РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.08.2021Справа № 910/4095/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Комарової О.С., за участю секретаря судового засідання П`янковської Т.В., розглянув у відкритому судовому засіданні

позовну заяву Акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» в особі регіональної філії «ПІВДЕННО-ЗАХІДНА ЗАЛІЗНИЦЯ» Акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ»

до Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:

1) Виконавчий орган Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

2) Київська міська рада

про стягнення 48 183 732, 69 грн

За участі представників:

позивача - Драгіцина Т.М.,

відповідача - Тертичний О.М.,

третьої особи-1 - Тертичний О.М.,

третьої особи-2 - Ященко М.Ю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» в особі регіональної філії «ПІВДЕННО-ЗАХІДНА ЗАЛІЗНИЦЯ» Акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 48 183 732, 69 грн збитків, у сумі витрат, які понесла залізниця на перевезення пасажирів, які користуються пільгами з оплати проїзду у приміських поїздах за період з 01.01.2019 по 31.12.2019.

Позов мотивовано тим, що залізниця є суб`єктом господарської діяльності, яка займається перевезенням та обслуговуванням пасажирів та повинна забезпечити надання пільг особам, які мають на це право згідно з законодавством, а відповідно до статті 9 Закону України від 04 липня 1996 року № 273/96-ВР «Про залізничний транспорт» збитки залізничного транспорту загального користування від використання пільгових тарифів відшкодовуються залізницям за рахунок державного або місцевих бюджетів залежно від того, яким органом прийнято рішення щодо введення відповідних пільг.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.03.2021 позовну заяву було залишено без руху через недодержання заявником вимог статті 162, 164 ГПК України.

31.03.2021 до суду надійшла заява позивача в порядку усунення недоліків, зі змісту якої вбачається, що виявлені ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.03.2021 недоліки усунуто.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 20.04.2021. Також вказаною ухвалою залучено Виконавчий орган Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

20.04.2021 від позивача надійшло клопотання долучення додаткових доказів.

20.04.2021 від третьої особи надійшли пояснення по суті спору.

20.04.2021 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

У підготовчому засіданні 20.04.2021 зазначені документи залучені до матеріалів справи, також суд продовжив строк підготовчого провадження на 30 днів та ухвалив відкласти розгляд справи до 01.06.2021.

05.05.2021 від позивача надійшла відповідь на відзив.

28.05.2021 від відповідача надійшло клопотання про залучення Київської міської ради до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

У підготовчому засіданні 01.06.2021 судом задоволено вказане клопотання та відкладено підготовче провадження до 15.06.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.06.2021, постановленою за наслідками підготовчого засідання, ухвалено залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Київську міську раду. Зобов`язано учасників судового процесу надіслати Київській міській раді всі заяви по суті справи.

15.06.2021 від позивача надійшла заява на виконання вимог ухвали суду від 01.06.2021.

15.06.2021 від Київської міської ради надійшли письмові пояснення, в яких третя особа заперечує проти задоволення позовних вимог.

У підготовчому засіданні 15.06.2021 суд оголосив перерву до 13.07.2021.

30.06.2021 від позивача надійшли пояснення, в яких заявник вказує на помилковість доводів відповідача та третіх осіб, а також просить долучити до матеріалів справи додаткові докази.

У підготовчому засіданні 13.07.2021 суд протокольною ухвалою закрив підготовче засідання та перейшов до розгляду справи по суті в цьому ж засіданні, заслухав вступне слово представників позивача та відповідача, дослідив наявні в матеріалах справи докази та ухвалив відкласти судове засідання на 03.08.2021.

23.07.2021 від позивача надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

У судовому засіданні 03.08.2021 судом проведено судові дебати, проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерним товариством «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу Київської дирекції залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» протягом 2019 року надавались послуги з пільгового перевезення окремих категорій громадян у приміському сполученні зі станцій Борщагівка, Видубичі, Дарниця, Караваєві Дачі, Київ-Волинський, Київ-Деміївський, Київ-Пасажирський, Святошин, Лівий Берег, які розташовані на території міста Києва.

Позивач до прийняття місцевого бюджету на 2019 рік листами від 12.11.2018 року №ДН-1-453/1638 та від 19.12.2018 №ДН-1-453/2003 звертався до голови Київської міської державної адміністрації щодо передбачення у місцевому бюджеті на 2019 рік кошти у сумі 32, 5 млн. грн на відшкодування збитків на перевезення пасажирів пільгових категорій.

З аналогічними проханнями позивач звертався й протягом 2019 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями листів від 19.02.2019 №ДН-1-452/274, від 14.03.2019 №ДН-1-452/453, від 17.04.2019 №ДН-1-453/888, від 07.06.2019 №ДН-1-453/1146, від 15.08.2019 №ДН-1-452/1465, від 23.10.2019 №ДН-1-452/2272.

З листа Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 051-10686/002/3 від 02.04.2019, вбачається, що джерелом для надання встановлених державою пільг були і лишаються кошти державного бюджету та відповідні видатки у вигляді субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам не передбачені.

Подібні відповіді були надані і пізніше, в яких вказувалося, що відповідно до пункту 4 статті 48 Бюджетного кодексу України, зобов`язання взяті учасником без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановленим цим кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов`язаннями (крім витрат, що здійснюються відповідно частини 6 цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів (листи від 22.04.2019 №051/8074/002/3, від 04.11.2019 №051/20417-002/2, від 29.11.2019 №051/22330-002/2).

У відповіді на звернення позивача від 15.08.2019 № ДН-1-152/1465, що надана Департаментом транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на виконання доручення заступника голови Київської державної адміністрації зазначено, що питання соціального захисту окремих категорій громадян міста Києва реалізується згідно з міською цільовою програмою «Турбота. Назустріч киянам». Міською цільовою програмою «Турбота. Назустріч киянам» на 2016-2021 роки, затвердженою рішенням Київської міської ради від 18.12.2018 № 459/6510, надання за рахунок коштів бюджету міста Києва компенсації за пільговий проїзд у приміському сполученні окремих категорій громадян наданим державою пільгами, не передбачено.

25.06.2020 позивач звернувся з претензіями до директора Департаменту соціальної політики Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Світлого Р.В. (Претензія №ДН-1-14/261) та Голови Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Кличка В.В. (Претензія № ДН-1-14/269) про сплату заборгованості за надані послуги по пільговим перевезенням за 2019 рік на суму 48 183 732, 69 грн.

У відповіді на претензію, наданій листом від 21.07.2020 № 051/12864-002/3-010, Департамент соціальної політики Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) повідомив, що брати на себе зобов`язання з відшкодування (компенсування) витрат за пільговий проїзд окремих категорій громадян, які мають відповідні пільги, не маючи джерела доходу, Департамент не може. Виконавчий комітет органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) відповіді на претензію не надав.

Судом встановлено, що позивачем протягом 2019 року складались облікові форми та акти звіряння розрахунків за надані населенню послуги, які щомісяця направлялись відповідачеві для погодження та підписання.

Відповідно до облікових форм, які наявні в матеріалах справи, позивачем у 2019 році здійснено перевезення пільгової категорії населення громадян на загальну суму 48 183 732, 69 грн, а саме: за січень - 2 717 966, 86 грн, за лютий - 2 792 768, 97 грн, за березень - 3 551 817, 00 грн, за квітень - 3 846 844, 96 грн, за травень - 4 182 483, 95 грн, за червень - 3 814 628, 00 грн, за липень - 3 915 644, 15 грн, за серпень - 3 723 668, 83 грн, за вересень - 5 243 489, 97 грн, за жовтень - 5 454 749, 47 грн, за листопад - 4 640 263, 02 грн, за грудень - 4 299 407, 51 грн.

Зважаючи на викладене, позивач вказує, що залізниця протягом 12-ти місяців 2019 року надала послуги з перевезення пільгових категорій громадян 3 222 732 пасажирам, у зв`язку із чим понесла витрати з перевезення пільгових категорій громадян по місту Києву на суму 48 183 732, 69 грн.

Несплата відповідачем 48 183 732, 69 грн компенсації витрат за пільгові перевезення окремих категорій громадян стала підставою звернення позивача з позовом до суду.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом пунктів 1, 6 статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту тощо визначаються виключно законами України.

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію, закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначено Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000 № 2017-III.

Статтею 19 вказаного Закону передбачено, що виключно законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв`язку та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Пільгове перевезення пасажирів залізничним транспортом передбачено низкою законодавчих актів України. Так, соціальні пільги на пасажирські перевезення для ряду категорій громадян встановлено, зокрема, Міжурядовою Угодою про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них від 12 березня 1993 року, законами України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам», «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про охорону дитинства», «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Норми вказаних законів, зокрема, закріплюють реалізацію державних гарантій певним категоріям громадян та є нормами прямої дії: безумовному обов`язку залізничного перевізника надавати пільги визначеним категоріям громадян кореспондує безумовний обов`язок держави в особі її органів відшкодувати такі пільги.

Зокрема, частиною шостою статті 9 Закону України «Про залізничний транспорт» від 04.07.1996 № 273/96-ВР (далі - Закон № 273/96-ВР) встановлено, що для захисту інтересів окремих категорій громадян на пасажирських перевезеннях, у тому числі приміських, можуть передбачатися пільгові тарифи. Збитки залізничного транспорту загального користування від їх використання відшкодовуються за рахунок державного або місцевих бюджетів залежно від того, яким органом прийнято рішення щодо введення відповідних пільг.

Таким чином, обслуговуючи категорію громадян України, які мають право на пільговий проїзд залізничним транспортом, Залізниця не має права відмовити їм з підстав відсутності належного фінансування для подальшого відшкодування залізницям витрат на перевезення визначених категорій громадян.

Отже, забезпечуючи пільгове перевезення окремих категорій громадян, держава поклала на себе обов`язок відшкодовувати за рахунок державного або місцевого бюджетів збитки, понесені залізничним транспортом.

Згідно пп. ґ п. 3 ч. 1 ст. 91 Бюджетного кодексу України до видатків місцевих бюджетів, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів, належать видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення, а саме компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

За змістом статей 89, 102 (яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) Бюджетного кодексу України видатки на відшкодування вартості послуг, наданих пільговим категоріям громадян, здійснюються з місцевих бюджетів за рахунок коштів, які надходять з державного бюджету України (субвенцій з державного бюджету України) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету визначений постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 року № 256 «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету» (далі - Порядок № 256).

Відповідно до пункту 3 Порядку № 256 головним розпорядником коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Згідно з пунктом 5 Порядку № 256 головні розпорядники коштів місцевих бюджетів щомісяця готують інформацію про фактично нараховані суми та акти звіряння розрахунків за надані послуги з підприємствами - надавачами відповідних послуг і надсилають їх фінансовим органам райдержадміністрацій, виконкомів міських рад (міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення).

В абзаці першому пункту 6 Порядку № 256 зазначено, що фінансові органи районних держадміністрацій, виконкомів міських рад (міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення) на підставі актів звіряння, зазначених у пункті 5 цього Порядку, щомісяця готують реєстри нарахованих сум та подають їх Міністерству фінансів Автономної Республіки Крим, фінансовим органам обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій, управлінням Державної казначейської служби в Автономній Республіці Крим, областях, м. Києві та Севастополі.

Отже, розпорядником коштів бюджетного фінансування вказаних соціальних пільг у місті Києві є Виконавчий орган Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), а відшкодування витрат, понесених внаслідок пільгового перевезення, здійснюється відповідачем за рахунок державних субвенцій.

Механізм розрахунку обсягів компенсаційних виплат залізницям за пільгові перевезення окремих категорій громадян, яким таке право надано законом, що здійснюються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів, а також субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на зазначені цілі, встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2009 року № 1359 «Про затвердження порядку розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян» (далі - Порядок № 1359).

Відповідно до пунктів 3, 4 Порядку № 1359 облік пільгових перевезень та визначення суми недоотриманих коштів від таких перевезень проводиться залізницями на підставі інформації автоматизованої системи керування пасажирськими перевезеннями та реєстраторів розрахункових операцій про оформлені та видані пасажирам безоплатні або пільгові проїзні документи (квитки). Сума недоотриманих коштів обчислюється в автоматизованому режимі під час оформлення кожного безоплатного та пільгового проїзного документа (квитка) як різниця між повною вартістю проїзду, встановленою згідно з діючими тарифами для відповідного виду сполучення, маршруту прямування, категорії поїзда та вагона, і вартістю проїзду, що сплачує пасажир відповідно до наданих пільг.

Пунктом 5 Порядку № 1359 визначено, що інформація про оформлені та видані пасажирам безоплатні та пільгові проїзні документи (квитки) включається до місячної станційної звітності.

При цьому відповідно до пункту 7 Порядку № 1359 сума недоотриманих коштів включається до місячної станційної звітності області, на території якої був придбаний пільговий проїзний документ (квиток), незалежно від місця проживання (навчання) пасажира.

Як передбачено пунктами 9 - 11 Порядку № 1359, на підставі місячної станційної звітності залізниці складають облікову форму про недоотримані кошти за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, витрати на перевезення яких відшкодовуються з державного або місцевих бюджетів, згідно з додатком. Для компенсації недоотриманих коштів облікова форма складається окремо для органу виконавчої влади, який є головним розпорядником бюджетних коштів, передбачених на цю мету державним бюджетом, та органу виконавчої влади, який є головним розпорядником коштів, виділених місцевим бюджетом. Залізниці не пізніше ніж 15 числа місяця наступного звітного періоду подають відповідним головним розпорядникам коштів рахунок на суму, яка підлягає компенсації, та облікові форми. Головні розпорядники коштів, передбачених на компенсаційні виплати, після надходження їх на власні рахунки у п`ятиденний строк перераховують зазначені кошти відповідній залізниці.

Системний аналіз наведених правових положень свідчить про те, що із виконанням позивачем обов`язку перевезення усіх пільгових категорій громадян кореспондується обов`язок відповідача компенсувати всі витрати, понесені позивачем у зв`язку з таким перевезенням.

Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

В даному випадку, перевезення пасажирів на пільгових умовах виконано Залізницею на виконання імперативних законодавчих вказівок щодо цього. Як наслідок, уповноважений на те державою орган - відповідач у справі у силу закону має відшкодувати за рахунок бюджетних коштів понесені витрати позивачу.

Відповідно до приписів статті 174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність.

Отже, відсутність між сторонами укладеного договору на відшкодування вартості пільгового перевезення залізничним транспортом за 2019 рік не є визначальною обставиною.

Таким чином, відсутність у спірному випадку договору про відшкодування компенсаційних виплат за наданий пільговий проїзд у приміському сполученні не звільняє сторони від виконання господарського зобов`язання, оскільки зобов`язання сторін у цій справі виникає безпосередньо із законів України і не залежать від волевиявлення сторін.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03 березня 2020 року в справі № 904/94/19.

Відповідно до приписів статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Частина друга статті 218 ГК України та стаття 617 ЦК України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання.

Законодавством не передбачена залежність відшкодування вартості послуг, наданих пільговим категоріям громадян, від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Закон № 273/96-ВР та Правила перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, затверджені наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 27 грудня 2006 року № 1196, не передбачають жодного обмеження щодо надання послуг у разі відсутності коштів на зазначені цілі.

Окрім того, відповідно до рішень ЄСПЛ у справах «Кечко проти України» (заява № 63134/00, пункти 23, 26) та «Ромашов проти України» (заява № 67534/01, пункт 43), реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними.

Зокрема, у справі «Кечко проти України» ЄСПЛ зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплати з державного бюджету, однак свідома відмова від цих виплат не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23). У пункті 26 вказаного рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Вищевикладеним спростовуються доводи відповідача та третіх осіб про те, що оплата не була здійснена через невиділення відповідних субвенцій місцевому бюджету в спірному розмірі на здійснення пільгового перевезення залізничним транспортом з державного бюджету на 2019 рік.

Посилання відповідача та третіх осіб на відсутність в облікових формах ідентифікуючої інформації щодо осіб, які скористалися пільгами, відхиляється судом, оскільки надані до суду позивачем щомісячні облікові форми за 2019 рік відповідають затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2009 року № 1359 типовій формі. Внесення додаткової інформації, про яку зазначає відповідач, затвердженою обліковою формою не передбачено.

Більше того, за клопотанням позивача до матеріалів справи долучено вибірковий приклад квитка, який містить відомості про номер квитка, код пільги, станції відправлення та призначення та номер посвідчення особи, яка користується пільгами.

Наданий вибірковий податковий звіт по втратах, містить відомості про прізвище касира, початок та кінець зміни, кількість безкоштовних квитків та пасажирів, назву пільги та суму недоотриманих коштів.

Наданий вибірковий податковий X-звіт, містить відомості про станцію оформлення та адресу, прізвище касира, початок та кінець зміни, номери першого та останнього квитків, а також кількість безкоштовних квитків та пасажирів.

З огляду на викладене, враховуючи той факт, що відповідач, який є розпорядником бюджетних коштів, не надав суду контррозрахунку заявлених до стягнення збитків, які понесла залізниця на перевезення пільгових категорій пасажирів та не провів розрахунків за пільгові перевезення, він зобов`язаний відшкодувати понесені позивачем витрати на перевезення пільговиків за 2019 рік.

Як наголошувала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.03.2020 у справі № 904/94/19, перевезення пасажирів на пільгових умовах виконано залізницею не за власною ініціативою, а на виконання імперативних законодавчих вказівок щодо цього. Як наслідок, уповноважений на те державою орган - відповідач у справі, у силу закону має відшкодувати за рахунок бюджетних коштів понесені витрати позивачу.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача збитків за пільгове перевезення пасажирів за 2019 рік є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки факт надання послуг позивачем і заборгованість відповідача в розмірі 48 183 732, 69 грн підтверджено наявними у матеріалах справи доказами, такі послуги оплачено не було, в результаті чого у відповідача утворилась заборгованість.

Враховуючи викладене в сукупності, зважаючи на зміст позовних вимог, обставини, встановлені під час розгляду справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, у зв`язку з чим наявні підстави для задоволення позову.

З огляду на результат вирішення справи, судові витрати зі сплати судового збору, відповідно до ст. 129 ГПК України, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (03165, м. Київ, пр-т. Любомира Гузара, буд. 7; ідентифікаційний код 37441694) на користь Акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» (03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5; ідентифікаційний код 40075815) в особі регіональної філії «ПІВДЕННО-ЗАХІДНА ЗАЛІЗНИЦЯ» Акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» (01601, м. Київ, вул. Лисенка, буд. 6; ідентифікаційний код 40081221) 48 183 732, 69 грн (сорок вісім мільйонів сто вісімдесят три тисячі сімсот тридцять дві гривні 69 коп.) збитків, у сумі витрат, які понесла залізниця на перевезення пасажирів, які користуються пільгами з оплати проїзду у приміських поїздах за період з 01.01.2019 по 31.12.2019 та 722 755, 99 грн (сімсот двадцять дві тисячі сімсот п`ятдесят п`ять гривень 99 коп.) судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів в порядку, передбаченому ст.ст. 253-259, з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

Рішення в повному обсязі складено 04.08.2021.

Суддя О.С. Комарова