РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.08.2021Справа № 910/10373/20
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Тек Інжиніринг", м. Київ

до Акціонерного товариства "Укргазвидобування", м. Київ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Глобус", м. Київ

про стягнення 4 549 069,35 грн, -

суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Харламов О.В. (директор);

Підвисоцький В.І. (адвокат за ордером серії КС №700307 від 05.02.2021 року);

від відповідача: Скорик В.І. (адвокат за довіреністю №2-151д від 16.12.2020 року);

від третьої особи: не з`явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

17.07.2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Тек Інжиніринг" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення з Акціонерного товариства "Укргазвидобування" (відповідач) безпідставно набутих коштів в розмірі 3 997 800,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані незгодою позивача із наявністю з його боку порушень умов Договору на поставку товару з супутніми послугами №УГВС.545/41-18 від 28.12.2018, укладеного між сторонами, забезпеченого Банківською гарантією №11836/3 від 21.12.2018 року, на підставі якої відповідачу Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Глобус" було здійснено виплату гарантії в розмірі 3 997 800,00 грн, а ПАТ "КБ "Глобус", в свою чергу, вказану суму було стягнуто з позивача, у зв`язку з чим, суму в розмірі 3 997 800,00 грн, позивач просить стягнути з відповідача як безпідставно набуті кошти.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, матеріали №910/10373/20 передані на розгляд судді Морозову С.М.

Ухвалою від 22.07.2020 року позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Тек Інжиніринг" було залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви.

03.08.2020 року позивачем надіслано до суду засобами поштового зв`язку документи на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.08.2020 було прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Глобус" та призначено підготовче засідання на 27.10.2020.

31.08.2020 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач звернувся до банку з вимогою по виплату банківської гарантії правомірно, оскільки позивач допустив порушення договірного зобов`язання щодо поставки товару в межах встановленого Договором строку. Щодо наявності сертифікату про дію форс-мажорних обставин, то відповідач вказав, що такі обставини почали існувати після спливу строку на поставку товару.

Підготовче засідання 27.10.2020 не відбулося у зв`язку з перебуванням судді Морозова С.М. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.11.2020 в порядку ст.ст. 120-121 ГПК України учасників справи було викликано в підготовче засідання на 08.12.2020.

В підготовчому засіданні 08.12.2020 судом було продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 23.02.2021.

В підготовчому засіданні 23.02.2021 судом було оголошено перерву до 06.04.2021.

09.03.2021 року позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якій зазначено, що в межах справи №910/1102/20 було встановлено відсутність порушень строків поставки товару, передбачених Договором, позивачем.

15.03.2021 року відповідачем подано до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких вказано, що Договором не передбачено припинення поставки товару в залежності від обов`язку вчинення дії покупцем з оплати частин поставленого товару, натомість Договором передбачено виконання постачальником зобов`язання з поставки товару у чітко визначений строк. Окрім того, позиція позивача, щодо застосування положень ст. 538 Цивільного кодексу не узгоджується з правилами його поведінки, оскільки увесь обсяг товару позивачем було поставлено до кінця 2019 року.

Підготовче засідання 06.04.2021 судом було відкладено до 15.06.2021.

07.04.2021 року позивачем збільшено розмір позовних вимог та заявлено до стягнення з відповідача суму коштів в розмірі 3 997 800,00 грн, суму 3% річних в розмірі 198 631,06 грн та суму інфляційних втрат в розмірі 352 638,29 грн.

23.04.2021 року відповідачем подано до суду узагальнений відзив, в якому викладено зазначену раніше позицію.

Ухвалою від 15.06.2021 року підготовче провадження було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 03.08.2021 року.

В засіданні 03.08.2021 року судом було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У засіданнях здійснювалась фіксація судового процесу технічним засобами у відповідності до статті 222 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

28.12.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Тек Інжиніринг" (постачальник) та Акціонерним товариством "Укргазвидобування" в особі філії "УГВ-Сервіс" (покупець) укладено Договір на поставку товару з супутніми послугами №УГВС545/41-18 (далі - Договір).

Відповідно до пунктів 1.1., 1.2. Договору постачальник зобов`язується поставити покупцеві обладнання лабораторії тампонажних розчинів (далі - товар), надати послуги з встановлення, підключення цього обладнання, пусконалагоджувальні роботи, навчання персоналу покупця роботі на обладнанні (далі - послуги), зазначені у специфікації, що додається до договору і є його невід`ємною частиною, а покупець - прийняти і оплатити такий товар та послуги. Найменування, асортимент товару та послуг, одиниця виміру, кількість, ціна за одиницю товару/послуг та загальна ціна договору вказується у специфікації, яка є додатком №1 до договору та є його невід`ємною частиною.

Згідно із специфікацією №1, що є додатком №1 до Договору, постачальник зобов`язується поставити покупцеві товар вартістю 79 956 000,00 грн.

Пунктом 4 специфікації №1 передбачено умови та строки оплати покупцем отриманого товару та послуг від постачальника, зокрема: оплата за поставлений товар здійснюється після факту поставки протягом 30 календарних днів з дати поставки товару та підписання видаткової накладної (або акту приймання-передачі); оплата за виконані роботи/надані послуги здійснюється протягом 30 календарних днів з дати підписання акту виконаних робіт/наданих послуг.

Ціна цього договору вказується в специфікації №1 в гривнях з урахуванням ПДВ (пункт 3.1 Договору).

У пункті 4.1. Договору сторони погодили, що розрахунки проводяться шляхом оплати покупцем після пред`явлення постачальником рахунку на оплату (інвойсу) та підписаного сторонами акту приймання-передачі товару/послуг або видаткової накладної, шляхом перерахування на рахунок постачальника, на умовах зазначених у специфікації/-ях або з урахуванням умов передбачених п. 3.5. цього Договору.

Відповідно до пункту 4.2. Договору покупець не здійснює оплату за поставлений товар, та така несплата не є порушенням строку оплати зі сторони покупця у випадку ненадання постачальником рахунку на оплату (інвойсу) чи його неналежного оформлення.

Пунктами 5.1., 5.2. Договору передбачено, що строк поставки/надання, умови та місце поставки/надання товару/послуг, інформація про вантажовідправників і вантажоотримувачів вказується в специфікації/-ях до цього договору. Обсяг поставки товару (кожної партії товару) визначається в графіку поставки.

Відповідно до графіку поставки, складеного сторонами у вигляді додатку №7 до Договору, строк поставки товару встановлено не більше ніж 180 календарних днів від дати укладення договору.

Датою поставки товару є дата підписання уповноваженими представниками сторін акту приймання-передачі товару, форма якого наведена в додатку №3 до цього договору, який є його невід`ємною частиною, або дата видаткової накладної. Право власності на товар переходить від постачальника до покупця з дати підписання сторонами акту приймання-передачі товару або видаткової накладної (пункт 5.3. Договору).

Передача та отримання товару проводиться шляхом підписання уповноваженими представниками сторін акту/актів приймання-передачі товару або видаткової/видаткових накладної/накладних. У випадку виявлення недоліків товару або товаросупровідної документації, покупець має право не підписувати акт/акти приймання-передачі товару або видаткову/видаткові накладну/накладні до усунення виявлених недоліків, а постачальник зобов`язаний усунути недоліки та оплатити документально-підтверджені витрати покупця спричинені такими недоліками (пункт 5.9. Договору).

У пункті 7.9. Договору сторони погодили, що у разі невиконання постачальником взятих на себе зобов`язань з поставки товару та/або надання послуг у строки, зазначені у даному договорі, останній сплачує покупцю пеню у розмірі 0,1% від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару та/або від вартості послуг, з яких допущено прострочення виконання за кожен день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково сплачується у розмірі 7% від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару та/або від вартості послуг, з яких допущено прострочення надання.

Сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором у разі виникнення обставин непереборної сили, які не існували під час укладання договору та виникли поза волею сторін (пункт 8.1. Договору).

Сторона, що не може виконувати зобов`язання за цим договором унаслідок дії обставин непереборної сили, повинна не пізніше ніж протягом 7 днів з моменту їх виникнення повідомити про це іншу сторону у письмовій формі, Наслідком неповідомлення чи порушення строку повідомлення про обставини непереборної сили є втрата права такої сторони посилатися на дію цих обставин, як причину невиконання чи порушення строків виконання зобов`язань. (пункт 8.2. Договору).

Доказом виникнення обставин непереборної сили та строку їх дії є відповідні документи, які видаються Торгово-промисловою палатою України або іншим уповноваженим на це органом України та/або країни, у якій виникли такі обставини (пункт 8.3. Договору).

Договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін (за наявності), за умови надання постачальником забезпечення виконання своїх зобов`язань по договору які відповідають вимогам, вказаним у п. 10.2. цього Договору і діє до повного виконання сторонами зобов`язань (пункт 10.1. Договору).

Вимоги забезпечення виконання зобов`язання по договору постачальником: забезпечення виконання зобов`язань по договору здійснюється до укладання договору в один із способів: 1) у формі грошових коштів; 2) надання банківської гарантії або стендбай акредитиву виконання зобов`язань по договору (пункт 10.2. Договору).

15.10.2018 року між ПАТ «КБ «Глобус» (банк-гарант) та ТОВ «Тек Інжиніринг» (принципал) було укладено Генеральний договір про надання банківських гарантій №11836/ЮГ-18, відповідно до п. 1.1. якого (з урахуванням Додаткового договору №3 від 21.12.2018 року) договір регулює правовідносини сторін щодо надання банком-гарантом гарантії виконання договору (далі - гарантія чи гарантійне зобов`язання) з метою забезпечення належного виконання принципалом умов Договору поставки.

Відповідно до п. 1.2. Генерального договору про надання банківських гарантій №11836/ЮГ-18 від 15.10.2018 року (з урахуванням Додаткового договору №3 від 21.12.2018 року) гарантійним випадком є невиконання/неналежне виконання принципалом перед бенефіціаром (Акціонерним товариством «Укргазвидобування» в особі філії «УГВ-Сервіс») основного зобов`язання, а саме: невиконання та/або неналежного виконання принципалом своїх зобов`язань за Договором поставки.

Сума і валюта гарантії: 3 997 800,00 грн. Строк дії гарантії - з 21 грудня 2018 року по 31 липня 2019 року включно. (пункти 2.1., 2.2. Генерального договору про надання банківських гарантій №11836/ЮГ-18 від 15.10.2018 року (з урахуванням Додаткового договору №3 від 21.12.2018 року)

21.12.2018 року банком-гарантом було видано банківську гарантію №11836/3.

16.07.2019 року відповідач звернувся до банку (ПАТ «КБ «Глобус») з вимогою №01/9-5684 про сплату 3 997 800,00 грн за банківською гарантією у зв`язку з порушенням принципалом зобов`язань, у забезпечення яких видавалась гарантія, а саме: принципал не виконав зобов`язань за Договором в частині поставки товару у строк до 26.06.2019 року.

30.07.2019 року банком на підставі зазначеної вимоги було здійснено виплату банківської гарантії в розмірі 3 997 800,00 грн.

13.08.2019 року банк звернувся до позивача з листом №1-8314, в якому просив відшкодувати банку-гаранту суму гарантійного платежу.

Позивачем було здійснено перерахування банку суми коштів в розмірі 3 997 800,00 грн, що підтверджується виписками по рахунку позивача, які наявні в матеріалах справи, а саме: 30.07.2019 року здійснено платіж на суму 400 330,00 грн, 30.07.2019 року здійснено платіж на суму 405 070,00 грн, 30.07.2019 року здійснено платіж на суму 194 600,00 грн, 13.08.2019 року здійснено платіж на суму 2 997 800,00 грн.

Не погоджуючись із тим, що позивачем порушено умови Договору в частині строків поставки товару, ним на адресу відповідача було надіслано претензію №0301 від 03.01.2020 року, в якій позивач вимагав перерахувати суму гарантії в розмірі 3 997 800,00 грн.

Листом №41-01/4-67 від 13.01.2020 року філія «УГВ-Сервіс» АТ «Укргазвидобування» повідомила позивача, що повернення суми гарантії не в межах компетенції філії.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач вважає, що гарантія була сплачена позивачем без належних на те правових підстав та в порушення порядку забезпечення зобов`язання, а кошти в сумі 3 997 800,00 гривень в якості гарантії набуті відповідачем без належних правових підстав, тому підлягають поверненню на підставі ст.1212 ЦК України. Окрім того, позивач просить стягнути з відповідача суму 3% річних в розмірі 198 631,06 грн та інфляційні втрати в розмірі 352 638,29 грн.

Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначає, що вказана норма не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки правовою підставою для перерахування коштів були вищевказана гарантія та Договір, отже безпідставним є твердження про відсутність правових підстав. Також відповідач зазначає, що кошти отримані від Банку правомірно та в межах банківської гарантії, оскільки з боку позивача мало місце прострочення поставки товару.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Норми вказаної статті кореспондуються з положеннями ст. 193 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Укладений між сторонами договір є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 712 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 статті 712 ЦК України передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 663 ЦК України внормовано, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Статями 526, 525 ЦК України, які кореспондуються з положеннями статті 193 Господарського кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як вбачається з матеріалів справи відповідно до графіку поставки, складеного сторонами у вигляді додатку №7 до Договору, строк поставки товару встановлено не більше ніж 180 календарних днів від дати укладення договору.

Однак, що не заперечено жодною із сторін, поставка частини товару була здійснена позивачем після закінчення визначеного Договором строку.

При цьому, постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.12.2020 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 01.04.2021 року, у справі №910/1102/20 за первісним позовом Акціонерного товариства "Укргазвидобування" в особі філії "УГВ-Сервіс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тек Інжиніринг" про стягнення 9 180 317,91 грн та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Тек Інжиніринг" до Акціонерного товариства "Укргазвидобування" в особі філії "УГВ-Сервіс" про стягнення 628 013,39 грн встановлено, що частину товару за Договором № ГВС545/41-18 позивач поставив відповідачу з порушенням обумовленого Договором строку поставки, який складає 180 календарних днів від дати укладення Договору та закінчився 26.06.2019, однак, станом на дату закінчення строку поставки, встановленого Договором №УГВС545/41-18, а саме 26.06.2019 та пізніше, мало місце невиконання відповідачем зобов`язання щодо здійснення оплати поставленого позивачем товару.

Суди дійшли висновку про те, що оскільки відповідач в повному обсязі не виконав зобов`язання щодо здійснення оплати поставленого позивачем товару, тому ТОВ "Тек Інжиніринг" мало право зупинити виконання свого обов`язку відповідно до статті 538 Цивільного кодексу України направивши відповідачу повідомлення ТОВ "Тек Інжиніринг" про зупинення виконання обов`язку щодо поставки товару.

Окрім того, 02.03.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю "Тек Інжиніринг" отримало сертифікат Київської торгово-промислової палати №3000-20-0032, яким засвідчено настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) щодо обов`язку з поставки тринадцяти одиниць лабораторного обладнання на загальну суму 50 192 985,00 грн у термін до 26.06.2019 за Договором №УГВС545/41-18, які унеможливили його виконання в зазначений термін. Період дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) зазначений з дати настання - 10.07.2019 по дату закінчення - 09.12.2019.

Враховуючи встановлені обставини непереборної сили, що виникли з незалежних від позивача причин, суди апеляційної та касаційної інстанцій, приймаючи до уваги існування форс-мажорних обставин у період з 10.07.2019 по 09.12.2019 та умови розділу 8 договору №УГВС545/41-18, встановили відсутність підстав для покладення на позивача відповідальності за невчасну поставку та дійшли висновку про наявність підстав для звільнення позивача від відповідальності за порушення зобов`язання за спірними поставками товару на підставі статті 617 Цивільного кодексу України та статей 538, 692 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом та змагальність сторін.

За змістом статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставинами справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є юридичні факти, що призвели до виникнення спірного правовідношення, настання відповідальності або інших наслідків, тобто такі факти, з якими норми матеріального права пов`язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків суб`єктів спірного матеріального правовідношення.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їх повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Цей правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 у справі № 922/2391/16.

Таким чином, враховуючи викладене вище, не потребує доведенню факт того, що позивачем в межах існуючих правовідносин з відповідачем не допущено порушення умов Договору в частині поставки товару, оскільки відповідно до ст. 538 Цивільного кодексу України позивач мав право на зупинення поставки товару, з огляду на відсутність з боку відповідача виконання обов`язку з оплати вже поставленого позивачем товару за умовами Договору №УГВС545/41-18 (зустрічне виконання).

Звертаючись до суду з даним позовом позивач вважає, що гарантія була сплачена позивачем без належних на те правових підстав та в порушення порядку забезпечення зобов`язання, а кошти в сумі 3 997 800,00 гривень в якості гарантії набуті відповідачем без належних правових підстав, тому підлягають поверненню на підставі ст.1212 ЦК України.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Стаття 1212 ЦК регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Так, як зазначалось вище, в Банківській гарантії №11836/3 від 21.12.2018 року зазначено, що Банк зобов`язується виплатити на користь бенефіціара (відповідача) кошти в разі не виконання принципалом зобов`язань за Договором поставки.

16.07.2019 року відповідач звернувся до банку (ПАТ «КБ «Глобус») з вимогою №01/9-5684 про сплату 3 997 800,00 грн за банківською гарантією у зв`язку з порушенням принципалом зобов`язань, у забезпечення яких видавалась гарантія, а саме: принципал не виконав зобов`язань за Договором в частині поставки товару у строк до 26.06.2019 року.

30.07.2019 року банком на підставі зазначеної вимоги було здійснено виплату банківської гарантії в розмірі 3 997 800,00 грн.

13.08.2019 року банк звернувся до позивача з листом №1-8314, в якому просив відшкодувати банку-гаранту суму гарантійного платежу.

Позивачем було здійснено перерахування банку суми коштів в розмірі 3 997 800,00 грн, що підтверджується виписками по рахунку позивача, які наявні в матеріалах справи, а саме: 30.07.2019 року здійснено платіж на суму 400 330,00 грн, 30.07.2019 року здійснено платіж на суму 405 070,00 грн, 30.07.2019 року здійснено платіж на суму 194 600,00 грн, 13.08.2019 року здійснено платіж на суму 2 997 800,00 грн.

При цьому, за умовами Гарантії вимога бенефіціара повинна містити вказівку на те, в чому полягає порушення принципалом зобов`язань, в забезпечення якого видана гарантія.

Разом з тим, як встановлено в межах справи №910/1102/20, принципалом (ТОВ «Тек Інжиніринг») не допущено порушення своїх зобов`язань за Договором з підстав зазначених вище, а тому вимога відповідача до банку не могла бути підставою для виплати за Гарантією.

Відповідно до ст. 563 ч.1, 2, 3 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії. Вимога кредитора до гаранта про сплату грошової суми відповідно до виданої ним гарантії пред`являється у письмовій формі. До вимоги додаються документи, вказані в гарантії. У вимозі до гаранта або у доданих до неї документах кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією.

Разом з тим, Судом встановлено відсутність належних доказів порушення позивачем умов Договору, у зв`язку з чим у Гаранта були відсутні підстави для застосування наслідків, які передбачає вказана норма ЦК України (ст.563 ЦК).

За приписами частини 1 статті 1212 ЦК особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Таким чином, застосування статті 1212 ЦК має відбуватись за наявності певних умов та відповідних підстав, що мають бути встановлені судом під час розгляду справи на підставі належних та допустимих доказів у справі.

У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Або ж коли набуття відбулось у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 02.10.2013 у справі №6-88цс13, від 02.09.2014 у справі №910/1620/13, від 14.10.2014 у справі №922/1136/13 та від 25.02.2015 у справі №910/1913/14, від 02.02.2016 р. у справі №6-3090цс15 та у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 19.03.2018 у справі №904/5844/17.

Крім того, за змістом положень статті 1212 ЦК про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави цей вид зобов`язань породжується наявністю таких юридичних фактів: 1) особа набула або зберегла у себе майно за рахунок іншої особи; 2) правові підстави для такого набуття (збереження) відсутні або згодом відпали. А отже, кошти, отримані як оплата за виконання робіт за договором і набуті за наявності правових підстав для цього, не можуть бути витребувані згідно зі статті 1212 ЦК як безпідставне збагачення. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.01.2013 у справі N 5006/18/13/2012, від 14.10.2014 у справі №922/1136/13 та у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 19.03.2018 у справі №904/5844/17.

У постанові від 10.04.2018 Верховний Суд у справі №910/6129/17 зазначив, що стаття 1212 ЦК може бути застосована, в тому числі, коли набуття відбулось у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов.

Встановлені судом обставини свідчать про те, що перерахування Банком на користь відповідача 3 997 800,00 грн відбулося в зв`язку з Договором та Гарантією, однак не на їх виконання, тобто перерахування відбулося без правових підстав, отже у позивача виникає право на витребування цих коштів у відповідача за правилами ст.1212 ЦК України. Інших способів повернути кошти закон не передбачає.

Всупереч ст. 74, 77 ГПК України, відповідач не надав доказів та не довів підстав утримання вказаних коштів станом на час вирішення спору.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з відповідача суми коштів в розмірі 3 997 800,00 грн.

Також, позивачем заявлено до стягнення з відповідача суму 3% річних у сумі 198 631,06 грн та суму інфляційних втрат у сумі 352 638,29 грн.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Згідно п. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням інфляційних втрат, трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (п. 2 ст. 625 ЦК України).

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. п. 3.2 п. 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Такі висновки суду підтверджуються висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок суми 3% річних та інфляційних втрат, на предмет арифметичної правильності та відповідності вимогам закону, судом встановлено, що він здійснений вірно, а тому до стягнення з відповідача підлягає сума 3% річних в розмірі 198 631,06 грн та сума інфляційних втрат в розмірі 352 638,29 грн.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено обґрунтованість заявленого позову, відтак до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає сума безпідставно отриманих коштів в розмірі 3 997 800,00 грн, сума 3% річних в розмірі 198 631,06 грн та сума інфляційних втрат в розмірі 352 638,29 грн.

Щодо вимог позивача про покладення на відповідача понесених ним витрат на оплату послуг адвоката в сумі 73064,79 грн, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно зі ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України «Про адвокатуру». Дія вказаного закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Згідно зі ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

За приписами статті 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок позивача має бути встановлено, що позов позивача не підлягає задоволенню, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати відповідача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Законом України „Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04, п. 269). (Аналогічна правова позиція викладена у постанові вищого господарського суду України від 22.11.2017 року у справі №914/434/17).

Як встановлено судом, 11.03.2020 року між Адвокатським бюро «Володимир Підвисоцький та партнери» (бюро) та позивачем (клієнт) було укладено Договір про надання професійної правничої допомоги (правової допомоги) №05в-03/2020, предметом якого є надання клієнту захисту, представництва інтересів та іншої правову допомоги.

Додатком №4 до вказаного Договору сторони погодили вартість послуг професійної правничої допомоги, а саме в розмірі 73 064,79 грн.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат позивачем було подано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, рахунок №4-910/10373/20 від 23.06.2021 року на суму 73 064,79 грн, акт здачі-приймання №4-910/10373/20 від 23.06.2021 року на суму 73 064,79 грн, платіжне доручення №2934 від 24.06.2021 року про сплату позивачем 73 064,79 грн.

Враховуючи викладене та беручи до уваги час на підготовку матеріалів до судового засідання, юридичну кваліфікацію правовідносин у справі, Суд зазначає, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та ціною позову, а відтак з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 73 064,79 грн.

Судовий збір у розмірі 68 236,04 грн, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, покладається на відповідача.

Керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Акціонерного товариства "Укргазвидобування" (ідентифікаційний код 30019775, місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Кудрявська, буд. 26/28) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Тек Інжиніринг" (ідентифікаційний код 32767776, місцезнаходження: 02141, м. Київ, вул. Лариси Руденко, буд. 6-А) суму коштів в розмірі 3 997 800,00 грн (три мільйони дев`ятсот дев`яносто сім тисяч вісімсот гривень 00 копійок), суму 3% річних в розмірі 198 631,06 грн (сто дев`яносто вісім тисяч шістсот тридцять одна гривна 06 копійок), суму інфляційних втрат в розмірі 352 638,29 грн (триста п`ятдесят дві тисячі шістсот тридцять вісім гривень 29 копійок), суму судового збору в розмірі 68 236,04 грн (шістдесят вісім тисяч двісті тридцять шість гривень 04 копійки) та суму витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 73 064,79 грн (сімдесят три тисячі шістдесят чотири гривни 79 копійок).

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

4. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 257 та п. 17.5. розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складене 13.08.2021 року.

Суддя С.М. Морозов