ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" серпня 2021 р.м. Одеса Справа № 916/1233/21

Господарський суд Одеської області

У складі судді Желєзної С.П.

Секретаря судових засідань Ловга В.М.

За участю представників сторін:

Від позивача: Пронюк В.Я. за довіреністю;

Від відповідача: Дубовка С.А. на підставі ордеру;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом акціонерного товариства „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України до товариства з обмеженою відповідальністю „Управдом про стягнення 288 494,93 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України (далі по тексту АТ „НАК „Нафтогаз України) звернулось до господарського суду із позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю „Управдом (далі по тексту ТОВ „Управдом) про стягнення заборгованості у загальному розмірі 288 494,93 грн., яка складається із пені у розмірі 76 025,55 грн., трьох відсотків річних у розмірі 87 436,83 грн., збитків від інфляції у розмірі 125 032,55 грн. Позовні вимоги обґрунтовані фактом неналежного виконання відповідачем зобов`язань, прийнятих на себе за умовами договору купівлі-продажу природного газу №9237/1920-ТЕ-23 від 30.09.2019р. в частині своєчасної оплати вартості поставленого природного газу.

ТОВ „Управдом повністю заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Так, відповідачем із посиланням на умови договору №9237/1920-ТЕ-23 від 30.09.2019р., якими встановлено порядок розподілу грошових коштів за умови наявності заборгованості за попередні періоди, було наголошено про наявність у позивача обов`язку розподіляти оплачені кошти, в першу чергу, в рахунок сплати штрафних санкцій, після відсутності заборгованості за якими кошти мають спрямовуватись в рахунок оплати вартості поставленого газу. Проте, враховуючи відсутність у ТОВ „Управдом заборгованості з оплати вартості поставленого газу, підстави для нарахування позивачем пені, 3% річних та збитків від інфляції відсутні. Крім того, із посиланням на приписи ст. 233 Господарського кодексу України, ТОВ „Управдом було вказано, що розмір заявлених позивачем до стягнення штрафних санкцій є надмірним, а, отже, наявні передбачені законом підстави для їх зменшення судом на підставі клопотання відповідача.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, господарський суд встановив наступне.

30.09.2019р. між АТ „НАК „Нафтогаз України (Постачальник) та ТОВ „Управдом (Споживач) було укладено договір постачання природного газу №9237/1920-ТЕ-23, відповідно до п. п. 1.1, 1.2, 2.1 якого Постачальник зобов`язується поставити Споживачеві у жовтні 2019р. квітні 2020р. 2018р. природний газ, а Споживач зобов`язується прийняти та оплатити цей газ на умовах цього договору. Газ, що постачається за цим договором, використовується Споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

Шляхом підписання додаткових угод №1 від 29.10.2019р., №2 від 12.11.2019р., №3 від 09.12.2019р., №4 від 26.12.2019р., №5 від 28.01.2020р., №6 від 24.02.2020р., №7 від 23.03.2020р., №8 від 30.07.2020р., №9 від 22.05.2020р., №10 від 22.06.2020р., №11 від 22.07.2020р., №12 від 31.07.2020р., №13 від 25.08.2020р. сторонами було неодноразово внесено зміни до договору постачання природного газу №9237/1920-ТЕ-23 від 30.09.2019р.

Відповідно до п. 3.1, 3.8 договору постачання природного газу №9237/1920-ТЕ-23 від 30.09.2019р. право власності на природний газ переходить від Постачальника до Споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на природний газ Споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ. Приймання-передача природного газу, переданого Постачальником Споживачу у відповідному місці постачання, оформлюється актом приймання-передачі газу

Умовами п. 5.1 договору постачання природного газу №9237/1920-ТЕ-23 від 30.09.2019р. встановлено, що оплата за газ здійснюється Споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом розрахункового періоду. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за звітним місяцем поставки газу.

Згідно з п. 5.4 договору постачання природного газу №9237/1920-ТЕ-23 від 30.09.2019р. у разі наявності заборгованості за минулі періоди та/або заборгованості зі сплати штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних та судового збору сторони погоджують, що грошова сума, яка надійшла від Споживача, погашає вимоги Постачальника у такій послідовності, незалежно від призначення платежу, визначеного Споживачем: у першу чергу відшкодовуються витрати Постачальника, пов`язані з одержанням виконання; у другу - сплачуються інфляційні нарахування, відсотки річних, пені, штрафи; у третю чергу - погашається основна сума заборгованості за використаний природний газ, компенсація вартості послуг на відключення та відшкодування збитків.

Відповідно до п. 7.2 договору постачання природного газу №9237/1920-ТЕ-23 від 30.09.2019р. у разі прострочення Споживачем оплат згідно п. 5.1, 5.6 цього договору, останній зобов`язується сплатити Постачальнику пеню у розмірі 17,8 % річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховуються пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Додаткового угодою №5 від 28.01.2020р. до договору постачання природного газу №9237/1920-ТЕ-23 від 30.09.2019р. сторонами було зменшено розмір пені до розмірі 14,2% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховуються пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Згідно п. 4 додаткової угоди її умови застосовуються до правовідносин сторін з 01.01.2020р.

На виконання умов договору постачання природного №9237/1920-ТЕ-23 від 30.09.2019р. між сторонами по справі було підписано наступні акти приймання-передачі природного газу: акт від 31.10.2019р. на суму 320 928,65 грн.; акт від 30.11.2019р. на суму 1 100 728,51 грн.; акт від 31.12.2019р. на суму 1 403 218,44 грн.; акт від 31.01.2020р. на суму 2 055 527,95 грн.; акт від 29.02.2020р. на суму 1 342 654,67 грн.; акт від 31.03.2020р. на суму 916 265,26 грн.; акт від 30.04.2020р. на суму 235 701,24 грн.; акт від 31.05.2020р. на суму 79 031,88 грн., акт від 30.06.2020р. на суму 72 812,56 грн.; акт від 31.07.2020р. на суму 68 155,07 грн.; акт від 31.08.2020р. на суму 87 156,12 грн.; акт від 30.09.2020р. на суму 125 766,04 грн. Таким чином, загальна вартість поставленого позивачем природного газу складає 7807946,39 грн.

З доданих АТ „НАК „Нафтогаз України документів до позовної заяви, а саме довідок про стан рахунку вбачається, що ТОВ „Управдом вартість поставленого позивачем протягом жовтня 2019р. - вересня 2020р. природного газу 15.01.2021р. була оплачена у повному обсязі.

Як вбачається з довідки від 08.06.2021р., складеної ТОВ „Управдом, заборгованість мешканців будинків, обслуговування яких здійснює відповідач, за надані послуги теплопостачання складає 5 462 538,10 грн.

Звертаючись до господарського суду із позовними вимогами до ТОВ „Управдом, АТ „НАК „Нафтогаз України було наголошено про наявність правових підстав для стягнення із відповідача пені, трьох відсотків річних та збитків від інфляції у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань, прийнятих на себе за умовами договору постачання природного газу газу №9237/1920-ТЕ-23 від 30.09.2019р. в частині своєчасної оплати вартості поставленого газу. При цьому, в процесі вирішення даного спору позивачем було наголошено, що нарахування пені, трьох відсотків річних та збитків від інфляції є правом позивача, реалізація якого не може ставитись в залежність від будь-яких умов, а, отже, доводи ТОВ „Управдом у названій частині є безпідставними. Крім того, АТ „НАК „Нафтогаз України було зазначено, що оскільки сторони знаходяться у рівнозначному становищі, підстави для зменшення заявлених до стягнення штрафних санкцій відсутні.

Вирішуючи питання про правомірність та обґрунтованість заявлених в межах даної справи вимог, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання, в свою чергу, згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України „Про ринок природного газу від 9 квітня 2015 року N 329-VIII (з наступними змінами і доповненнями) постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із встановленими стандартами та нормативно-правовими актами.

Згідно зі ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до положень ст.ст. 662, 664 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтями 610, 612 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, АТ „НАК „Нафтогаз України було поставлено „Управдом природний газ, загальна вартість якого складає 7 807 946,39 грн. Проте, вартість отриманого на підставі договору №9237/1920-ТЕ-23 від 30.09.2019р. газу оплачувалась ТОВ „Управдом із порушенням встановленого п. 5.1 договору строку. При цьому, у повному обсязі вартість отриманого природного газу була сплачена ТОВ „Управдом на користь позивача 15.01.2021р.

Згідно з ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У зв`язку із порушенням відповідачем прийнятих на себе грошових зобов`язань щодо здійснення своєчасної оплати вартості природного газу, поставленого на виконання умов договору №9237/1920-ТЕ-23 від 30.09.2019р., позивачем в порядку ст. 625 ЦК України було нараховано ТОВ „Управдом до сплати три відсотки річних у розмірі 87 436,83 грн. та збитки від інфляції у розмірі 125 032,55 грн., які були розраховані позивачем окремо на заборгованість по кожному із актів.

Проаналізувавши здійснений позивачем розрахунок збитків від інфляції та трьох відсотків річних, господарський суд дійшов висновку про їх правильність та обґрунтованість. Викладене має наслідком необхідність задоволення позовних вимог АТ „НАК „Нафтогаз України до ТОВ „Управдом шляхом присудження до стягнення на користь позивача трьох відсотків річних у розмірі 87 436,83 грн. та збитків від інфляції у розмірі 125 032,55 грн.

З посиланням на умови п. 7.2 договору постачання природного газу №9237/1920-ТЕ-23 від 30.09.2019р. та приписи чинного законодавства позивачем було нараховано ТОВ „Управдом до сплати пеню у загальному розмірі 76 025,55 грн. за порушення строків оплати вартості поставленого природного газу, яка була розрахована позивачем окремо на заборгованість по кожному із актів.

Відповідно до ч. 1 ст. 549, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у рази порушення ним зобов`язання. Статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов`язань може забезпечуватись згідно з договором неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі неналежного виконання зобов`язань. Частиною ст. ст. 547, 548 ЦК України встановлено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст. 1 вказаного Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з ч. 4 ст. 231 ГК України розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

При здійсненні нарахування пені слід мати на увазі приписи ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, згідно з якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно з п. 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань (з наступними змінами і доповненнями) огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 ГПК України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Проаналізувавши здійснений позивачем розрахунок пені, заявленої до стягнення, господарський суд зазначає про правильність та обґрунтованість здійсненого позивачем розрахунку, що свідчить про наявність правових підстав для присудження до стягнення із відповідача на користь позивача пені у розмірі 76 025,55 грн.

Господарським судом критично оцінюються доводи ТОВ „Управдом, яким в процесі вирішення спору було наголошено про відсутність у позивача правових підстав для нарахування пені, 3% річних та збитків від інфляції із посиланням на відсутність заборгованості з оплати вартості поставленого природного газу. Так, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження нарахування АТ „НАК „Нафтогаз України відповідачу пені, 3% річних та збитків від інфляції на дату оплати відповідачем вартості придбаного природного газу, а, отже, позивачем було правомірно зараховано сплачені відповідачем кошти в рахунок погашення основного боргу. При цьому, умови договору №9237/1920-ТЕ-23 від 30.09.2019р., а також приписи чинного законодавства як не обмежують права кредитора на нарахування пені, 3% річних та збитків від інфляції після виконання грошового зобов`язання, так і не встановлюють обов`язку здійснювати їх нарахування до моменту виконання грошового зобов`язання. Наведене дозволяє суду дійти висновку про необґрунтованість доводів ТОВ „Управдом у названій частині.

Вирішуючи питання про розмір пені, який підлягає стягненню із ТОВ „Управдом на користь АТ „НАК „Нафтогаз України в межах даної справи, господарський суд вважає за необхідне надати правову оцінку заявленому відповідачем клопотанню про зменшення розміру штрафних санкцій.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Господарський суд зауважує, що приписами чинного законодавства не встановлено переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких суд може зменшити неустойку, а, отже, вирішення вказаного питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Господарським судом в процесі вирішення даного спору було встановлено, що ТОВ „Управдом згідно умов договору постачання природного газу №9237/1920-ТЕ-23 від 30.09.2019р. має право використовувати отриманий від позивача природний газ виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основним видом діяльності ТОВ „Управдом є комплексне обслуговування об`єктів. При цьому, згідно наданої ТОВ „Управдом довідки від 08.06.2021р. заборгованість мешканців багатоквартирних будинків за надані відповідачем послуги складає 5 462 538,10 грн. Наведене дозволяє господарському суду дійти висновку, що можливість своєчасного виконання відповідачем прийнятих на себе за умовами договору грошових зобов`язань ставиться в залежність від оплати населенням послуг з опалення та підігріву води.

Враховуючи надане законом право суду на зменшення розміру штрафних санкцій, заявлених до стягнення, приймаючи до уваги здійснення ТОВ „Управдом господарської діяльності з надання послуг опалення та постачання гарячої води населенню, відшкодування вартості яких залежить безпосередньо від виконання споживачами власних обов`язків, приймаючи до уваги сплату відповідачем всього розміру вартості поставленого позивачем природного газу до моменту звернення позивача до суду із даними позовними вимогами, яка постійно погашалась відповідачем великими сумами та періоди прострочення її погашення є не значними, керуючись приписами ч. 3 ст. 551 ЦК України, ч.1 ст. 233 Господарського кодексу України, та принципом збалансованості інтересів сторін, суд вважає за правомірне зменшити розмір нарахованої позивачем пені до суми 10 000,00 грн., яка підлягає стягненню на користь позивача.

Згідно вимог ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Разом з тим, ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 2 ст. 617 ЦК України особа, не звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання у разі відсутності у боржника необхідних коштів. Крім того, згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Підсумовуючи вищезазначене, суд доходить висновку щодо необхідності часткового задоволення заявлених позовних вимог шляхом присудження до стягнення із товариства з обмеженою відповідальністю „Управдом на користь акціонерного товариства „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України пені у розмірі 10 000,00 грн., 3% річних у розмірі 87 436,83 грн., збитків від інфляції у розмірі 125 032,55 грн. В решті позову необхідно відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви покладаються на відповідача незважаючи на зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій відповідно до приписів ст. 129 ГПК України та з урахуванням п. 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України за № 7 від 21.02.2013р.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 236 238, 240 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю „Управдом /65114, м. Одесса, Люстдорфська дорога, буд. 140/1, приміщення 510; ідентифікаційний код 32901991/ на користь акціонерного товариства „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України /01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, ідентифікаційний код 20077720/ пеню у розмірі 10 000,00 грн. /десять тисяч грн. 00 коп./, три відсотки річних у розмірі 87 436,83 грн. /вісімдесят сім тисяч чотириста тридцять шість грн. 83 коп./, збитки від інфляції у розмірі 125 032,55 грн. /сто двадцять п`ять тисяч тридцять дві грн. 55 коп./, судовий збір у розмірі 4327,42 грн. /чотири тисячі триста двадцять сім грн. 42 коп./.

3. В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції до Південно-Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складання повного тексту рішення суду.

Повний текст рішення складено 10 серпня 2021 р.

Суддя С.П. Желєзна