РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.08.2021Справа № 910/1322/21

Суддя Господарського суду міста Києва Стасюк С.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін матеріали справи

за позовом Акціонерного товариства «Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Старінбуд»

про стягнення 52 292,11 грн.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У січні 2021 року Акціонерне товариство «Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської» (надалі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Старінбуд» (надалі - відповідач) про стягнення 52 292,11 грн., з яких 50 754,12 грн. сума основного боргу, 783,02 грн. пеня, 195,76 грн 3% річних та 559,21 грн інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем в частині здійснення оплати за товар, поставлений позивачем для відповідача згідно з видатковими накладними від 03.09.2020 №5/85986 та від 09.09.2020 № 5/87802.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.02.2021 відкрито провадження у справі № 910/1322/21, розгляд справи вирішине здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

Про розгляд господарським судом міста Києва справи №910/1322/20 відповідач та позивач повідомлялися належним чином.

Відповідач своїм правом на подачу до суду відзиву на позовну заяву та доказів на спростування вимог позивача або інших заяв чи клопотань не скористався і у строк, встановлений ухвалою суду про відкриття провадження, таких до суду не надав.

Будь-які додаткові заяви та/або докази від сторін спору на підтвердження своїх вимог та заперечень, в тому числі відзив на позовну заяву, відповідь на відзив або клопотання процесуального характеру на час розгляду справи до суду не надходили.

Враховуючи належне повідомлення сторін про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику їх уповноважених представників, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за наявними матеріалами.

Згідно із частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до видаткової накладної від 03.09.2020 №5/85986 позивач, діючи як постачальник і відправник продукції, здійснив для відповідача, як покупця і одержувача продукції, поставку товару - СБ-ПР 50.11.20 50/1100 (артикул 12000257, УКТ ЗЕД 6810) в кількості 1400 штук по ціні без ПДВ 18,05 гривень за штуку загальною вартістю 32877,06 гривень, що включає в себе вартість транспортування 2127,55 гривень та 5479,51 грн. ПДВ, і відповідачем такий товар прийнято від позивача.

Крім того, відповідно до видаткової накладної від 09.09.2020 №5/87802 позивач, діючи як постачальник і відправник продукції, здійснив для відповідача, як покупця і одержувача продукції, поставку товару - СБ-ПР 50.11.20 50/1100 (артикул 12000257, УКТ ЗЕД 6810) в кількості 1400 штук по ціні без ПДВ 18,05 гривень за штуку загальною вартістю 32877,06 гривень, що включає в себе вартість транспортування 2127,55 гривень та 5479,51 грн. ПДВ, і відповідачем такий товар прийнято від позивача.

Загальна вартість поставленого позивачем і прийнятого відповідачем за вказаними видатковими накладними товару складає суму 65754,12 грн., що включає в себе вартість транспортування і ПДВ.

Зазначене в ході судового розгляду справи підтверджується вказаними видатковими накладними від 03.09.2020 №5/85986 та 09.09.2020 №5/87802, які від імені позивача і відповідача підписані уповноваженими представника цих сторін та скріплені печатками цих юридичних осіб.

09.10.2020 уповноваженими представниками позивача і відповідача підписано та скріплено печатками цих юридичних осіб акт звіряння взаємних розрахунків за період з 01.09.2020 по 30.09.2020 р.. Зі змісту вказаного акту вбачається, що сторонами зафіксовано наявність станом на 30.09.2020 кредиторської заборгованості відповідача перед позивачем у сумі 65 754,12 грн. за поставлений вказаними вище видатковими накладеними товар.

24.11.2020 за вихідним №994 позивач рекомендованим листом з повідомленням про вручення надіслав відповідачу на його поштову адресу вимогу щодо оплати заборгованості в сумі 65 754,12 грн. за вказаний товар, який було поставлено відповідачу згідно з видатковими накладними від 03.09.2020 №5/85986 та 09.09.2020 №5/87802.

Вказана вимога щодо оплати заборгованості не була отримана відповідачем і була повернута відділенням поштового зв`язку позивачу без вручення її відповідачу у зв`язку із закінченням терміну зберігання, про що свідчить відповідна відмітка на конверті вказаного поштового відправлення.

Платіжним дорученням від 29.12.2020 №779 відповідач сплатив на розрахунковий рахунок позивача 15 000,00 грн. (в тому числі ПДВ 20% - 2500,00 грн) за товар (СБ-ПР).

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до приписів частини 1 статті 181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Договір, відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України, є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно зі статтею 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частина 2 статті 640 Цивільного кодексу України).

Частина 1 статті 265 Господарського кодексу України передбачає, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

В ході розгляду справи з досліджених судом доказів суд встановив, що між позивачем (як постачальником) і відповідачем (як покупцем) укладено договір поставки у спрощений спосіб шляхом поставки позивачем для відповідача товару (СБ-ПР 50.11.20 50/1100 (артикул 12000257, УКТ ЗЕД 6810) в кількості 2800 штук) загальною вартістю 65754,12 гривень з ПДВ на підставі видаткових накладних від 03.09.2020 №5/85986 та 09.09.2020 №5/87802.

Згідно з частиною 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Аналогічна норма міститься в частині 6 статті 265 Господарського кодексу України.

З урахуванням наведеного, відповідно до приписів статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. В тому числі, реченням першим частини 2 статті 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Водночас, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і фіксує факт здійснення господарської операції та встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. При цьому строк виконання відповідного грошового зобов`язання визначається за правилами, встановленими частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України.

Аналогічну позицію підтримує Верховний Суд у складі колегії об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі 922/1467/19 від 15.05.2020.

Водночас, у зв`язку з тим, що матеріалами справи не підтверджується досягнення домовленості між позивачем і відповідачем щодо строку оплати поставленого товару, а факт поставки товару належним чином підтверджено видатковими накладними від 03.09.2020 №5/85986 та 09.09.2020 №5/87802, крім того наявність такого факту не заперечується відповідачем, в цьому випадку підлягають застосуванню приписи частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим відповідач був зобов`язаний оплатити поставлений товар одразу після його прийняття.

Враховуючи наведене і оскільки сторонами укладено договір поставки у спрощений спосіб та з урахуванням приписів статті 692 Цивільного кодексу України відповідач як покупець товару був зобов`язаний оплатити вартість товару після отримання його від позивача, суд встановив, що строк оплати товару за видатковою накладною від 03.09.2020 №5/85986 є таким, що настав 04.09.2020, а строк оплати товару за видатковою накладною від 09.09.2020 №5/87802 є таким, що настав 10.09.2020.

Відтак, суд дійшов висновку, що дії сторін щодо підписання видаткових накладних та прийняття відповідачем поставленого позивачем товару засвідчують їх волю для настання відповідних правових наслідків.

Водночас, в ході судового розгляду справи суд встановив, що відповідач платіжним дорученням від 29.12.2020 №779 здійснив лише часткову оплату вартості поставленого товару, сплативши на розрахунковий рахунок позивача 15 000,00 грн.

При цьому, всупереч вимогам статті 13 та статті 74 Господарського процесуального кодексу України (судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень) відповідач не надав суду жодних доказів на спростування викладених обставин та підтвердження факту виконання своїх зобов`язань перед позивачем щодо повної оплати вартості поставленого позивачем товару.

Наведені обставини, а саме порушення умов договору, укладеного у спрощений спосіб, щодо оплати товару у відповідності до приписів частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України, дозволяють дійти висновку про порушення відповідачем прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

За таких обставин суді дійшов до висновку про те, що у справі наявні достатні правові підстави для визнання позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 50 754,12 гривень законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Водночас, у своїй позовній заяві позивач просить стягнути на його користь з відповідача за період з 05.12.2020 по 20.01.2021 передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України 3 проценти річних у сумі 195,76 гривень і 559,21 гривень інфляційних втрат, а також за вказаний період пеню у розмірі 783,02 гривень на підставі статей 229 - 231 Господарського кдексу України і Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Відповідно до приписів частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина 2 статті 625 Цивільного кодексу України)

Враховуючи приписи частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України про те, що при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог, та заявлений у позовній заяві позивачем період з 05.12.2020 по 20.01.2021, за який позивач просить стягнути передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України 3 проценти річних та інфляційні втрати, а також здійснивши самостійний обрахунок сум 3 процентів річних та інфляційних втрат від простроченої суми оплати вартості товару за період прострочення з 05.12.2020 по 20.01.2021, суд дійшов до висновку про те, що вимоги позивача про стягнення за вказаний період 3 % річних у сумі 195,76 гривень і 559,21 гривень інфляційних втрат підлягають задоволенню, оскільки заявлені позивачем до стягнення вказані суми хоча і обраховані арифметично неправильно, однак не перевищують сум 3 % річних та інфляційних втрат за період з 05.12.2020 по 20.01.2021 у разі правильного їх обрахунку.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог позивача про стягнення з відповідача за період з 05.12.2020 по 20.01.2021 пені у розмірі 783,02 гривень на підставі статей 229 - 231 Господарського кодексу України і Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», суд виходить з такого.

За змістом приписів частини 1статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Виходячи із змісту статей 546, 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися у відповідності до закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов`язання.

Згідно з частиною 1 статті 547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 230 Господарського кодексу України передбачено обов`язок учасника господарських відносин сплатити неустойку, штраф, пеню у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

При цьому штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Підставою для стягнення з відповідача пені та штрафу позивачем зазначено положення ст. 231 Господарського кодексу України, а також Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Статтею 231 Господарського кодексу України встановлено, що законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

У разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Законом може бути визначений розмір штрафних санкцій також за інші порушення окремих видів господарських зобов`язань, зазначених у частині другій цієї статті.

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У разі недосягнення згоди між сторонами щодо встановлення та розміру штрафних санкцій за порушення зобов`язання спір може бути вирішений в судовому порядку за заявою заінтересованої сторони відповідно до вимог цього Кодексу.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Розмір штрафних санкцій, що застосовуються у внутрішньогосподарських відносинах за порушення зобов`язань, визначається відповідним суб`єктом господарювання - господарською організацією.

Проаналізувавши положення статті 231 Господарського кодексу України та положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.12.2019 у справі №904/4156/18, зазначила, зокрема, що ст. 231 Господарського кодексу України передбачено можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, що мають імперативний характер (тобто, їх розмір не може бути змінений за згодою сторін та не залежить від їх волевиявлення), а також можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, розмір яких може бути змінений сторонами за умовами договору.

Так, частина друга статті 231 Господарського кодексу України визначає уніфікований розмір штрафних санкцій за певні види правопорушень (порушення вимог щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг), порушення строків виконання негрошового зобов`язання) у господарському зобов`язанні, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, якщо інше не передбачено законом або договором.

Частиною четвертою статті 231 Господарського кодексу України законодавець передбачає застосування штрафних санкцій, у разі якщо їх розмір законом не визначено, у розмірі, визначеному умовами господарського договору, а також надає сторонам право встановлювати різні способи визначення штрафних санкцій, - у відсотковому відношенні до суми зобов`язання (виконаної чи невиконаної його частини) або у певній визначеній грошовій сумі, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Положення частини шостої статті 231 Господарського кодексу України регулюють виключно правовідносини сторін щодо їх відповідальності за невиконання грошових зобов`язань, передбачаючи їх встановлення у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. На відміну від, наприклад, частини другої статті 231 Господарського кодексу України, у частині шостій цієї статті не вказано про застосування штрафної санкції у певному розмірі, а йдеться про спосіб її визначення.

Разом з тим за частиною другою статті 343 Господарського кодексу України, як спеціальною нормою, яка регулює відповідальність за порушення строків розрахунків, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Також за статтями 1 та 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини, передбачено, зокрема, частиною першою статті 1 Закону України «Про відповідальність суб`єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій», частинами чотирнадцятою-шістнадцятою статті 14 Закону України «Про державний матеріальний резерв», частиною другою статті 36 Закону України «Про телекомунікації».

Велика Палата Верховного Суду зазначає, що за змістом наведених вище положень законодавства розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Водночас, в ході судового розгляду справи №910/1322/21 позивачем не надано суду доказів і відповідно судом не встановлено, що умовами укладеного між позивачем і відповідачем у спрощеній формі договору поставки передбачено покладення на відповідача обов`язку зі сплати позивачу пені за несвоєчасну оплату поставленого товару

З огляду на наведене, нарахування пені на підставі вищезазначених норм чинного законодавства здійснено позивачем необґрунтовано.

Виходячи з наведеного, суд дійшов до висновку про те, що позивачем не доведено наявності необхідних умов та правових підстав для нарахування відповідачу пені за несвоєчасну оплату поставленого товару, а тому позовні вимоги про стягнення 783,02 грн. пені не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами статей 76, 77, 78, 79 статті 74 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи вищезазначені обставини справи у їх сукупності, положення законодавства, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а саме: в частині стягнення 50 754,12 грн. основної заборгованості за поставлений товар, а також в частині стягнення за період з 05.12.2020 по 20.01.2021 інфляційних втрат у сумі 559,21 грн. і 3% річних у сумі 195,76 грн. У позові в частині стягнення 783,02 грн. пені належить відмовити.

Судом враховується, що Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Витрати зі сплати судового збору відповідно до статті 129 Господарського прцесуального України у зв`язку із частковим задоволенням позову покладаються на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 2 235,95 гривень судових витрат по сплаті судового збору.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236, 237, 238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1.Позов Акціонерного товариства «Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Старінбуд» про стягнення 52 292,11 грн. - задовольнити частково.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Старінбуд» (02097, місто Київ, вулиця Лісківська, будинок 16, квартира 42, ідентифікаційний код 41737490) на користь Акціонерного товариства «Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської» (01013, м. Київ, вул. Будіндустрії, 7, ідентифікаційний код 05523398) 50 754 (п`ятдесят тисяч сімсот п`ятдесят чотири) грн. 12 коп. основного боргу за поставлений товар, 195 (сто дев`яносто п`ять) грн. 76 коп. 3 % річних, 559 (п`ятсот п`ятдесят дев`ять) грн. 21 коп. інфляційних втрат, 2 235 (дві тисячі двісті тридцять п`ять) грн. 95 коп. судового збору.

3.У іншій частині позову - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 12.08.2021

Суддя С. В. Стасюк