідно до додатків до договору, а відповідач зобов`язується приймати виготовлену відповідно до умов цього договору продукцію і оплачувати її вартість.

Відповідно пункту 1.4 договору загальні умови виготовленні продукції, такі як кількість (тираж), ціна одиниці продукції, термін подачі заявки та вихідних матеріалів, терміни виготовлення продукції, технічні характеристики продукції, терміни надання відповідачем позивачеві витрачених матеріалів, умови доставки (передачі) продукції та ін. сторони визначають в специфікаціях.

Згідно пункту 1.6 договору підставою для виготовлення продукції є заявка відповідача, оформлена і передана позивачеві відповідно до умов договору, а також підписана сторонами специфікація.

Відповідно пунктів 2.1 - 2.4 договору суму договору становить вартість всіх тиражів продукції узгоджених, виготовлених і переданих від позивача відповідачеві за даним договору. Загальна сума договору не перевищує 5 000 000,00 грн, в тч. ПДВ 20 %. Оплата за продукцію здійснюється відповідачем шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача в наступному порядку: передоплата в розмірі 100 % вартості продукції не пізніше дня отримання заявки від відповідача, на підставі рахунку, виставленого позивачем протягом години після отримання такої заявки. Днем оплати вважається день надходження грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача.

Пунктом 9.1 договору встановлено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 04.01.2024.

У позовній заяві позивач зазначає, що свої зобов`язання за договором позивач виконав в повному обсязі, факт виготовлення та передачі відповідачу поліграфічної продукції, а також факт її прийняття відповідачем підтверджується товарними накладними від 15.01.2021 № 258-Р на суму 14 760,00 грн та від 22.01.2021 № 468-Р на суму 14 760,00 грн.

З метою досудового врегулювання спору, позивач направив відповідачу претензію від 15.03.2021 № 61 з вимогою сплатити заборгованість, проте, відповідачем дана претензія залишена поза увагою.

Отже, відповідач не виконав взяті на себе договірні зобов`язання, не оплатив отриману від позивача поліграфічну продукцію, чим порушив законні права та інтереси позивача, що, у свою чергу, стало підставою для звернення останнього до суду.

Оцінка суду, висновки суду та законодавство, що підлягає застосуванню.

Відповідно до частини першої статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 174 ГК України визначено, що підставою виникнення господарських зобов`язань зокрема є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачених законом, але такі, які йому не суперечать.

Статтею 193 ГК України встановлено обов`язок суб`єктів господарювання та інших учасників господарських відносин виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до вимог частини першої статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною другою статті 692 цього ж кодексу визначено, що покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Факт заборгованості відповідача перед позивачем за отриману поліграфічну продукцію на суму 29 520,00 грн повністю підтверджується матеріалами справи та не спростовується відповідачем.

Відповідач отримав передану позивачем продукцію без будь-яких заперечень, а тому, враховуючи положення статті 692 Цивільного кодексу України, відповідач зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Проте, в порушення умов договорів та вимог статей 526, 629, 692 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України, відповідач за отриману продукцію не розрахувався в повному обсязі та у встановлені договором строки, чим порушив права та охоронювані законом інтереси позивача.

Враховуючи те, що факт наявності заборгованості перед позивачем в сумі 29 520,00 грн не заперечується та не спростовується відповідачем (відзиву на позов чи письмових заперечень по суті позовних вимог відповідач до суду не подав), а також те, що фактично на момент розгляду справи зобов`язання з оплати отриманого товару за договором відповідачем не виконано, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в сумі 29 520,00 грн визнаються судом обґрунтованими, і такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 26 715,60 грн - 1 % за користування чужими грошовими коштами, 1 180,80 грн інфляційних втрат та 439,16 грн - 3 % річних, нарахованих за загальний період з січня по березень 2021 року суд зазначає наступне.

Згідно з статей 526, 530 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 цього Кодексу).

Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до пункту 7.2 договору, у разі прострочення відповідачем термінів платежів, встановлених договором, відповідач на вимогу позивача виплачує останньому відсоток за користування чужими грошовими коштами в розмірі 1 % від суми невиконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення.

Відповідно до наведеного у позовній заяві розрахунку 1 % за користування чужими грошовими коштами станом на 19.04.2021 складає 26 715,60 грн.

Здійснений позивачем розрахунок 1 % за користування чужими грошовими коштами станом на 19.04.2021 суд вважає арифметично вірним.

Розрахунок 1 % за користування чужими грошовими коштами станом на 19.04.2021 позивачем здійснено у відповідності до вимог статті 536 ЦК України та пункту 7.2 договору, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 1 % за користування чужими грошовими коштами в сумі 26 715,60 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню у зазначеному розмірі.

Положеннями статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних за загальний період з січня по березень 2021 року суд вважає арифметично вірним.

Оскільки судом встановлено факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, то вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на його користь 3 % річних в сумі 439,16 грн та інфляційних втрат в сумі 1 180,80 грн за вказаний вище період визнаються судом правомірними, обґрунтованими та підлягаючими задоволенню.

Відповідно до частини першої, третьої статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частин першої, третьої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною першою статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до статті 78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (стаття 79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини п`ятої статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи, належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, а тому підлягають задоволенню з урахуванням вищевикладеного.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір в сумі 2 270,00 грн покладається на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 123, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця Панасенко Ірини Миколаївни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фактор-Друк» (61030, м. Харків, вул. Саратовська, 51, ідентифікаційний код 20030635) заборгованість за договором від 04.01.2021 № 04-01/21 в сумі 29 520,00 грн (двадцять дев`ять тисяч п`ятсот двадцять гривень 00 коп.), 1 % за користування чужими грошовими коштами в сумі 26 715,60 грн (двадцять шість тисяч сімсот п`ятнадцять гривень 60 коп.), інфляційні втрати в сумі 1 180,80 грн (одна тисяча сто вісімдесят гривень 80 коп.), 3 % річних в сумі 439,16 грн (чотириста тридцять дев`ять гривень 16 коп.) та відшкодування судового збору в сумі 2 270,00 грн (дві тисячі двісті сімдесят гривень 00 коп.).

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно зі ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 16 серпня 2021 року.

Суддя Ю.А. Джепа