ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2021 року м. ОдесаСправа № 916/2/21
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Головея В.М.

Суддів: Колоколова С.І., Разюк Г.П.,

(у зв`язку з перебуванням судді Савицького Я.Ф., у відпустці, склад судової колегії змінено на підставі розпорядження №207 від 30.07.2021 та протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 30.07.2021)

секретар судового засідання Лінник І.А.,

за участю представників сторін:

від позивача Пронюк В.Я.,

від відповідача Пельтек Д.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Моноліт-сервіс»

на рішення Господарського суду Одеської області від 12.03.2021 (суддя Невінгловська Ю.М.)

за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до Дочірнього підприємства «Моноліт-сервіс»

про стягнення 1 005 727, 82 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2021 року АТ «НАК «Нафтогаз України» (далі - позивач) звернулось до господарського суду Одеської області із позовом до ДП «Моноліт-сервіс» (далі відповідач) про стягнення 1 0057 27, 82 грн., з яких: 699 999,99 грн. основний борг, 168 662, 83 грн. пеня, 64 196,20 грн. 3% річних, 64 022, 21 грн. - інфляційні втрати, 8 846, 59 грн. збитків.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення умов договору постачання природного газу № 7152/18-ТЕ-23 від 07.11.2018 не розрахувався своєчасно в повному обсязі у встановлені договором строки за отриманий природний газ.

Рішенням господарського суду Одеської області від 12.03.2021 позовні вимоги задоволені.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідач порушив умови договору щодо своєчасної та повної оплати за прийнятий газ від АТ «НАК «Нафтогаз України», у зв`язку з чим, позивач обґрунтовано на суму боргу нарахував штрафні санкції.

Не погоджуючись із рішенням господарського суду, ДП «Моноліт-сервіс» звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило рішення в частині стягнення пені в розмірі 168 662,83 грн. скасувати, прийняти в цій частині нове, яким стягнути з відповідача на користь відповідача 1 686,62 грн. пені.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідач спожив природний газ виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення населенню, враховуючи той факт, що витрати на покриття штрафних санкцій тарифом на теплову енергію не передбачені, стягнення пені з населення не можливе, а дохід підприємства складається з надходжень оплат споживачів за надані послуги, беручі до уваги те, що розмір нарахованої позивачем пені є досить великим, а також те, що позивачем не надано доказів понесення ним збитків, на думку скаржника, ці обставини є винятковими і такими, що дають право зменшити розмір нарахованої пені.

18.06.2021 до суду від АТ «НАК «Нафтогаз України» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що зменшення пені на 90%, як просить відповідач, фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язань, що у свою чергу, може розцінюватись як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін. У зв`язку з цим, позивач вважає рішення господарського суду законним, обґрунтованим та таким, що підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

В судовому засіданні 04.08.2021 представник відповідача надав пояснення, в яких просив суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення господарського суду скасувати в частині стягнення пені, зменшивши суму пені на 90%.

Представник позивача в судовому засіданні 04.08.2021 надав пояснення, в яких заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив суд, рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не обґрунтована та не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарським судом, 07.11.2018 між ПАТ «НАК «Нафтогаз України» (постачальник) та ДП «Моноліт-сервіс» (споживач) було укладено договір постачання природного газу №7152/18-ТЕ-23 (а.с.12-21), згідно якого постачальник зобов`язався поставити споживачеві природний газ, а споживач зобов`язався оплатити його на умовах цього договору.

Відповідно до п.1.2. Договору, природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

Згідно п.2.1. договору (в редакції додаткової угоди) з 01 листопада 2018 року по 30 квітня 2019 року постачальник передає споживачу замовлений споживачем обсяг (об`єм) природного газу в кількості 815 тис. куб.м, у тому числі по місяцях (тис. куб.м): у листопаді 2018 року 127; у грудні 2018 року 178; у січні 2019 року 185; у лютому 2019 року 180; у березні 2019 року 145.

В п. 3.8 договору (в редакції додаткової угоди) встановлено, що приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному розрахунковому періоді, оформлюється актом приймання-передачі газу.

У відповідності до п. 4.2 договору (в редакції додаткової угоди), ціна за 1000 куб.м газу становить 6235,51 грн., крім того податок на додану вартість (ПДВ) - 20%. Усього до сплати разом з податком на додану вартість 7482,61 грн.

Згідно п.7.2 договору (в редакції додаткової угоди) у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 5.1, 5.6 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної обліковій ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 04 березня 2002 року № 256.

Пунктом 9.3 договору (в редакції додаткової угоди) сторони погодили, що строк, у межах якого вони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить 5 років.

За умовами розділу 11 договору (в редакції додаткової угоди) останній набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника і діє в частині постачання природного газу до 30 квітня 2019 року (включно), а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Враховуючи, що відповідач не погоджується із оскаржуваним рішенням виключно у частині стягнення суми пені та просить її зменшити на 90%, колегія суддів переглядає зазначене судове рішення лише в межах цих вимог апеляційної скарги.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, колегія суддів дійшла висновку, що він зроблений арифметично і методологічно правильно, з урахуванням умов договору, чинного законодавства, періодів прострочки та розміру прострочених грошових сум.

Оцінивши доводи відповідача як в суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі судова колегія зазначає наступне.

Так норми ЦК України та ГК України передбачають можливість зменшення судом розміру штрафних санкцій які підлягають стягненню, при наявності певних умов.

Частина третя ст.551 ЦК України передбачає, що суд може зменшити розмір неустойки, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Частиною першою ст.233 ГК України також встановлено таку можливість.

Згідно приписів цієї статті при зменшення розміру неустойки повинно бути взяти до уваги ступень виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але і інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

З викладеного вбачається, що зазначені норми дають право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків. При цьому при застосуванні частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України слід мати на увазі, що поняття «значно» та «надмірно» є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку, слід враховувати, що правила частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

Слід також зазначити, що при стягнені штрафних санкцій суд також повинен виходити з принципів справедливості, добросовісності та розумності.

Водночас, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним із завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому вона має обов`язковий для учасників правовідносин характер.

Посилання відповідача як в суді першої інстанції так і апеляційній скарзі на специфічність його господарської діяльності не є окремою підставою для зменшення неустойки. Крім того, апелянтом не додано жодних доказів на обґрунтування винятковості обставин, за яких можливе зменшення розміру пені.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість стягнення нарахованих позивачем штрафних санкцій у повному розмірі, адже відповідачем не доведено існування обставин, які стали би підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені.

Отже, наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи, не спростовують висновків місцевого суду та не доводять їх помилковість, а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Підсумовуючи вищевказане, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги необхідно покласти на скаржника відповідно до положень ст.129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Моноліт-сервіс» залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 12.03.2021 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом строку, який обчислюються відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 04.08.2021

Головуючий суддя: Головей В.М.

Судді: Колоколов С.І.

Разюк Г.П.