РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.08.2021Справа № 910/15432/20
за позовом Київського міського центру зайнятості

до Фонду соціального страхування України

про стягнення 73945,46 грн.

Суддя Картавцева Ю.В.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Київський міський центр зайнятості звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Фонду соціального страхування України про стягнення 73945,46 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" встановлено, що саме із роботодавця утримується сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду. Оскільки, ОСОБА_1 , якому позивачем за період з грудня 2018 року по вересень 2019 року виплачено допомогу по безробіттю у розмірі 73945,46 грн, було поновлено на роботі, позивач зазначає, що вказані кошти підлягають утриманню з відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.11.2020 суд ухвалив: позовну заяву Київського міського центру зайнятості залишити без руху; встановити позивачу спосіб усунення недоліків позовної заяви: надати докази, які підтверджують направлення відповідачу копії позовної заяви з додатками листом з описом вкладення; встановити позивачу строк для усунення недоліків - протягом семи днів з дня вручення даної ухвали.

16.11.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

За змістом ст. 176 Господарського процесуального кодексу України, за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Згідно з ч. 3 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з ч. 3 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

З огляду на наведене, оскільки у справі № 910/15432/20 ціна позову не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд доходить висновку про можливість здійснення розгляду даної справи у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Так, враховуючи, що предметом позову у даній справі є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі (з огляду на заявлені предмет та підстави позову) не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, суд дійшов висновку про розгляд справи без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.11.2020 суд ухвалив: прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін; запропонувати відповідачу подати відзив на позовну заяву протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали; встановити позивачу строк для подання відповіді на відзив - протягом п`яти днів з дня отримання відзиву; встановити відповідачу строк для подання заперечень - протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив.

09.12.2020 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі.

Розглянувши вказане клопотання, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 5 частини першої статті 227 цього Кодексу - до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи (п. 4 ч. 1 ст. 229 Господарського процесуального кодексу України).

Суд зазначає, що зупинення провадження у справі - тимчасове й повне припинення всіх процесуальних дій у справі, викликане настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені.

Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі. Йдеться про те, що господарський суд не може розглянути певну справу через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок: а) непідвідомчості; б) обмеженості предметом позову; в) неможливості розгляду тотожної справи; г) певної черговості розгляду вимог.

Так, клопотання про зупинення провадження обґрунтоване тією обставиною, що ухвалою Верховного Суду від 21.05.2020 у справі № 753/23520/18 відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою Фонду соціального страхування України на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16.09.2019 та постанову Київського апеляційного суду від 18.12.2019 у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України, третя особа ОСОБА_2 про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи № 910/15432/20, позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 було поновлено на роботі рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16.09.2019 у справі № 753/23520/18, з огляду на що позивач просить стягнути з відповідача кошти, що виплачувалися ОСОБА_1 за період з грудня 2018 року по вересень 2019 року як допомога по безробіттю.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про необхідність зупинення провадження у справі № 910/15432/20 за позовом Київського міського центру зайнятості до Фонду соціального страхування України про стягнення 73945,46 грн до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення даної справи, у справі № 753/23520/18 за позовом ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України, третя особа - ОСОБА_2 про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, а, отже, клопотання відповідача підлягає задоволенню.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.12.2020 суд ухвалив: зупинити провадження у справі № 910/15432/20 за позовом Київського міського центру зайнятості до Фонду соціального страхування України про стягнення 73945,46 грн до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення даної справи, у справі № 753/23520/18 за позовом ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України, третя особа - ОСОБА_2 про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

21.12.2020 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив, у якому також міститься клопотання про закриття провадження у справі.

24.12.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшли заперечення на відзив.

23.06.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання, у якому він зазначив, що Верховним Судом прийнято постанову у справі № 753/23520/18, а, отже, обставин, що викликали зупинення провадження усунуті.

Приписами ст. 230 ГПК України передбачено, що провадження у справі поновлюється за клопотанням учасників справи або за ініціативою суду не пізніше десяти днів з дня отримання судом повідомлення про усунення обставин, що викликали його зупинення. Про поновлення провадження у справі суд постановляє ухвалу. З дня поновлення провадження у справі перебіг процесуальних строків продовжується.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.07.2021 суд ухвалив: поновити провадження у справі № 910/15432/20 за позовом Київського міського центру зайнятості до Фонду соціального страхування України про стягнення 73945,46 грн.

Суд розглянувши клопотання відповідача про закриття провадження у справі дійшов наступних висновків.

Подане відповідачем клопотання про закриття провадження у справі вмотивоване тим, що з огляду на те, що відповідач і позивач здійснюють владні управлінські функції, спір у даній справі є публічно - правовим та підлягає розгляду за правилами Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно провадження у даній справі підлягає закриттю з тих підстав, що спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Завданням адміністративного судочинства є, зокрема, захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно із ч. 2 цієї статті Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, законодавець визначив, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування у сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема, обов`язку доказування правомірності своєї діяльності органами влади чи самоврядування.

Тобто однією з визначальних особливостей Кодексу адміністративного судочинства України є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем - орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.

Частиною 4 ст. 50 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, установлених законом.

Правовий аналіз пунктів 1-4 ч. 4 ст. 50 Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що з наведених у цих пунктах підстав громадяни, іноземці чи особи без громадянства, їх об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень лише у випадках превентивного (попереднього) судового контролю за рішеннями, діями органів влади, які при реалізації своїх владних управлінських повноважень можуть порушити права чи свободи фізичних чи юридичних осіб.

Однак, і в цих випадках, разом з перевіркою дій чи бездіяльності згаданих осіб суд повинен перевірити відповідність чинному законодавству рішення, дій чи бездіяльності самих суб`єктів владних повноважень.

Крім того, п. 5 ч. 4 ст. 50 Кодексу адміністративного судочинства України, який є частиною норми процесуального права, існує як послідовне продовження випадків превентивного судового контролю, і має розумітися та застосовуватися судами саме в такому значенні, а не як правова норма, що давала б право для розширеного тлумачення права суб`єкта владних повноважень на адміністративний позов.

На обґрунтування заявлених у справі позовних вимог Центр зайнятості послався на ч. 4 ст. 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», якою передбачено, що сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному, у разі поновлення його на роботі за рішенням суду, утримується із роботодавця.

Отже, спір про стягнення зазначеної у позові суми не є публічно-правовим, оскільки виник за участю суб`єкта владних повноважень, який у спірних правовідносинах не здійснює владних управлінських функцій, а є саме роботодавцем.

При цьому, відповідач у справі - Фонд соціального страхування України у спірних правовідносинах виступає не як суб`єкт владних повноважень, а як роботодавець поновленої на роботі за рішенням суду особи, якій було виплачено забезпечення та надано соціальні послуги, як безробітній відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів мають підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (в тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності.

Господарським судам підвідомчі спори між юридичними особами з інших підстав, які є способом захисту цивільних прав та інтересів юридичних осіб і фізичних осіб - підприємців (п. 1 ч. 1 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України).

Спір про право, що виникає в силу визначеного Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» зобов`язання, за наслідком прийняття судового рішення про поновлення на роботі працівника юридичної особи, яка не перебуває у відносинах владного підпорядкування щодо Центру зайнятості, є за своєю правовою природою господарсько-правовим і підлягає розгляду в судах господарської юрисдикції.

Аналогічний правовий висновок щодо непоширення юрисдикції адміністративних судів на справи за позовами центрів зайнятості про стягнення незаконно отриманих за Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» сум викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №813/6770/13-а, від 23.05.2018 у справі №911/1626/17, від 16.10.2018 у справі №814/2595/16, від 12.12.2018 №814/2307/18 та № 813/8783/13-а.

Отже, у даній справі Фонд соціального страхування України виступає не як суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції у спірних правовідносинах, а як роботодавець, з якого стягується вартість наданих соціальних послуг безробітному, якого поновлено на роботі за рішенням суду, а тому спір, який виник між сторонами, не належить до юрисдикції адміністративних судів.

На підставі викладеного суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та письмові пояснення, викладені сторонами у поданих заявах, суд

ВСТАНОВИВ:

26.11.2018 до Дарницької районної філії Київського міського центру зайнятості із заявою про надання статусу безробітного звернувся гр. ОСОБА_1 .

Відповідно до приписів ст. 44 Закону України «Про зайнятість населення» та ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» призначено ОСОБА_1 допомогу по безробіттю з 03.12.2018 по 27.11.2019 та розпочато її виплату.

Поряд з цим, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16.09.2019 у справі № 753/23520/18 позов задоволено частково; визнано наказ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 29.10.2018 року №227-к про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу моніторингу виплат департаменту фінансового контролю та аудиту виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України незаконним; поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу моніторингу виплат департаменту фінансового контролю та аудиту виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 1.11.2018 року; стягнуто з Фонду соціального страхування України на користь ОСОБА_1 160 742 грн. 55 коп. в рахунок стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з відрахуванням всіх податків і зборів згідно діючого законодавства; стягнуто з Фонду соціального страхування України на користь ОСОБА_1 5 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди; в задоволенні частини позову ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України, 3-тя особа: ОСОБА_2 про відшкодування 33 142 грн. 72 коп. моральної шкоди, 7 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Постановою Київського апеляційного суду від 18.12.2019 у справі № 753/23520/18 апеляційну скаргу Фонду соціального страхування України - залишено без задоволення; апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 вересня 2019 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - змінено; стягнуто з Фонду соціального страхування України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 197 070 (сто дев`яносто сім тисяч сімдесят) грн. 72 коп.; в іншій частині рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 вересня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України, третя особа: ОСОБА_2 , про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, - залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 02.06.2021 у справі № 753/23520/18 касаційну скаргу Фонду соціального страхування України залишено без задоволення; рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 вересня 2019 року у незміненій при апеляційному перегляді частині та постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року залишено без змін.

Згідно з довідкою-розрахунком виплаченого матеріального забезпечення по безробіттю № 08-2069/10-21/19 від 25.09.2019, за період з 03.12.2018 по 16.09.2019 ОСОБА_1 нараховано та виплачено допомогу по безробіттю у сумі 73945,46 грн.

Позивач надсилав відповідачу листи від 24.09.2019 № 22-1064 та 17.10.2019 № 22-1168 щодо необхідності повернення виплаченого матеріального забезпечення по поновленому на роботі ОСОБА_1 , проте кошти відповідачем повернуті не були.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" встановлено, що саме із роботодавця утримується сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду. Оскільки, ОСОБА_1 , якому позивачем за період з грудня 2018 року по вересень 2019 року виплачено допомогу по безробіттю у розмірі 73945,46 грн, було поновлено на роботі, позивач зазначає, що вказані кошти підлягають утриманню з відповідача.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» допомога по безробіттю, у тому числі одноразова її виплата для організації безробітним підприємницької діяльності, є одним із видів забезпечення за цим Законом.

Пунктом 2 частини першої статті 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачено, що виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

Згідно з частиною першою статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» Фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - Фонд) має право, зокрема, стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу.

Із роботодавця утримується сума виплаченого безробітному забезпечення у разі поновлення його на роботі за рішенням суду (абзац 2 частини четвертої статті 35 Закону «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»).

Відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про зайнятість населення» терміни «роботодавці», «працівники», «особи, які забезпечують себе роботою самостійно», «сторони соціального діалогу», «молодь» та «неформальне професійне навчання працівників» вживаються у значенні, наведеному в законах України «Про організації роботодавців, їх об`єднання, права і гарантії їх діяльності», «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», «Про соціальний діалог в Україні», «Про сприяння соціальному становленню та розвитку молоді в Україні» та «Про професійний розвиток працівників».

Згідно з абзацом другим частини першої статті 1 Закону України «Про організації роботодавців, їх об`єднання, права і гарантії їх діяльності» роботодавець - юридична особа (підприємство, установа, організація) або фізична особа - підприємець, яка в межах трудових відносин використовує працю фізичних осіб.

Судом було встановлено, що позивач надав ОСОБА_1 статус безробітного та призначив йому допомогу по безробіттю з 03.12.2018 по 27.11.2019, у зв`язку з тим, що останній був звільнений відповідачем з місця роботи.

Як встановлено судом, згідно з довідкою-розрахунком виплаченого матеріального забезпечення по безробіттю № 08-2069/10-21/19 від 25.09.2019, за період з 03.12.2018 по 16.09.2019 ОСОБА_1 нараховано та виплачено допомогу по безробіттю у сумі 73945,46 грн.

Поряд з цим, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16.09.2019 у справі № 753/23520/18 визнано наказ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 29.10.2018 року №227-к про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу моніторингу виплат департаменту фінансового контролю та аудиту виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України незаконним; поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу моніторингу виплат департаменту фінансового контролю та аудиту виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 1.11.2018 року.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16.09.2019 у справі № 753/23520/18 в зазначеній частині підтримано Київським апеляційним судом та Верховним Судом.

Відтак, з огляду на встановлення обставини сплати позивачем ОСОБА_1 допомоги по безробіттю у сумі 73945,46 грн., якого було поновлення на роботі за рішенням суду, суд прийшов до висновку про наявність у відповідача обов`язку щодо повернення позивачу грошових коштів у розмірі 73945,46 грн, а відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст.ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача по сплаті судового збору покладаються на відповідача у зв`язку з задоволенням позову.

Керуючись ст. 74, 76-80, 129, 130, 236, 237, 238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фонду соціального страхування України (04070, м. Київ, вул. Боричів Тік, 28; ідентифікаційний код: 40210180) на користь Київського міського центру зайнятості (01033, м. Київ, вул. Жилянська, 47-Б; ідентифікаційний код: 03491091) грошові кошти у розмірі 73945 (сімдесят три тисячі дев`ятсот сорок п`ять) грн. 46 коп. та судовий збір у розмірі 2102 (дві тисячі сто дві) грн 00 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.В. Картавцева