УХВАЛА

19 серпня 2021 року

м. Київ

Справа № 912/4027/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бенедисюка І.М. (головуючий), Львова Б.Ю., Селіваненка В.П.,

за участю секретаря судового засідання Ковалівської О.М.,

представників учасників справи:

позивача - Верхацький І.В. - адвокат (довіреність від 22.12.2020 №14-335 )

відповідача - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення господарського суду Кіровоградської області від 10.02.2021 та

постанову Центрального апеляційного господарського суду від 31.05.2021

за позовом акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до комунального підприємства "Теплокомуненерго" Олександрійської міської ради

про стягнення 43 273 147,97 грн.,

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Кіровоградської області надійшла позовна заява акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - АТ "НАК "Нафтогаз України", позивач) до комунального підприємства "Теплокомуненерго" Олександрійської міської ради (далі - КП "Теплокомуненерго", відповідач) про стягнення заборгованості за договором постачання природного газу від 08.10.2018 №5333/18-ТЕ-18 на загальну суму 43 273 147,97 грн, з яких 34 622 607,45 грн основного боргу, 2 021 466,80 грн 3 % річних, 1 751 890,94 грн втрат від інфляції, 4 877 182,78 грн пені з покладенням на відповідача витрат зі сплати судового збору.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач не виконав належним чином зобов`язання щодо оплати за поставлений газ, чим порушив вимоги пункту 6.1 договору (пункту 5.1 в редакції додаткової угоди від 26.11.2018 №4).

Рішенням господарського суду Кіровоградської області від 10.02.2021 (суддя Глушков М.С.) позов задоволено частково.

Стягнуто з КП "Теплокомуненерго" на користь АТ "НАК "Нафтогаз України" 34 622 607,45 грн основного боргу, 2 021 466,80 грн 3 % річних, 1 751 890,94 грн втрат від інфляції, 2 438 591,39 грн пені, 324 548,61 грн судового збору.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 31.05.2021 (колегія суддів у складі: Орєшкіна Е.В., Подобєд І.М., Кузнецова І.Л.) рішення господарського суду Кіровоградської області залишено без змін.

Не погоджуючись із судовими рішеннями попередніх інстанцій, АТ "НАК "Нафтогаз України" звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій в частині відмови у стягненні 2 438 591,39 грн.; ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою Верховного Суду від 27.07.2021 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ "НАК "Нафтогаз України" та призначено її до розгляду на 19.08.2021.

КП "Теплокомуненерго" 17.08.2021 подало відзив на касаційну скаргу. Втім, враховуючи, що відзив подано поза межами строку, встановленого в ухвалі Верховного Суду від 27.07.2021 (до 10.08.2021), він залишається без розгляду відповідно до положень статей 118, 295 ГПК України.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України, з урахуванням вимог пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України та пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України у касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований апеляційним судом у оскаржуваному судовому рішенні.

Разом з тим, дослідивши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти рішення у тих справах, де однаковими є предмет і підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені фактичні обставини, а також матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення ухвалені без урахування висновків щодо застосування норми права (в частині висновків про наявність підстав для зменшення пені) у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14, оскільки встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, виключає подібність спірних правовідносин у вказаній справі та в справі № 912/4027/20.

Так, у справі № 908/1453/14, предметом якого є стягнення з концерну "Міські теплові мережі" суми 89 120, 30 грн. пені, 20 566, 21 грн 3% річних, 35 520, 94 грн інфляційного нарахування позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору про постачання електричної енергії від 01.10.2004 №44, а саме: відповідач несвоєчасно здійснив оплату за спожиту активну електричну енергію в період з серпня по листопад 2013 та січень 2014, тому позивач просив суд стягнути з відповідача 89120,30 грн пені, 20566,21 грн - 3% річних, 35520,94 грн інфляційних нарахувань.

Предметом касаційного оскарження у даній справі є питання про відмову у задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки (пені), яка підлягає стягненню з відповідача внаслідок прострочення виконання зобов`язання з оплати за поставлену позивачем активну електричну енергію в період з серпня по листопад 2013 року та січень 2014 року.

У постанові Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14 колегія суддів зазначила, що зі змісту норм (статті 233 ГК України та 551 ЦК України) випливає, що у вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема з розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені. Колегія суддів зазначила про те, що, з`ясувавши всі обставини справи та взявши до уваги майновий стан обох сторін, суди попередніх судових інстанцій дійшли правомірного висновку, що в даному випадку відсутні підстави для зменшення розміру пені.

У справі, що розглядається, судом встановлено наявність заборгованості відповідача перед позивачем за договором в частині основного боргу в сумі 34 622 607,45 грн. Вказана заборгованість відповідачем визнана в повному обсязі, доказів сплати заборгованості відповідачем до суду не надано.

Щодо клопотання відповідача про зменшення пені суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний господарський суд, зазначив, що причиною неналежного виконання зобов`язання є скрутний майновий стан підприємства, що підтверджується статистичною фінансовою звітністю за 2018 - 2019 роки та довідками про заборгованість за податками та обов`язковими платежами. У складі споживачів теплової енергії відповідача категорія "населення" складає 88%. Таким чином, несвоєчасна сплата цієї категорії споживачів істотно впливає на накопичення заборгованості підприємства за спожитий природний газ.

Суд першої інстанції, враховуючи, що діяльність АТ "НАК "Нафтогаз України" має важливе значення щодо надійного і безпечного функціонування газотранспортної системи та враховуючи правове призначення штрафних санкцій, дійшов висновку, що зменшення пені згідно з клопотанням відповідача на 95 % відсотків є надто значним зменшенням, а тому зменшив розмір неустойки на 50% та стягнув з відповідача пеню у розмірі 2 438 591,39 грн.

Доводи позивача в частині заперечень щодо зменшення штрафних санкцій, судом першої інстанції приймалися до уваги, але, враховуючи всі обставини справи, співвідношення розміру заподіяних позивачу збитків та заявлених до стягнення сум, явно скрутний фінансовий стан відповідача, а також інтереси обох сторін у справі, господарський суд дійшов висновку щодо зменшення розмір штрафних санкцій до 50 %.

Місцевим господарським судом при зменшенні розміру пені враховано майновий стан відповідача, його соціальну значимість як постачальника теплової енергії для населення м. Олександрії, зважаючи на те, що значна кількість споживачів послуг відповідача є бюджетні організації та населення, а також враховано, що позивач має стратегічне значення для економіки, суспільства і безпеки держави.

При вирішенні питання про зменшення пені суд бере до уваги співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 та Верховного Суду від 23.09.2019 у справі №920/1013/18, від 26.03.2020 у справі №904/2847/19).

Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Така оцінка була проведена судами попередніх інстанцій з мотивів, викладених в судових рішеннях. Ці мотиви узгоджуються з усталеними підходами, які склалися в судовій практиці при вирішенні питання про зменшення розміру пені.

Аргументи касаційної скарги не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваного судового акта, оскільки такі аргументи зводяться до незгоди скаржника з висновками суду попередніх інстанцій стосовно встановлення ними обставин справи; містять посилання на обставини, які були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій та були спростовані ними.

Разом з тим, суд касаційної інстанції в силу положень частини другої статті 300 ГПК України позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що посилання скаржника в касаційній скарзі на постанову в інших справах (постанова Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14), не може бути взято до уваги, оскільки ця постанова прийнята за іншої, ніж у даній справі фактично-доказової бази, правового регулювання, за інших обставин, встановлених попередніми судовими інстанціями і за іншими поданими сторонами та оцінених судами доказами, у залежності від яких (обставин і доказів) і прийнято судове рішення.

Отже, касаційна інстанція встановила, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на яку посилався скаржник у касаційній скарзі (постанова Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14), стосується правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 912/4027/20.

Посилання скаржника на постанову Вищого господарського суду України від 08.04.2015 у справі №902/1568/14 відхиляються, оскільки постанови Вищого господарського суду України не є джерелом правозастосовчої практики в розумінні частини четвертої статті 236 ГПК України.

Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі, з огляду на принцип диспозитивності, визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених статтею 287 ГПК України, покладається на скаржника.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів на підставі пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою АТ "НАК "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Кіровоградської області від 10.02.2021 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 31.05.2021 у справі № 912/4027/20.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах "Ейрі проти Ірландії", п.24, Series A N32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява N 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).

У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, N 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, N 212-A, с.15, п.31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження, зазвичай, вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Кіровоградської області від 10.02.2021 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 31.05.2021 у справі № 912/4027/20 закрити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Б. Львов

Суддя В. Селіваненко