судді Кібенко О.Р.
Справа № 910/990/20
1. Верховний Суд, розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Юнайтед" (далі - Фінансова компанія "Юнайтед") на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.03.2021 у справі № 910/990/20 за позовом Фінансової компанії "Юнайтед" до Благодійної організації "Благодійний фонд "Добробут ХХІ століття" (далі - Благодійний фонд) та Вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" (далі - Університет) про визнання недійсними договору про пожертву (дарування) від 25.10.2017 та договору позички нежитлового приміщення від 25.10.2017, вирішив закрити касаційне провадження на підставі п. 5 ч. 1 ст. 296 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК).
2. Не можу погодитися з ухваленим колегією суддів рішенням. Вважаю, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена п.1 ч.2 ст.287 ГПК, знайшла своє підтвердження, а закриття провадження у цій справі є помилковим з огляду на таке.
3. Позивач вважає, що він як кредитор Університету має безпосередню заінтересованість в майновому стані боржника, а саме в наявності в Університету майна, на яке може бути звернено стягнення, а тому відчуження активів боржника шляхом укладення фіктивних правочинів щодо нерухомого майна безпосередньо порушує право кредитора на повернення кредитних коштів та задоволення його вимог.
4. Основним питанням, яке постало у цій справі, є чи порушені права позивача як кредитора укладенням боржником спірних правочинів і чи такі правочини фіктивними, спрямованими не на реальне настання обумовлених ними правових наслідків, а на шкоду кредитору (створення неможливості задоволення вимог кредитора за рахунок такого майна).
5. Вбачається, що правочин з передання будівлі Університету у власність Благодійного фонду як пожертви з одночасним, в той самий день, укладенням договору позички цієї ж будівлі між Благодійним фондом та Університетом, за яким Університет отримав будівлю у безоплатне користування строком на 15 років, має ознаки фраудаторного і, відповідно, фіктивного правочину.
6. Зокрема, суди вставили, що в один і той же день (25.10.2017):
- незаконно скасований запис про іпотеку (ці реєстраційні дії скасовані наказом Міністерства юстиції України від 03.05.2018 №1345/5);
- майно безоплатно відчужене боржником на користь Благодійного фонду;
- майно повернуто боржнику у безоплатне довгострокове користування за договором позички нежитлового приміщення №25/10/2017;
- майно обтяжено іпотекою всупереч прямої заборони, передбаченої п.5.2 статуту Благодійного фонду.
7. Про наявність спільного умислу відповідачів свідчить їх пов`язаність:
- договір про пожертву та договір позички підписані: зі сторони Університету - головою наглядової ради Таланчуком П.М., який є одночасно директором Благодійного фонду, а зі сторони Благодійного фонду - головою його наглядової ради, який одночасно є головним бухгалтером Університету, Пришедьком О.С.;
- договір іпотеки від 25.10.2017 укладений з Таланчук Н.М., а договір наступної іпотеки від 06.11.2017, за яким майно передано в іпотеку ОСОБА_1 зі сторони Благодійного фонду підписано його директором - Таланчуком П.М.
8. Зазначені обставини (фіктивність правочинів, які укладені «про людське око», з метою приховування майна від кредитора) є настільки очевидними, що не можуть викликати сумнівів у будь-якої розумної людини.
9. У постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, на яку покликається скаржник, суд касаційної інстанції вказав, за яких обставин правочин набуває ознак фраудаторного та які саме обставини потрібно встановити судам для правильного вирішення спору.
10. У вказаній справі №910/8357/18 Верховний Суд також вказав, що боржник, який відчужує майно після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).
11. Одним із ключових критеріїв фіктивності фраудаторного правочину є існування в осіб мети зловживання правом на шкоду майновим інтересам третьої особи.
12. Верховний Суд у постанові від 19.02.2021 у справі №904/2979/20 зазначив, що суд, з`ясовуючи питання щодо фіктивності договору, як укладеного всупереч інтересам позивача, має з`ясувати дійсні наміри сторін, тобто чи була мета укладення договору іншою, аніж це випливає зі змісту договору.
13. Вважаю, що Верховний Суд у даній справі не надав оцінки дійсним намірам сторін за спірними правочинами, оскільки в даній справі дії боржника (Університету) щодо укладення спірних правочинів ставляться під сумнів у частині їх добросовісності, та є такими, які можуть призвести до порушення прав кредитора.
14. Вбачається, що колегія суддів, ухвалюючи рішення про закриття касаційного провадження, застосувала занадто формальний підхід при визначення подібності правовідносин.
16. Водночас, потрібно враховувати, що досягнути повного збігу всіх зазначених обставин у двох різних справах неможливо. Відповідно, враховуючи різноманіття можливих правовідносин, в межах яких така норма права може бути застосована, для забезпечення однакового застосування норми права визначальним при визначенні подібних правовідносин мають бути ті ознаки, які впливають на їх матеріально-правове регулювання (тобто можливість застосування до них відповідної норми). Якщо різниця у відносинах не породжує застосування до них різного за змістом правового регулювання, то правовідносини можуть вважатися подібними.
17. Враховуючи викладене, вважаю, що закриття касаційного провадження у цій справі через її неподібність зі справами, на які посилався скаржник, є помилковим, оскільки в цих справах подібний зміст правовідносин та схожими є ключові питання, на які Верховний Суд мав би відповісти при розгляді справи.
18. З огляду на викладене, вважаю, що Верховний Суд повинен був переглянути справу в межах заявлених вимог касаційної скарги та ухвалити рішення по суті спору - касаційну скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.03.2021 у справі №910/990/20 скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог - визнати недійсними договір про пожертву (дарування) від 25.10.2017 та договір позички нежитлового приміщення від 25.10.2017.
Окрему думку складено відповідно до ч.3 ст.34 Господарського процесуального кодексу України.
Суддя О. Кібенко