РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.08.2021Справа № 910/7726/21
Господарський суд міста Києва у складі судді Андреїшиної І.О., за участю секретаря судового засідання Березовської С.В., розглянувши матеріали господарської справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРАШ" (02090, м. Київ, вул. Бутлерова, буд. 1; ідентифікаційний код 40688123)

до Фізичної особи-підприємця Степовенко Галини Афанасіївни ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платників податку НОМЕР_1 )

про примусове звільнення (виселення) нежитлового приміщення,

Представники учасників судового процесу:

Від позивача: Горбик С.В.

Від відповідача: ОСОБА_1 (без повноважень)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ТРАШ" звернулось до Господарського суду міст Києва з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Степовенко Галини Афанасіївни про примусове звільнення (виселення) нежитлового приміщення.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 24.05.2021 залишив позов без руху, надав строк для усунення недоліків позову у встановлений спосіб.

07.06.2021 до суду від позивача засобами поштового зв`язку надійшли матеріали на виконання вимог ухвали суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.06.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/7726/21. Вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження з викликом сторін; підготовче засідання призначено на 14.07.2021.

У засіданні суду 14.07.2021 представник позивача заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи.

Суд на місці ухвалив задовольнити клопотання позивача, відомості про дану процесуальну дію занесено до протоколу судового засідання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.07.2021 відкладено підготовче засідання на 09.08.2021.

У судовому засіданні 09.08.2021 представниками сторін надано суду клопотання про долучення документів до матерів справи.

Суд на місці ухвалив залучити до матеріалів справи подані сторонами документи, відомості про дану процесуальну дію занесено до протоколу судового засідання.

Відповідач просив надати юридичну підтримку в особі ОСОБА_1 та залучити останнього до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

Суд на місці ухвалив відмовити у задоволенні даного клопотання, відомості про дану процесуальну дію занесено до протоколу судового засідання.

У підготовчому судовому засіданні 09.08.2021 присутніми представниками сторін надано усні пояснення щодо можливості закриття підготовчого провадження та про призначення справи до розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києві від 09.08.2021 закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 16.08.2021.

У засіданні суду 18.08.2021 був присутній ОСОБА_1, однак у даної особи відсутні повноваження представляти інтереси відповідача. Останній зазначив, що не буде реалізовувати надане йому право на захист інтересів відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні 18.08.2021 підтримав заявлені позовні вимоги.

18.08.2021 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

01.10.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ТРАШ" (далі - позивач) та Фізичною особою-підприємцем Степовенко Галиною Афанасіївною було укладено договір суборенди частини нежитлового приміщення №8832-фТШ, за умовами якого орендар передає, а суборендар приймає в тимчасове користування, частину нежитлового приміщення площею 382,50 (кв.м; у торговельному об`єкті орендаря згідно із доданою схемою, розташованого за адресою: м. Київ, проспект Леся Курбаса 15 а (2-й поверх), а також устаткування, позначене в акті приймання - передачі (далі - об`єкт суборенди), з метою організації торгівлі товарами (роботами, послугами), що є власністю суборендаря та вказані в додатку №2 до даного договору.

Відповідно до п. 1.2. договору вартість об`єкта суборенди з урахуванням її індексації складає 436463,10 грн. Об`єкт суборенди знаходиться у користуванні орендаря і орендар має дозвіл власника нежитлового приміщення на передачу об`єкта в суборенду відповідно до нижче визначених умов.

Згідно з п. 2.1. договору цей договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до закінчення строку суборенди, але в будь-якому випадку до моменту повного виконання сторонами своїх зобов`язань, які виникли за цим договором. Строк суборенди починається з дати підписання акту приймання - передачі об`єкта суборенди в користування суборендареві, який є невід`ємною частиною даного договору, та закінчується « 31» травня 2022 року, який є останнім днем користування об`єктом суборенди.

Кожна сторона має право в будь-який час розірвати договір, письмово попередивши про це іншу сторону за 30 днів, з обов`язковим проведенням взаєморозрахунків, передбачених умовами цього договору, включаючи день фактичної передачі об`єкта суборенди орендареві. Сторони домовилися, що у разі дострокового розірвання цього договору за ініціативою або з вини суборендаря, відповідний гарантійний платіж, внесений (сплачений) суборендарем відповідно до п.8.1. цього договору орендарем не повертається, а залишається в розпорядженні орендаря як штрафна санкція за порушення суборендарем умов цього договору (при цьому, внесення будь-яких змін та/або підписання додаткових угод, заяв тощо не вимагається). При цьому, орендар зараховує в рахунок штрафної санкції всю суму Гарантійного платежу (або його невикористаної частини), в т.ч. ПДВ (п.2.3. договору).

Відповідно до п. 2.5. договору цей договір може бути розірваний орендарем без дотримання строків, зазначених у п. 2.3. даного договору, у разі порушення суборендарем умов, викладених у договорі й додатках до нього, які складають його невід`ємну частину. При цьому до орендаря не застосовуються всі та будь-які штрафні санкції, в тому числі, передбачені п.7.3. договору.

Плата за суборенду складається з двох частин, суборендної ставки та експлуатаційних платежів (п.3.1. договору).

Суборендна ставка складає 23034,15 грн, у т.ч. ПДВ 3839,03 грн на місяць (п.3.1.1. договору).

Згідно з п.п. 3.3. договору відповідач зобов`язаний сплачувати суборендну ставку та експлуатаційні платежі авансом двома окремими платежами не пізніше п`ятого числа поточного місяця за наступний місяць.

Згідно з п.4.3. договору в останній день строку суборенди або в день дострокового розірвання договору, суборендар повинен повернути орендареві об`єкт суборенди в справному стані з урахуванням нормального зносу, який вважається поверненим з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі (повернення).

Відповідно до п. 5.4. договору, якщо по закінченні строку суборенди, об`єкт суборенди не буде переданий орендарю за актом повернення, орендар має право застосувати до суборендаря оперативно-господарські санкції, а саме відключити об`єкт суборенди від електропостачання, не допускати представників суборендаря до об`єкта суборенди, та застосувати інші оперативно-господарські та штрафні санкції до суборендаря, передбачені в цьому договорі та/або в чинному законодавстві України, не звертаючись до суду.

Позивач у позовній заяві зазначає, що суборендар неодноразово порушував умови договору не здійснюючи оплати за користування частиною нежитлового приміщення.

01.09.2020 року позивачем направлено вимогу відповідачу за вих. № 09/20-520, погасити борг, підписати та повернути Акт звірки взаєморозрахунків за Договором № 8832-фТШ від 01 жовтня 2019 року. Докази направлення містяться в матеріалах справи.

Позивач зазначає, що намагався вирішити питання заборгованості шляхом листування, телефонних дзвінків, проведення переговорів, але компромісу знайдено не було.

26 листопада 2020 року позивач повторно направив на адресу відповідача вимогу за вих. № 09/20-687 в якій останній повідомив відповідача про те, що з 30 грудня 2020 року договір суборенди № 8832-фТШ від 01 жовтня 2019 року припиняє свою дію. Докази направлення містяться в матеріалах справи.

Вимогою за вих. № 09/20-749 від 23 грудня 2020 року позивач додатково повідомив відповідача про те, що 30 грудня 2020 року договір суборенди № 8832-фТШ від 01 жовтня 2019 року припинив свою дію та з « 31» грудня 2020 року позивачем будуть застосовані оперативно-господарські санкції, а саме буде відключено об`єкт суборенди від електропостачання, не будуть допускати представників відповідача до об`єкта суборенди. Також позивач вимагав повернути об`єкт суборенди до « 30» грудня 2020 року, підписати Акт приймання-передачі приміщень та повернути орендарю. Докази направлення вказаної вимоги містяться в матеріалах справи.

Позивач у позовній заяві зазначає, що 04.01.2021 в черговий раз звернувся до відповідача стосовно звільнення приміщення, але позитивної відповіді не отримав.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що відповідач свої зобов`язання щодо звільнення орендованих приміщень від свого майна та повернення приміщень суборендарю за актом не виконав.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

Згідно пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором оренди нерухомого майна.

Частина 1 статті 759 ЦК України передбачає, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Приписами ч. 1 ст. 283 ГК України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч. 1, ч. 5 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Пунктами 1, 4 ст. 285 ГК України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 ЦК України відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами (№09/20-520 від 01.09.2020, № 09/20-687 від 20.11.2020, № 09/20-749 від 23.12.2020), в яких просив погасити заборгованість, підписати та повернути акт звірки взаєморозрахунків, повернути об`єкт оренди, підписати акт приймання-передачі приміщення та повернути орендарю.

Крім того, вимогою №09/20-687 від 26.11.2020 позивач повідомив відповідача про те, що з 30 грудня 2020 року договір суборенди № 8832-фТШ від 01 жовтня 2019 року припиняє свою дію, тобто попередив відповідача більше ніж за 30 днів. Докази направлення даного листа міститься в матеріалах справи.

Як вбачається з залучених до справи доказів, вимога №09/20-687 від 26.11.2020, в якій позивач повідомляв відповідача про припинення дії договору, надсилалася на адресу відповідача (номер відправлення 835), та отримана особисто Степовенко Галиною Афанасіївною - 10.12.2020.

Разом з тим, в матеріалах справи міститься вимога відповідача №6 від 31.12.2020, в якій останній вимагав визнати договір суборенди частини нежитлового приміщення №8832-фТШ від 01.10.2019 діючим та жодним чином не застосовувати дій відповідно до п. 7.4., 7.4.1, 7.4.2., 7.4.3, 7.4.4., 7.4.5., 7.4.6, 7.4.7. та пункту 7.5. договору. Докази направлення даної вимоги позивачу в матеріалах справи відсутні.

Відтак, враховуючи належне повідомлення позивачем відповідача про припинення договору, спірний договір припинився 30.12.2020.

Згідно вимог ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Згідно з п.4.3. договору в останній день строку суборенди або в день дострокового розірвання договору, суборендар повинен повернути орендареві об`єкт суборенди в справному стані з урахуванням нормального зносу, який вважається поверненим з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі (повернення).

Відповідно до п. 5.4. договору, якщо по закінченні строку суборенди, об`єкт суборенди не буде переданий орендарю за актом повернення, орендар має право застосувати до суборендаря оперативно-господарські санкції, а саме відключити об`єкт суборенди від електропостачання, не допускати представників суборендаря до об`єкта суборенди, та застосувати інші оперативно-господарські та штрафні санкції до суборендаря, передбачені в цьому договорі та/або в чинному законодавстві України, не звертаючись до суду.

В матеріалах справи міститься Акт про відмову від звільнення представниками ФОП Степовенко Г.А. приміщення від власного майна (спортивне обладнання) розташованого за адресою: м. Київ, пр-т Леся Курбаса, 15а (2-й поверх) від 06.08.2021, відповідно до якого втановлено, що в приміщенні загальною площею 382,50 кв.м. у будівлі, за вказаною адресою незаконно знаходиться майно, що належить ФОП Степовенко Г.А. За попередньою домовленістю представник ФОП Степовенко Г.А. повинен був розпочати звільнення приміщення від власного майна, однак останній відмовився повністю звільнити приміщення, а також підписувати Ант приймання-передачі (повернення) приміщення.

Отже, відповідач, в порушення вимог закону та договору оренди, орендоване ним нежитлові приміщення загальною площею 382,50 кв.м, у торгівельному об`єкті орендаря, розміщене за адресою: м. Київ, проспект Леся Курбаса 15 а (2-й поверх) не звільнив та по акту приймання-передачі не повернув.

Матеріали справи не містять доказів повернення відповідачем позивачу приміщення як у встановлений у договорі строк, так і станом на час винесення рішення.

Частиною першою статті 5 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Положення ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України визначають способи захисту цивільних прав та інтересів. До таких способів віднесено, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі, присудження до виконання обов`язку в натурі.

Водночас, обов`язок орендаря повернути орендодавцеві об`єкт оренди, тобто фактично виселитись з орендованого приміщення, у разі припинення договору найму передбачено ст. 785 ЦК України та умовами укладеного між сторонами договору.

Отже, якщо орендар не звільнив орендоване приміщення після закінчення строку дії договору оренди, орендодавець вправі заявити позовні вимоги про виселення орендаря з орендованого приміщення як примусове виконання обов`язку в натурі.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором (ч.2 ст. 193 ГК України).

Згідно з приписами статей 78-79 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі (ст. 785 Цивільного кодексу України).

За таких обставин, вимога позивача про повернення позивачу об`єкт оренди шляхом виселення з нежитлового приміщення визнається судом обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРАШ" про примусове звільнення (виселення) відповідача з орендованого нежитлового приміщення за адресою: м. Київ, проспект Леся Курбаса 15 а (2-й поверх) є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а отже - наявні правові підстави для задоволення позову.

Згідно зі ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Суд зазначає, що, навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (див. рішення від 1 липня 2003 р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", заява N 37801/97, п. 36).

У п.50 рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 "Справа "Трофимчук проти України"" (Заява N 4241/03) зазначено, що Суд повторює, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору щодо фактів оцінку, яку їм було надано в межах національного провадження. Крім того, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (див. рішення від 27 жовтня 1993 року у справі "Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів", п. 31, Series A, N 274).

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Відповідно до частини четвертої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Виселити Фізичну особу-підприємця Степовенко Галину Афанасіївну ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платників податку НОМЕР_1 ) з нежитлового приміщення за адресою: м. Київ, пр-т Леся Курбаса, 15 а (2-й поверх).

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Степовенко Галини Афанасіївни ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платників податку НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРАШ" (02090, м. Київ, вул. Бутлерова, буд. 1; ідентифікаційний код 40688123) витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн 00 коп.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 19.08.2021

Суддя І.О. Андреїшина