ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" серпня 2021 р. Справа№ 910/2708/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Пашкіної С.А.

Шапрана В.В.

без повідомлення учасників справи

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Пуріної Марини Вікторівни

на рішення Господарського суду м. Києва від 21.05.2021 р.

у справі № 910/2708/21 (суддя - Паламар П.І.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Пуріної Марини Вікторівни

до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

про стягнення боргу, ціна позову 57471,33 грн

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року Фізична особа-підприємець Пуріна Марина Вікторівна звернулася з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про стягнення безпідставно списаних грошових коштів у розмірі 57471,33 грн.

Вимоги позивача обґрунтовані тим, що відповідач безпідставно списав кошти в погашення кредитної заборгованості з її рахунку, відкритого нею як фізичною особою-підприємцем, у той час як заборгованості у неї існує як у фізичної особи.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 21.05.2021 р. у справі № 910/2708/21 відмовлено у задоволенні позову Фізичної особи-підприємця Пуріної Марини Вікторівни .

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Фізична особа-підприємець Пуріна Марина Вікторівна подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права.

У поданій апеляційній скарзі позивач зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази того, що грошові кошти були списані з рахунку, що належить фізичній особі-підприємцю, в той час як Фізична особа-підприємець Пуріна Марина Вікторівна не має жодних прострочених грошових зобов`язань перед відповідачем. Місцевим судом не враховано, що кредитна заборгованість була у Пуріної Марини Вікторівни , як фізичної особи, а не Фізичної особи-підприємця Пуріної Марини Вікторівни . Також скаржник посилається на те, що у матеріалах справи відсутні докази приєднання її до Умов та правил надання банківських послуг, пам`ятки клієнта, і тарифів, що у сукупності із заявою свідчило б про укладення між сторонами кредитного договору.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 15.06.2021 р. апеляційну скаргу у справі № 910/2708/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Буравльов С.І. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Шапран В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.06.2021 р. поновлено позивачу строк на апеляційне оскарження рішення суду, відкрито апеляційне провадження у справі № 910/2708/21, на підставі ч. 10 ст. 270 ГПК України, вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а також встановлено відповідачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

24.06.2021 р. від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив суд залишити без задоволення апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Пуріної Марини Вікторівни , а рішення Господарського суду м. Києва від 21.05.2021 р. у справі № 910/2708/21 залишити без змін.

На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/3498/21 від 11.08.2021 р. у зв`язку з перебуванням судді Андрієнка В.В. у відпустці призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/2708/21.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 11.08.2021 р. апеляційну скаргу у справі № 910/2708/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Буравльов С.І. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Шапран В.В., Пашкіна С.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.08.2021 р. справу № 910/2708/21 було прийнято до провадження у визначеному автоматизованою системою складі суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

22.11.2019 р. Пуріною Мариною Вікторівною було оформлено кредит в Акціонерному товаристві Комерційний банк "Приватбанк" на розвиток підприємницької діяльності.

20.01.2020 р. Фізичною особою-підприємцем Пуріною Мариною Вікторівною було відкрито рахунок в Акціонерному товаристві Комерційний банк "Приватбанк" № НОМЕР_1 , що підтверджуться довідкою про відкриття рахунку.

04.01.2021 р. Акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" було проведено списання грошових коштів з рахунку позивача № НОМЕР_1 у розмірі 57471,33 грн для погашення простроченої заборгованості Пуріної Марини Вікторівни за кредитним договором від 22.11.2019 р.

Згідно з меморіальним ордером № L0104M1XRA від 04.01.2021 р. грошові кошти були переведені на рахунок № НОМЕР_2 , призначення платежу «автоматичне списання простроченої заборгованості».

05.01.2021 р. Фізична особа-підприємець Пуріна Марина Вікторівна звернулась до Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" з вимогою повернути списані кошти на поточний рахунок, оскільки таке списання, на її думку, відбулось безпідставно.

У відповідь, відповідач вказав, що грошові кошти у розмірі 57471,33 грн були списані ним на підставі п. 2.1.1.3.1 Умов та правил надання банківських послуг з метою погашення кредитної заборгованості, відповідно до умов укладеного договору.

Спір у справі виник у зв`язку з тим, що відповідачем, на думку позивача, було безпідставно списано грошові кошти у розмірі 57471,33 грн з рахунку Фізичної особи-підприємця Пуріної Марини Вікторівни для погашення кредитної заборгованості фізичної особи Пуріної Марини Вікторівни .

За змістом ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України).

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як передбачено ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором (ст. 1048 ЦК України).

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, встановлені договором.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1071 ЦК України грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

За п. 26.4 ст. 26 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", у разі, якщо кредитором за договором є обслуговуючий платника банк, право банку на проведення договірного списання передбачається в договорі на розрахункове-касове обслуговування або в іншому договору про надання банківських послуг.

У відповідності до п. 6.5 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного Банку України № 22 від 21.01.2004 р., якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника. Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунку або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті "Призначення платежу" якого зазначає номер, дату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання.

Згідно з п. 2.1.1.3.1 кредитного договору сторонами погоджено, що клієнт доручає банку при настанні термінів платежів здійснювати списання грошей у валюті кредитного ліміту з усіх рахунків клієнта, відкритих в банку, та рахунків, що будуть відкриті клієнтом банку в майбутньому, в розмірі заборгованості, яка підлягає сплаті банку за цим договором (здійснювати договірне списання).

Клієнт доручає банку списувати грошові кошти з усіх своїх поточних рахунків (як відкритих на момент початку обслуговування банком ліміту клієнта, так і тих, які відкриті після цього, а також за рахунок та в межах ліміту) у валюті кредиту для виконання зобов`язань з погашення кредиту, комісії, процентів за його використання, а також зобов`язань з погашення неустойки, в межах сум, що підлягають сплаті банку згідно з цим договором (здійснювати договірне списання). Списання коштів здійснюється відповідно до встановленого законодавством порядку, при цьому оформлюється меморіальним ордером (п. 3.2.1.4.10 кредитного договору).

Отже умовами укладеного кредитного договору сторони погодили списання грошових коштів для виконання зобов`язань з погашення кредиту, процентів за його використання, винагороди та неустойки в межах сум, що підлягають сплаті банку за цим договором.

Факт наявності заборгованості позивачки за наданим їй на підставі вищевказаного договору кредиту на час спірних дій відповідача сторонами не заперечується.

Таким чином відповідачем було правомірно списано грошові кошти з рахунку позивача в рахунок погашення кредитної заборгованості.

Як передбачено ч. 2 ст. 128 ГК України, фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 320 ЦК України).

Таким чином, використання майна для здійснення підприємницької діяльності фізичною особою не припиняє її права власності на таке майно.

За п. 8 ч. 1 ст. 346 ЦК України звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника є однією з підстав припинення права власності.

Тому з урахуванням норм чинного законодавства та умов укладеного кредитного договору відповідач за наявності на рахунку грошових коштів був у праві здійснити таке договірне списання.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача безпідставно списаних грошових коштів у розмірі 57471,33 грн є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Доводи скаржника про те, що у матеріалах справи відсутні докази приєднання її до Умов та правил надання банківських послуг, пам`ятки клієнта, і тарифів, що у сукупності із заявою свідчило б про укладення між сторонами кредитного договору, колегія вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Вбачається, що при укладенні кредитного договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно з якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Так, формулярами та стандартними формами є Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи, які розміщені на сайті відповідача та на підставі яких обслуговується позивач.

Також підтвердженням приєднання позивача до Умов та правил надання банківських послуг є користування останнім картковим рахунком та використання наданих відповідачем кредитних коштів.

Відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Виконання позивачем договору також підтверджується виписками по рахунку останнього, де зазначені операції щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за їх користування.

Інші доводи апеляційної скарги позивача є, фактично, тотожними тим доводам, які були викладені нею у позовній заяві, а відтак, вже оцінені судом вище.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розцінюватись як вимога детально відповідати на кожний аргумент апеляційної скарги (рішення ЄСПЛ у справі Трофимчук проти України, № 4241/03, від 28.10.2010 р.).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 276 ГПК передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, здійснивши перевірку та оцінку всіх належних доказів, наявних у матеріалах справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що рішення Господарського суду м. Києва від 21.05.2021 р. у справі № 910/2708/21 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Пуріної Марини Вікторівни задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на скаржника.

Згідно з ч. 5 ст. 12 ГПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як передбачено ч. 3 ст. 287 ГПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 даної статті.

Вказана справа є малозначною та не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Пуріної Марини Вікторівни залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 21.05.2021 р. у справі № 910/2708/21 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Фізичну особу-підприємця Пуріну Марину Вікторівну .

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді С.А. Пашкіна

В.В. Шапран