СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" серпня 2021 р. Справа № 922/1221/21

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Гребенюк Н.В. , суддя Чернота Л.Ф.

при секретарі Казаковій О.В.

за участю представників сторін:

позивача - Капленко Г.С., Примак О.М.

відповідача - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх.2007) на рішення Господарського суду Харківської області від 10.06.2021 (суддя Бринцев О.В., повний текст складено 10.06.2021) у справі №922/1221/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Росторг-інвест"

до Концерну "Військторгсервіс" в особі філії "Східна" Концерну "Військторгсервіс"

про стягнення 186.847,71 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ТОВ "РОСТОРГ-ІНВЕСТ" звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Концерну "ВІЙСЬКТОРГСЕРВІС" в особі філії "СХІДНА" Концерну "ВІЙСЬКТОРГСЕРВІС", в якому просить суд стягнути з відповідача основний борг в розмірі 168506,59 грн., 3% річних в розмірі 2101,17 грн., інфляційні втрати в розмірі 7710,62 грн., пеню в розмірі 8529,33 грн. за неналежне виконання відповідачем умов договору поставки №1/П-2020 від 30.04.2021. Також з відповідача на користь позивача стягнуто витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 11 236,95 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач, в порушення умов договору №1/П-2020 від 30.04.2020, не оплатив поставлений позивачем за видатковими накладними №264 від 09.10.2020, №266 від 09.10.2020, №267 від 09.10.2020, №269 від 15.10.2020 товар на загальну суму 168506,59 грн.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 10.06.2021 у справі №922/1221/21 позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача основного боргу, суд першої інстанції встановив, що відповідач, в порушення п.3.3 договору, не виконав свого обов`язку з оплати поставленого позивачем товару на загальну суму 168506,59 грн.

Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат задоволені судом першої інстанції в повному обсязі, з посиланням на їх обґрунтованість та арифметичну правильність здійсненого позивачем розрахунку.

Відповідач із вказаним рішенням не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції всіх обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить це рішення скасувати та прийняти нове, яким в позові відмовити.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що надані позивачем акти звірки взаєморозрахунків не є належними доказами на підтвердження заборгованості та її розміру, оскільки не стосуються спірних періодів. Крім того, як зазначає апелянт, в акті звірки за жовтень 2020 підпис особи в графі «Від Концерну «Військторгсервіс» не належить Котенку О.М. Крім того, відповідач посилається на те, що акт звірки взаєморозрахунків не є первинним документом і не підтверджує факт здійснення господарської операції.

Відповідач зазначає про те, що надані позивачем товарно-транспортні накладні не містять посади та прізвища відповідальної особи, яка їх підписала від імені Концерну "Військторгсервіс", а отже, вказані документи не відповідають вимогам ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Додані до матеріалів справи видаткові накладні відповідач також вважає неналежними доказами з тих підстав, що підпис особи на них від імені Концерну «Військторгсервіс» не належить Котенку О.М .

Також відповідач вказує на те, що розрахунки за договором здійснювалися відповідачем за договором в цілому, а не окремо за кожною накладною, у зв`язку з чим, на думку апелянта, суд першої інстанції дійшов необгрунтованого висновку про те, що відповідач не здійснив оплату за спірними у цій справі видатковими накладними.

Крім того, в апеляційній скарзі відповідач не погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу. Зокрема, вказує на те, що підписи адвоката Марциха Я.О. на договорі про надання правової допомоги від 06.07.2020, а також на додаткових угодах до нього різняться; розмір витрат на правову допомогу не є співмірним зі складністю справи, обсягом виконаних адвокатом робіт; адвокатське об`єднання «Компанія «Довіра» надавало правову допомогу позивачу у інших аналогічних спорах про стягнення коштів з Концерну "Військторгсервіс", що свідчить про те, що для складання позовної заяви у цій справі адвокату не потребувалось багато часу.

Позивач надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому проти доводів відповідача заперечує та зазначає, зокрема, про те, що ним надано суду достатньо первинних документів на підтвердження факту існування заборгованості відповідача (видаткові накладні, товарно-транспортні накладні та податкові накладні). Просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Позивач надав суду клопотання про долучення до матеріалів справи акту звірки взаємних розрахунків, підписаного позивачем та відповідачем, відповідно до якого, станом на 28.07.2021 за даними Концерну «Військторгсервіс» заборгованість перед ТОВ "Росторг-інвест" складає 439450,83 грн.

10.08.2021 позивач надав суду клопотання, в якому просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 2500 грн. До клопотання додано докази на підтвердження розміру понесених витрат на правову допомогу.

В судове засідання 10.08.2021 відповідач свого представника не направив.

Відповідач надав суду клопотання про відкладення розгляду справи. Клопотання обґрунтовано тим, що у зв`язку із зміною 12.07.2021 керівництва Концерну "Військторгсервіс" відбувається процедура передачі справ, проводяться інвентаризаційні перевірки, юридичною службою здійснюється підготовка довіреностей на посадових осіб підприємства. Вказані обставини, як зазначає заявник, унеможливлюють направлення представника в судове засідання.

Колегія суддів, розглянувши вказане клопотання відповідача, зазначає наступне.

Відповідно до ч. 11 ст. 270 ГПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

За змістом ч. 3 ст. 56 ГПК України, юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

До клопотання відповідачем додано наказ Міністра оборони України від 12.07.2021 у справі №31-ДП, яким тимчасове виконання обов`язків генерального директора Концерну "Військторгсервіс" покладено на Алчедаревського Д.М . Увільнено від виконання обов`язків генерального директора Концерну "Військторгсервіс" Козонака В.М.

Вказаний наказ про призначення Алчедаревського Д.М. новим генеральним директором Концерну "Військторгсервіс" видано 12.07.2021, тобто, в період, коли апеляційна скарга відповідача була залишена без руху за ухвалою суду від 07.07.2021.

26.07.2021 до суду надійшла заява генерального директора Алчедаревського Д.М. про усунення недоліків апеляційної скарги.

02.08.2021 відповідач отримав ухвалу апеляційного суду від 27.07.2021 про призначення справи до розгляду на 10.08.2021, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.226 т.1).

Отже, після зміни керівництва відповідач в особі нового директора вживав заходів для відкриття апеляційного провадження (усунув недоліки апеляційної скарги), був завчасно повідомлений про розгляд справи 10.08.2021, а тому мав достатньо часу для обрання представника для участі у судовому засіданні.

Крім того, до клопотання відповідач надав довіреність від 16.07.2021, видану генеральним директором Концерну "Військторгсервіс" Алчедаревським Д.М. на представництво Коломейцем І.В. інтересів підприємства в суді (а.с.245 т.1).

Таким чином, підприємство відповідача уповноважило особу на представництво інтересів в суді.

Відповідачем не обґрунтовано та не доведено неможливості прибуття в судове засідання Коломейця І.В. або іншого представника.

Крім того, керівник відповідача не позбавлений права і можливості приймати участь в судовому засіданні на засадах самопредставництва.

Враховуючи вищевикладене, доводи відповідача про те, що внаслідок зміни керівництва підприємства та здійснення у зв`язку з цим організаційних заходів він позбавлений можливості направити свого представника в судове засідання не є переконливими та не можуть бути визнані поважними причинами неявки.

Судова колегія також враховує, що явка представників сторін в судове засідання не визнавалася судом обов`язковою.

У клопотанні заявником жодним чином не обґрунтовано, які саме обставини підлягають встановленню та з`ясуванню саме у судовому засіданні та потребують присутності представника в судовому засіданні. .

У постанові від 29.04.2020 у справі №910/6097/17 Верховний Суд зазначив, що відкладення розгляду справи є правом суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду апеляційної скарги, відповідач належним чином повідомлений про час, дату і місце розгляду апеляційної скарги, наведені відповідачем причини неявки в судове засідання визнані судом неповажними, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.

Відповідно до ч.12 ст.270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце її розгляду, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки судом апеляційної інстанції належним чином повідомлено відповідача про дату, час та місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

30.04.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Росторг-Інвест" (постачальник) та Концерном "Військторгсервіс" в особі філії "Східна" (покупець) укладено договір поставки №1/П-2020 (далі - договір), відповідно до умов п. 1.1. якого, постачальник зобов`язується на умовах, передбачених договором, постачати в асортименті продукти харчування покупцеві, а покупець зобов`язується приймати і оплачувати товар.

Відповідно до п.1.2 договору найменування, кількість, ціна, строк поставки, адреса поставки товару вказується в замовленнях покупця, погоджених з постачальником, які є невід`ємними частинами цього договору.

Поставка товару здійснюється відповідно до замовлення покупця. Замовлення подається покупцем не пізніше, ніж за 3 (три) календарних дні до передбачуваної дати поставки на електронну адресу постачальника . (п. 2.1. договору).

Згідно п.2.4. договору передбачено, право власності на товар переходить до покупця з дня поставки товару. Датою поставки товару є дата підписання уповноваженими представниками сторін товарно-транспортних накладних, (далі по тексту - ТТН), які складаються у двох примірниках: один для покупця, один - постачальнику.

Відповідно до п. 3.2 договору загальна вартість цього договору складається з вартостей товару, зазначених у всіх ТТН, за якими здійснювалася поставка протягом терміну дії цього договору.

За умовами п. 3.3. договору оплата партії поставленого товару здійснюється в гривнях, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 21 календарного дня з моменту отримання товару.

Датою оплати товару вважається дата перерахування коштів з поточного рахунку покупця на поточний рахунок постачальника (п. 3.4. договору).

Постачальник зобов`язується зареєструвати податкові накладні в Єдиному реєстрі податкових накладних згідно чинного законодавства (п.4.1 договору).

Умовами п. 6.2. договору передбачено, що за прострочення оплати покупцем вартості поставленого товару, останній зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу.

Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами та діє до 31.12.2020, а в частині проведення розрахунків - до повного їх завершення (п.9.1 договору).

На виконання умов договору, позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 168506,59 грн., що підтверджується підписаними обома сторонами та скріпленими печатками підприємств видатковими накладними:

-№264 від 09.10.2020 на суму 87841,86 грн. (а.с.20 т.1);

-№266 від 09.10.2020 на суму 71885,53 грн. (а.с.21 т.1);

-№267 від 09.10.2020 на суму 5402, 40 грн. (а.с.23 т.1);

-№269 від 15.10.2020 на суму 3376,80 грн. (а.с.24 т.1).

Поставка товару за вказаними накладними підтверджується також товарно-транспортними накладними:

- №Р264 від 09.10.2020, за якою поставлено продукцію на загальну суму 87841,86 грн. (а.с.20 зворот; 21 зворот т.1);

- №Р266 від 09.10.2020, за якою поставлено продукцію на загальну суму 71885,53 грн. (а.с.22; 22 зворот т.1);

- №Р267 від 09.10.2020, за якою поставлено продукцію на загальну суму 5402, 40 грн. (а.с.23 зворот; 24 зворот т.1);

- №Р269 від 15.10.2020, за якою поставлено продукцію на загальну суму 3376,80 грн. (а.с.25; 25 зворот т.1).

На підтвердження факту поставки товару позивачем також надано суду податкові накладні №262 від 09.10.2020, №263 від 09.10.2020, №264 від 09.10.2020, №268 від 15.10.2020, які зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних (а.с.26-31 т.1).

Позивачем додано до позову акти звіряння взаємних розрахунків за період з травня по серпень 2020, за вересень 2020, за жовтень 2020 (а.с.32-34 т.1).

Також позивач надав суду виписку з його банківського рахунку у АТ КБ «Приватбанк» за період з 01.05.2020 по 29.03.2021 (а.с.8 т.1).

Під час розгляду справи судом першої інстанції позивач надав суду підписаний ним в односторонньому порядку акт звірки взаєморозрахунків за період з 06.05.2020 по 26.10.2020, а також додаток до нього (а.с.79-89 т.1).

Судова колегія враховує наступне.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином згідно умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства...

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За положеннями статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Факт поставки позивачем відповідачу товару на загальну суму 168506,59 грн., підтверджується видатковими накладними №264 від 09.10.2020, №266 від 09.10.2020, №267 від 09.10.2020, №269 від 15.10.2020 (а.с.20, 21, 23, 24 т.1).

Вказані накладні містять всі обов`язкові реквізити, передбачені Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", зокрема, посилання на договір поставки №1/П-2020 від 30.04.2020, дату складання, найменування, кількість, вартість товару, підписані представниками сторін без будь-яких зауважень, скріплені печатками підприємств.

Відповідно до п.2.4 договору підтвердженням факту поставки товару відповідачу є підписані обома сторонами та скріплені печатками підприємств товарно-транспортні накладні №Р264 від 09.10.2020 (а.с.20 зворот; 21 зворот т.1); №Р266 від 09.10.2020 (а.с.22; 22 зворот т.1); №Р267 від 09.10.2020 (а.с.23 зворот; 24 зворот т.1); №Р269 від 15.10.2020 (а.с.25; 25 зворот т.1).

Крім того, на виконання п.4.1 договору позивачем за фактом поставки товару (за вказаними вище видатковими накладними та на зазначені в них суми) в Єдиному реєстрі податкових накладних зареєстровано податкові накладні №262 від 09.10.2020, №263 від 09.10.2020, №264 від 09.10.2020, №268 від 15.10.2020.

Під час розгляду справи судом першої інстанції та в апеляційній скарзі відповідач не заперечує факт поставки товару.

Пунктом 3.3 договору передбачено обов`язок відповідача оплатити товар шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 21 календарного дня з моменту отримання товару.

Таким чином, позивач має право вимагати у відповідача належного виконання умов договору поставки, в тому числі, оплатити поставлений товар в повному обсязі, згідно підписаних сторонами видаткових накладних №264 від 09.10.2020, №266 від 09.10.2020, №267 від 09.10.2020, №269 від 15.10.2020 та товарно-транспортних накладних №Р264 від 09.10.2020; №Р266 від 09.10.2020; №Р267 від 09.10.2020; №Р269 від 15.10.2020.

Поставлений товар на загальну суму 168506,59 грн. відповідач не оплатив, не представив суду доказів погашення боргу.

Отже, сума боргу відповідача підтверджується наданими позивачем матеріалами (договором, видатковими накладними, товарно-транспортними накладними, податковими накладними).

Враховуючи непогашення відповідачем суми основного боргу, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову про стягнення з відповідача на користь позивача 168506,59 грн.

Позивач в позові просить суд стягнути з відповідача:

- 3% річних в розмірі 2101,17 грн. за період з 31.10.2020 по 31.03.2021;

- інфляційні втрати в розмірі 7710,62 грн. за період з листопада 2020 по лютий 2021.

Судова колегія зазначає наступне.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до вимог статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Право позивача вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від відповідача за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати позивачеві.

З урахуванням п.3.3. договору, за видатковими накладними №264, №266, №267 від 09.10.2020 відповідач повинен був оплатити поставлений товар до 30.10.2020 включно, а за видатковою накладною №269 від 15.10.2020 - до 05.11.2020 включно.

Враховуючи встановлений факт прострочення виконання відповідачем зобов`язання з оплати товару, позивачем правомірно нараховано відповідачу 3% річних: за період з 31.10.2020 по 31.03.2020 (за видатковими накладними №264, №266, №267 від 09.10.2020 на загальну суму 165129,79 грн.) та за період з 06.11.2020 по 31.03.2021 (за видатковою накладною №269 від 15.10.2020 на суму 3376,80 грн.). Аналогічно позивачем правильно обрано суми та періоди нарахування інфляційних втрат.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат за допомогою Системи комплексного інформаційного забезпечення ЛІГА:ЗАКОН ENTERPRISE, колегія суддів встановила, що він арифметично правильним.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в розмірі 2101,17 грн. та інфляційних втрат в розмірі 7710,62 грн.

Позивач в позові просить суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 8529,33 грн. за період з 31.10.2020 по 31.03.2021.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з вимогами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

За приписом статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання грошового зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Умовами п. 6.2. договору передбачено, що за прострочення оплати покупцем вартості поставленого товару, останній зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу.

За видатковими накладними №264, №266, №267 від 09.10.2020 на загальну суму 165129,79 грн. пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за період з 31.10.2020 по 31.03.2021 становить 8364, 92 грн.

За видатковою накладною №269 від 15.10.2020 на суму 3376,80 грн. пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за період за період з 06.11.2020 по 31.03.2021 складає 164, 41 грн.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пеня в загальному розмірі 8529,33 грн.

Відповідач в апеляційній скарзі зазначає про те, що надані позивачем товарно-транспортні накладні не містять посади та прізвища відповідальної особи, яка їх підписала від імені Концерну "Військторгсервіс", а отже, вказані документи не відповідають вимогам ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Судова колегія враховує наступне.

В силу частини 8 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" відповідальність за достовірність даних, відображених в первинних документах несуть особи, які склали та підписали ці документи.

Разом з тим, норми Цивільного кодексу України не містять застережень, які б звільняли покупця від обов`язку оплатити отриманий товар у зв`язку з неналежним оформленням господарських операцій первинними документами.

Неточність або неповнота відповідних даних у первинних облікових документах може бути підставою для застосування до відповідальних винних осіб визначеної чинним законодавством відповідальності, втім, не звільняє покупця від обов`язку оплатити товар.

Відсутність у накладних вказівки на прізвище та ініціали особи, яка отримала товар за цими накладними, за наявності її підпису у цій накладній, який засвідчений відтиском печатки самої юридичної особи, не може свідчить про те, що така особа є неуповноваженою чи що така накладна є неналежним доказом у справі (аналогічну позицію висловив Верховний Суд у постанові від 20.12.2018 у справі №910/19702/17).

Відтиск печатки на товарно-транспортних накладних є свідченням участі Концерну «Військторгсервіс», як юридичної особи, у здійсненні господарської операції за цими накладними.

Враховуючи викладене, підписання та завірення печаткою покупця товарно-транспортних накладних, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і відповідають вимогам, зокрема, ст. 9 названого Закону, фіксують факт здійснення господарської операції - є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Враховуючи наведене, доводи відповідача є безпідставними.

Також відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що додані до матеріалів справи видаткові накладні також є неналежними доказами з тих підстав, що підпис особи на них від імені концерну «Військторгсервіс» не належить Котенку О.М.

Судова колегія враховує, що підпис особи, який міститься на видаткових накладних від імені відповідача скріплений печаткою Концерну "Військторгсервіс", що є зовнішнім реквізитом відповідача, який засвідчує легітимність підпису перед третіми особами.

Відповідач не заперечує проти автентичності відтиску штампу, здійсненого на видаткових накладних, а матеріали справи не містять документів, які б свідчили про втрату зазначених штампів, їх підробку чи інше незаконне використання третіми особами всупереч волі відповідача.

Доводи відповідача про те, що Котенко О.М. не підписував накладні не підтверджені належними доказами, а посилання відповідача на очевидну відмінність його підпису на накладних та інших документах не може бути прийнято судом до уваги, оскільки відповідно до ст.77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене, судова колегія вважає необґрунтованими твердження відповідача про те, що додані до матеріалів справи видаткові накладні є неналежними доказами.

В апеляційній скарзі відповідач вказує на те, що розрахунки за договором здійснювалися відповідачем за договором в цілому, а не окремо за кожною накладною, у зв`язку з чим, на думку апелянта, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що відповідач не здійснив оплату за спірними у цій справі видатковими накладними.

Судова колегія з цього приводу зазначає наступне.

Як зазначає позивач в позові та у відповіді на відзив, на виконання умов договору поставки №1/П-2020 позивачем в період з 05.05.2020 по 24.10.2020 було поставлено відповідачу товар на загальну суму 12 155 048, 72 грн.; станом на 29.04.2021 заборгованість відповідача складає 3 821 958,96 грн.; відповідач несвоєчасно та не в повному обсязі здійснює розрахунки за товар, у зв`язку з чим, здійснені відповідачем часткові оплати зараховуються позивачем в рахунок погашення заборгованості, яка виникла раніше.

Позивачем надано суду підписані обома сторонами акти звірки взаєморозрахунків за період з травня по серпень 2020 та за вересень 2020 (а.с.32-33 т.1), які стосуються інших, більш ранніх періодів, та з яких вбачається, що правовідносини сторін за договором поставки №1/П-2020 від 30.04.2020 є тривалими, оскільки позивач з травня 2020 неодноразово поставляв відповідачу товар окремими партіями, а відповідач частково їх оплачував.

Крім того, позивачем надано суду підписаний обома сторонами акт звірки за жовтень 2020 (а.с.34 т.1).

Доводи відповідача про те, що вказаний акт Котенко О.М. не підписував - не можуть бути прийняті судом, оскільки відповідно до ст.77 ГПК України не підтверджені належними засобами доказування.

Крім того, акт звірки складається на підставі даних бухгалтерського обліку і первинних документів, втім, за своєю правовою природою він носить інформаційний характер. Наявність чи відсутність будь-яких зобов`язань сторін підтверджується первинними документами (договором, накладними, рахунками, тощо).

У цій справі поставка позивачем товару у жовтні 2020 за спірними накладними підтверджується первинним документами (договором, видатковими накладними, товарно-транспортними накладними, податковими накладними), у зв`язку з чим, акт звірки може бути лише додатковим (факультативним) доказом.

Відповідач не заперечує факт отримання ним товару від позивача, як за спірними накладними, так і за поставками, які відбувалися раніше.

Як вбачається з доданої до матеріалів справи виписки з рахунку позивача у АТ КБ «Приватбанк» за період з 01.05.2020 по 29.03.2021, після спірних у цій справі поставок товару відповідач 13.10.2020 перерахував позивачу грошові кошти в розмірі 230000 грн. та 26.10.2020 грошові кошти в розмірі 50000 грн. з призначенням платежу «за харчові продукти згідно договору №1П-2020 від 30.04.2020 (заборгованість частково)».

Позивачем надано суду акт звірки взаєморозрахунків за період з 06.05.2020 по 26.10.2020 (а.с.79 т.1), підписаний позивачем в односторонньому порядку, в якому відображено поставки товару в межах договору №1/П-2020 від 30.04.2020 та здійснені відповідачем оплати.

Вказаний акт містить додаток (а.с.84 т.1), в якому позивач детально відобразив порядок зарахування ним сплачених відповідачем коштів в рахунок погашення заборгованості за конкретною накладною.

Так, сплачені відповідачем 13.10.2020 грошові кошти в розмірі 230000 грн. зараховано відповідачем в рахунок часткової оплати накладних №212 від 04.09.2020, №217 від 08.09.2020 та повної оплати накладних №213 від 04.09.2020, №214 від 04.09.2020. Грошові кошти, сплачені відповідачем 26.10.2020 в розмірі 50000 грн.зараховано як часткова оплата накладної №217 від 08.09.2020 (а.с.89 т.1).

Зазначені вище акт звірки взаєморозрахунків та додаток до нього не підписані відповідачем, а тому розцінюється судом як розрахунок позивача в розрізі всіх здійснених поставок товару за договором №1/П-2020 від 30.04.2020.

Згідно положень ст. 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом:1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Верховний Суд в постанові від 18.04.2018 у справі № 904/12527/16 зазначив про те, що можливість застосування ст.534 ЦК України ставиться в залежність від змісту реквізиту "Призначення платежу" платіжного доручення, яким боржник здійснював платіж кредиторові на виконання грошового зобов`язання. Це означає, що якщо платник (боржник) здійснює переказ коштів з чітким призначення платежу щодо погашення основного боргу (оплата товару, робіт, послуг), черговість, встановлена ст.534 ЦПК України застосовуватися не може.

У випадку, якщо платіж буде отриманий без реквізиту "Призначення платежу" чи як загальна підстава - на виконання договору або погашення кредиторської заборгованості, розподіл коштів може здійснюватися кредитором відповідно до ст.534 ЦК України.

Правовою підставою для даного висновку є «Інструкція про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» (п.3.8), затверджена постановою Національного банку Україні від 21.01.2004р. № 22, та «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку» (п.1.2), затверджене наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.95., згідно з якими отримувач коштів, якщо інше не передбачено договором, не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платником чітко визначено призначення платежу.

В договорі №1/П-2020 від 30.04.2020 сторонами не узгоджено порядок зарахування коштів, що надходять як оплата за поставку.

Як вбачається з виписки з рахунку позивача у АТ КБ «Приватбанк» (а.с.8 т.1) за платежами відповідача 13.10.2020 та 26.10.2020 реквізит "Призначення платежу" не містить повну інформацію про документи, на підставі яких здійснювалося перерахування коштів отримувачу.

Відповідачем призначення платежу чітко визначено не було, вказувалось як загальна підстава - «за харчові продукти згідно договору №1П-2020 від 30.04.2020 (заборгованість частково)» без зазначення конкретної видаткової накладної або періоду заборгованості.

Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку, що в даному випадку розподіл коштів здійснюється відповідно до ст. 534 ЦК України.

Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи позивача про те, що здійснені відповідачем часткові оплати 13.10.2020 та 26.10.2020 враховано позивачем, як погашення заборгованості за попередніми видатковими накладними, які не є спірними у цій справі.

Відповідач, заперечуючи проти розрахунків позивача, всупереч положенням ч.1 ст.74 ГПК України, власного контррозрахунку не надав, розрахунок позивача та порядок зарахування ним коштів не спростував, не представив суду доказів погашення заборгованості за спірними у цій справі накладними.

Враховуючи вищевикладене, посилання відповідача на неповне з`ясування судом першої інстанції всіх обставин справи є безпідставними.

Оскаржуваним рішенням суду з відповідача на користь позивача стягнуто витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 11236,95 грн.

В апеляційній скарзі відповідач не погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу.

Судова колегія враховує наступне.

Статтею 123 ГПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами 1-4 статті 126 ГПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 126 ГПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Статтею 129 ГПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно частини 8 статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування, судова колегія виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N19336/04).

Критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема наданих у підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.

06.07.2020 між адвокатським об`єднанням «Компанія «Довіра» та ТОВ «Росторг-Інвест» укладено договір про надання правової допомоги №709/м (а.с.37 т.1).

Відповідно до п.1.1 договору, замовник доручає, а виконавець зобов`язується надати замовнику, у відповідності до умов договору, правничої допомоги з юридичних питань, які цікавлять замовника, а замовник зі свого боку зобов`язаний прийняти вказані послуги та своєчасно їх оплатити.

Згідно п.3.1 договору, вартість послуг складається з витрат на правничу допомогу та гонорару.

Умовами п. 5.4. договору передбачено, що договір вважається виконаними з моменту підписання акту виконаних робіт.

Відповідно до акту надання послуг №46 від 30.03.2021 адвокатом виконано роботи на суму 11236,95 грн., а саме, надання консультації - 500 грн., ознайомлення з документацією - 1000 грн., підготовка позовної заяви - 5000 грн., підготовка ціни позову - 1000 грн., гонорар адвоката - 3736,95 грн. (2% ціни позову).

Вказана вартість узгоджується з додатком №1 до додаткової угоди №12 від 02.03.2021, в якій сторони договору про надання правової допомоги узгодили вартість робіт та послуг (а.с.39 т.1).

Крім того, договорі про надання правничої допомоги від 06.07.2020 не встановлено погодинної оплати роботи адвоката та кількість витраченого адвокатом часу для виконання обумовлених з клієнтом робіт.

За наведеного, судова колегія керується рішенням Ради адвокатів Харківської області №17 від 21.03.2018, якими затверджено рекомендовані ставки адвокатського гонорару.

Відповідно до вказаних рекомендацій, участь в судовому розгляді справи (господарське судочинство) - від 16000 грн. + 2 000 грн. (за другий та наступний судодень), складання позовної заяви- від 4000 грн.

Отже, сума гонорару не перевищує рекомендованого його розміру за рішенням Ради адвокатів Харківської області №17 від 21.03.2018.

З наявної в матеріалах справи квитанції до прибуткового касового ордера №167 від 30.03.2021 вбачається, що на підставі додаткової угоди №12 до договору №709/м Адвокатським об`єднанням "Компанія "Довіра" прийнято від ТОВ "Росторг-Інвест" суму у розмірі 6736,95 грн. (а.с.36 т.1).

Крім того, платіжним дорученням №108 від 30.03.2021 позивач перерахував адвокатському об`єднанню 4500 грн. за надання правової допомоги (а.с.45 т.1).

Дослідивши надані позивачем докази, колегія суддів дійшла висновку, що розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу доведений, документально обґрунтований, є співмірним зі складністю справи та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.

Згідно ч.4 і ч.5 ст.126 ГПК України, апелянт повинен був подати суду першої інстанції клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката із обґрунтуванням неспівмірності цих витрат, чого не було зроблено.

З урахуванням вимог ч.4 ст.129 ГПК України, суд першої інстанції правомірно стягнув з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 11236,95 грн.

Відповідач в апеляційній скарзі посилається на те, що підписи адвоката Марциха Я.О. на договорі про надання правової допомоги від 06.07.2020, а також на додаткових угодах до нього різняться, у зв`язку з чим, вони не є належними доказами.

Судова колегія зазначає, що на виконання договору про надання правової допомоги та додаткової угоди до нього адвокатом надано, а позивачем прийнято та оплачено послуги.

У суду немає підстав сумніватися у дійсності підпису адвоката позивача на договорі про надання правової допомоги та додатках до них.

Крім того, доводи відповідача є припущеннями, не обгрунтовані і не підтверджені будь-якими доказами, а тому не можуть бути прийняті судом.

Відповідач посилається на те, що адвокатське об`єднання «Компанія «Довіра» надавало правову допомогу позивачу у інших аналогічних спорах про стягнення коштів з Концерну "Військторгсервіс", а отже, адвокат не витратив багато часу на підготовку документів у цій справі.

Судова колегія не погоджується з доводами апелянта, оскільки у кожній справі адвокат вивчає нові докази, формує правову позицію та здійснює розрахунки.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду в постанові від 16.05.2019 у справі №823/2638/18, від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права.

Враховуючи наведене, доводи апелянта є необґрунтованими.

До Східного апеляційного господарського суду надійшло клопотання позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2500 грн., понесених в суді апеляційної інстанції.

Позивачем надано суду договір про надання правової допомоги №40 від 05.08.2021 (а.с.16 т.2), укладений ним з адвокатом Примак О.М., відповідно до п.3.3 якого, виконання послуг та її оплата підтверджується актом виконаних робіт.

Відповідно до акту виконаних робіт №40 від 10.08.2021, адвокат виконав, а позивач прийняв послугу з представництва інтересів позивача у Східному апеляційному господарському суді (а.с.17 т.2).

З наявної в матеріалах справи квитанції до прибуткового касового ордера №40 від 10.08.2021 вбачається, що адвокатом прийнято від ТОВ "Росторг-Інвест" суму у розмірі 2500 грн. за представництво інтересів в Східному апеляційному господарському суді (а.с.36 т.1).

В договорі про надання правничої допомоги від 05.08.2021 не встановлено погодинної оплати роботи адвоката.

Відповідно до рекомендацій рішення Ради адвокатів Харківської області №17 від 21.03.2018, участь в апеляційному розгляді справи (господарське судочинство) - від 6 000 грн. + 2 000 грн. (за другий та наступний судодень).

Представник Примак О.М. приймала участь в судовому засіданні 10.08.2021 та представляла інтереси позивача.

Отже, сума гонорару за участь в судовому засіданні узгоджується з рекомендованим їх розміром за рішенням Ради адвокатів Харківської області №17 від 21.03.2018.

З огляду на вищевикладене, судова колегія приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2500 грн.

Приймаючи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для залишення апеляційної скарги відповідача без задоволення, а рішення Господарського суду Харківської області від 10.06.2021 у справі №922/1221/21 - без змін.

З урахуванням приписів статті 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.270, п.1 ч.1 ст. 275, ст.ст.276, 282, Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 10.06.2021 року у справі №922/1221/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку ст.ст.287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 12.08.2021р.

Головуючий суддя О.Є. Медуниця

Суддя Н.В. Гребенюк

Суддя Л.Ф. Чернота