СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" липня 2021 р. Справа № 917/322/21

Колегія суддів у складі: головуюча суддя Терещенко О.І., суддя Россолов В.В. , суддя Дучал Н.М.

при секретарі Пархоменко О.В.

за участю:

позивача - не з`явився;

1-го відповідача - не з`явився;

2-го відповідача -не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , с. Вельбівка, Гадяцький район, Полтавська область (вх. №1660 П/2)

на ухвалу господарського суду Полтавської області від 29.03.2021 року у справі №917/322/21 (суддя Ціленко В.А.), постановлену в приміщенні господарського суду Полтавської області, повний текст якої складено 29.03.2021 року

за позовом ОСОБА_1 , с. Вельбівка, Гадяцький район, Полтавська область

до 1. Гадяцької міської ради, м. Гадяч, Полтавська область

2. Міського комунального підприємства "Комунсервіс", м. Гадяч, Полтавська область,

про стягнення грошових коштів в сумі 1 908 000,00 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою господарського суду від 10.03.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху на підставі ст. 174 ГПК України, зокрема, відхилено заявлене позивачем клопотання про звільнення від сплати судового збору та надано позивачу п`ятиденний строк з дня вручення ухвали для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання суду доказів сплати судового збору у сумі 28 620,00 грн.; попереджено позивача про те, що у разі усунення недоліків позовної заяви у строк, встановлений судом, вона вважається поданою у день первинного її подання до суду, інакше вважається неподаною та повертається особі, що звернулася з позовною заявою.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 29.03.2021 року позовну заяву і додані до неї документи повернуто позивачу на підставі ч. 4 ст. 174 ГПК України, приписами якої встановлено, що в разі, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із позовною заявою.

ОСОБА_1 з ухвалою суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду Полтавської області від 29.03.2021 року у справі та передати справу на розгляд до господарського суду першої інстанції.

Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на таке.

Посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини від 19.06.2001 року у справі "Креуз проти Польщі", господарський суд першої інстанції не звернув уваги на те, що заявник спочатку оспорював загальне правило щодо того яким чином доступ до польського цивільного суду залежить від сплати судового збору, що становив певний відсоток або частку від вчиненого позову, тобто, існування судового збору як норми права.

Тому цитуючи позицію Європейського суду з прав людини, місцевий господарський суд не вірно розтлумачив її, оскільки Європейський суд з прав людини у вказаній справі зробив висновок, що накладення судових зборів на заявника становило непропорційне обмеження його права доступу до суду та дійшов висновку про наявність порушення п. 1 ст. 6 Конвенції.

Європейський суд з прав людини вказав на те, що висновки суду про платоспроможність заявника не можуть грунтуватися на припущеннях, в цілому визнав порушення п. 1 ст. 6 Конвенції по відношенню до заявника та вказав на те, що сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином, щоб завдати шкоди самій суті цього права та має переслідувати законну мету.

Мотиви, якими господарський суд першої інстанції обґрунтовує свою відмову в задоволенні клопотання свідчать про упередженість суду, оскільки майновий стан відповідачів не є підставою для відмови у відкритті провадження за позовною заявою або звільнення заявника від сплати судового збору.

Одночасно в апеляційній скарзі апелянт просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали господарського суду першої інстанції, посилаючись на отримання судового рішення 06.05.2021 року.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року за №211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" через спалах у світі коронавірусу з 12.03.2020 року до 03.04.2020 року в Україні введений карантин; постановами Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 року № 239, від 22.04.2020 року №291, від 11.05.2020 року №349, від 20.05.2020 року №392, від 17.06.2020 року №500, від 22.07.2020 року №641, від 26.08.2020 року №760, від 13.10.2020 року №956, від 09.12.2020 року №1236, від 17.02.2021 року № 104, від 21.04.2021 року №405, від 16.06.2021 року №611 до постанови від 11.03.2020 року № 211 внесено зміни, якими дію карантину продовжено до 30.08.2021 року.

Рада суддів України на офіційному сайті 11.03.2020 року звернулася до громадян, які є учасниками судових процесів, з проханням утриматися від участі у судових засіданнях, якщо слухання не передбачають обов`язкової присутності учасників сторін та листом №9рс-186/20 від 16.03.2020 року до Верховного Суду, Вищого антикорупційного суду, місцевих та апеляційних судів з рекомендацією встановити особливий режим роботи судів України, в тому числі роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами.

Для запобігання розповсюдженню особливо небезпечного вірусного захворювання серед працівників суду на період з 13.03.2020 року по 03.04.2020 року наказом голови Східного апеляційного господарського суду від 13.03.2020 року за № 04-а встановлено особливий режим роботи суду в умовах карантину; наказами голови суду від 26.03.2020 року № 05-а, від 23.04.2020 року №07-а, від 08.05.2020 року №08-а, від 22.05.2020 року №10-а, від 22.06.2020 року №12-а, від 28.07.2020 року №14-а, від 31.08.2020 року №15-а, від 22.10.2020 року №21-а, від 18.12.2020 року №24-а, від 23.06.2021 року №10-а на період дії карантину суд продовжує працювати в умовах встановленого раніше особливого режиму.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.05.2021 року, для розгляду справи суддею - доповідачем визначено суддю Лакіза В.В. та сформовано колегію суддів у складі: головуюча суддя Лакіза В.В., суддя Бородіна Л.І., суддя Здоровко Л.М.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 07.06.2021 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору відмовлено; апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 29.03.2021 року у справі залишено без руху; встановлено апелянту десятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом подання доказів сплати судового збору у розмірі 2270,00 грн.

01.07.2021 року на адресу суду від апелянта надійшли докази сплати судового збору (вх.№7504), які долучено до матеріалів справи.

Листом Східного апеляційного господарського суду від 02.07.2021 року повідомлено апелянта про те, що згідно з Витягом із табелю обліку використання робочого часу суддів Східного апеляційного господарського суду, суддя-доповідач Лакіза В.В. з 15.06.2021 року тимчасово непрацездатна та перебуває на лікарняному та керуючись п.п. 5.4., 5.5 Рішення зборів суддів Східного апеляційного господарського суду №3 від 15.02.2019 року, п.5.6 Рішення зборів суддів Східного апеляційного господарського суду №10 від 24.12.2019 року, зазначене клопотання буде передано судді-доповідачу після виходу її на роботу.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.07.2021 року, у зв`язку з відпусткою судді Бородіної Л.І. та тимчасовою непрацездатністю судді Лакізи В.В. для розгляду справи суддею - доповідачем визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуюча суддя Терещенко О.І., суддя Россолов В.В., суддя Дучал Н.М.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 13.07.2021 року клопотання ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження задоволено; поновлено строк на подання апеляційної скарги; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу господарського суду Полтавської області від 29.03.2021 року у справі; відповідачам встановлено строк до 26.07.2021 року на протязі якого вони мають право подати відзив на апеляційну скаргу; призначено справу до розгляду на "28" липня 2021 року; явка сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась; роз`яснено учасникам справи, що вони мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення "EаsyCon".

27.07.2021 року на електронну адресу суду від 1-го відповідача надійшла заява про розгляд справи без участі представника (вх.№8737), разом з відзивом на апеляційну скаргу, в якому останній просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, оскаржувану ухвалу місцевого господарського суду залишити без змін, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до пункту 1.5.17 Інструкції з діловодства в господарських судах України, погодженої Вищим господарським судом України листом від 19.02.2013 року №01-17/315/384/13 та затвердженої наказом Державної судової адміністрації від 20.02.2013 року, документи, отримані електронною поштою без електронного цифрового підпису або каналами факсимільного зв`язку, не належать до офіційних.

Вказана заява та доданий до неї відзив на апеляційну скаргу не засвідчені електронним підписом, про що уповноваженими особами Східного апеляційного господарського суду складено відповідний акт від 27.07.2021 року №09-29/336, а тому слід залишити їх без розгляду.

27.07.2021 року на електронну адресу суду від 2-го відповідача надійшло клопотання (вх.№8607), в якому останній просить справу розглянути за його відсутністю, апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, яке долучено до матеріалів справи.

27.07.2021 року на адресу суду через систему "Електронний Суд" від представника 1-го відповідача - Бобрової К.Л. надійшло клопотання (вх.№8596), в якому остання просить залучити її в якості представника 1-го відповідача, яке долучено до матеріалів справи.

Представник 1-го відповідача зареєстрований в системі "Електронний Суд" відповідальним представником відділу документального забезпечення та контролю суду.

28.07.2021 року на адресу суду через систему "Електронний Суд" (вх.№8624) та 29.07.2021 року до відділу документального забезпечення та контролю суду (вх.№8624) від 1-го відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, оскаржувану ухвалу місцевого господарського суду залишити без змін, які долучено до матеріалів справи.

В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу 1-й відповідач вказує на те, що позивача не було позбавлено об`єктивної можливості дізнатися про рух поданої ним позовної заяви, користуючись засобами поштового зв`язку та інформацією, розміщеною в Єдиному державному реєстрі судових рішень, втім наданими йому процесуальними правами апелянт не скористався, недоліки позовної заяви позивач не усунув.

28.07.2021 року на адресу суду через систему "Електронний Суд , від 1-го відповідача надійшла заява про розгляд справи без участі представника (вх.№8625), разом з відзивом на апеляційну скаргу, в якому останній просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, оскаржувану ухвалу місцевого господарського суду залишити без змін, які долучено до матеріалів справи.

У судове засідання 28.07.2021 року позивач не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце його проведення, про що свідчить штамп на зворотньому боці ухвали суду від 13.07.2021 року про відправлення її копій сторонам і є доказом належного повідомлення учасників спору про дату, час та місце судового засідання відповідно до пунктів 3.5.2., 3.5.11 Інструкції з діловодства в господарських судах України.

Представник 1-го відповідача в судове засідання 28.07.2021 року не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, на підтвердження направлення копії ухвали суду від 13.07.2021 року 1-му відповідачу у справі, додано рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ПАТ "Укрпошта" від 26.07.2021 року №149, згідно з яким 1-й відповідач отримав копію ухвали від 13.07.2021 року - 20.07.2021 року.

Представник 2-го відповідача в судове засідання 28.07.2021 року не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, на підтвердження направлення копії ухвали суду від 13.07.2021 року 2-му відповідачу у справі, додано рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ПАТ "Укрпошта" від 26.07.2021 року №157, згідно з яким 2-й відповідач отримав копію ухвали від 13.07.2021 року - 20.07.2021 року.

Разом з тим, на офіційну електронну адресу позивача та 1-го відповідача було надіслано копію ухвали суду від 13.07.2021 року, про що свідчить штамп печатки на зворотному аркуші ухвали суду від 13.07.2021 року - вих. №1613 від 23.07.2021 року.

Інформацію, що розглядається було розміщено на офіційному сайті Судової влади України, що підтверджується наявним в матеріалах справи відповідним повідомленням (а.с.148).

Окрім того, вище вказано, що 1-й та 2-й відповідач звернулись до суду апеляційної інстанції з клопотаннями про розгляд справи за їх відсутності.

Також, відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Ухвалу суду від 13.07.2021 року було у встановленому порядку внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень та інформація у справі, що розглядається була розміщена за веб-адресою https://court.gov.ua/fair/ та www.hra.arbitr.gov.ua/sud5039.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України", рішення Європейського суду з прав людини від 27.04.2000 року у справі "Фрідлендер проти Франції"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 року у справі "Красношапка проти України").

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 42 ГПК України та беручи до уваги відсутність клопотань від учасників справи щодо відкладення розгляду апеляційної скарги у зв`язку з карантинними заходами, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши повноту встановлення господарським судом першої інстанції неоспорених обставин справи, колегія суддів встановила наступне.

До господарського суду Полтавської області 04.03.2021 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Гадяцької міської ради, Міського комунального підприємства "Комунсервіс" про стягнення 1 908 000,00 грн.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 10.03.2021 року клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору відхилено; залишено позовну заяву без руху; надано позивачу строк 5 днів з дня вручення даної ухвали для усунення вказаних у ній недоліків позовної заяви, а саме: доказів сплати судового збору у сумі 28620,00 грн.; попереджено позивача про те, що у разі усунення недоліків позовної заяви у строк, встановлений судом, вона вважається поданою у день первинного її подання до суду; інакше вважається неподаною та повертається особі, що звернулася з позовною заявою.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 29.03.2021 року позовну заяву і додані до неї документи повернуто позивачу на підставі ч. 4 ст. 174 ГПК України.

Переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали господарського суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод справи про цивільні права та обов`язки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. А відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Повертаючи позовну заяву, місцевий господарський суд виходив з того, що позовну заяву було подано без додержання вимог, встановлених ГПК України щодо подання позовних заяв, викладених в п. 2 ч. 1 ст. 164 ГПК України, а саме до позовної заяви не додано належних доказів сплати судового збору в установленому розмірі.

Колегія суддів вважає передчасними вказані висновки місцевого господарського суду, з огляду на таке.

Предметом апеляційного перегляду є ухвала господарського суду першої інстанції, якою повернуто позовну заяву на підставі ч. 4 ст. 174 ГПК України.

Вище зазначено, що ухвалою господарського суду Полтавської області від 10.03.2021 року клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору відхилено; залишено позовну заяву без руху; надано позивачу строк 5 днів з дня вручення даної ухвали для усунення вказаних у ній недоліків позовної заяви, а саме: доказів сплати судового збору у сумі 28620,00 грн.; попереджено позивача про те, що у разі усунення недоліків позовної заяви у строк, встановлений судом, вона вважається поданою у день первинного її подання до суду; інакше вважається неподаною та повертається особі, що звернулася з позовною заявою.

Ухвала господарського суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху обґрунтована тим, що позивачем разом з позовною заявою заявлено клопотання про звільнення від сплати судового збору за подачу позовної заяви на підставі ст.8 Закону України "Про судовий збір", втім врахувавши баланс інтересів сторін заявлене позивачем клопотання про звільнення від сплати судового збору по справі було відхилено судом.

Відповідно до ч.4 ст.174 ГПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із позовною заявою.

Так, за матеріалами справи, ухвала господарського суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху від 10.03.2021 року була надіслана позивачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення - 15.03.2021 року, що слідує з вказаного повідомлення.

З матеріалів справи слідує, що вказана ухвала суду не була отримана позивачем та повернулась до господарського суду Полтавської області - 19.03.2021 року, з довідкою працівників ПАТ "Укрпошта" - за закінченням терміну зберігання (а.с.23-28).

Пунктом 3 ч.6 ст.242 ГПК України передбачено, що днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі №200/11343/14-ц, де вказано на таке.

"Перевіряючи дотримання судом першої інстанції норм процесуального права, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у матеріалах справи є поштовий конверт, адресований цим судом відповідачеві, разом із повідомленням про вручення поштового відправлення, повернутий відділенням поштового зв`язку за закінченням строку зберігання, а не через відсутність відповідача за місцем проживання. У вказаному поштовому відправленні суд повідомляв відповідача про відкриття провадження у справі та про призначення судового засідання.

Відтак, Велика Палата Верховного Суду вважає, що суд першої інстанції, не взявши до уваги вимоги частини п`ятої статті 74 чинної на той час редакції ЦПК України, порушив право відповідача знати про час і місце судових засідань (частину другу статті 6 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи цим судом)."

А за таких обставин, господарським судом першої інстанції не було дотримано вимог ст. 42 ГПК України, чим порушено право позивача знати про зміст судового рішення та на його одержання.

Також, згідно з ч. 2 ст. 119 ГПК України, встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Отже, положення процесуального закону передбачають як поновлення судом пропущеного процесуального строку, так і його продовження, однак у першому випадку суд поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, а у другому - суд може продовжити процесуальний строк, встановлений судом.

Зміст наведеної процесуальної норми свідчить, що за заявою учасника може бути продовжений тільки строк, який встановлений судом і який не сплив на час звернення учасника справи із заявою. Процесуальний строк може бути продовжений також з ініціативи суду. Разом з тим, на відміну від поновлення процесуального строку, вирішення судом питання про продовження процесуального строку не обумовлене вчиненням учасником процесуальної дії. Навпаки, процесуальний закон виходить з того, що процесуальний строк продовжується для вчинення процесуальної дії, яка ще не вчинена.

А отже, місцевий господарський не був позбавлений права з власної ініціативи, на підставі ч. 2 ст. 119 ГПК України, продовжити позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви, втім таким правом не скористався, а повернув позовну заяву на підставі ч. 4 ст. 174 ГПК України.

Таким чином, господарський суд першої інстанції дійшов передчасного висновку, що позивачем не усунуто недоліки позовної заяви визначені ухвалою суду від 29.03.2021 року, на підставі чого позовна заява підлягає поверненню без розгляду відповідно до ч.4, 174 ГПК України.

Крім того, місцевим господарським судом враховано лише, що відповідачами по справі є комунальне підприємство та орган місцевого самоврядування, які не є прибутковими організаціями та, що в разі задоволення позовних вимог значне фінансове навантаження може вплинути на їх нормальне функціонування, втім не взято до уваги доводи позивача про його скрутний фінансовий стан.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення Європейського суду з прав людини від 28 травня 1985 року у справі "Ашингдейн проти Великої Британії" (Ashingdane v. the. United Kingdom)).

Статтею 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Вказана стаття визначає основні засади судочинства, які є системою загальноправових, міжгалузевих та галузевих принципів, що розкривають сутність судочинства, напрями та досягнення завдань правосуддя та реалізацію прав, свобод і законних інтересів учасників процесу.

Конституцією України передбачається низка гарантій, однією із яких є право судового захисту, що передбачена статтею 55 Конституції України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Це означає, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі ст. 64 Конституції України не може бути обмежене.

Статтею 55 Конституції України закріплено фундаментальний принцип судового захисту всіх порушених прав людини і громадянина. Надання громадянам права на реалізацію судового захисту їх порушених конституційних прав є невід`ємним елементом законності у державі.

Можливість отримати судовий захист порушеного чи оспорюваного суб`єктивного права чи охоронюваного законом інтересу є одним з найважливіших прав особистості, що суттєво визначає її місце у суспільстві. Тому реалізація права на судовий захист має не тільки юридичне, але й суттєве соціально-політичне значення. Судовий захист надається кожному, хто має на нього право та потребує його. Будь-яка особа, що вважає своє право порушеним, має можливість звернутися за судовим захистом та доводити свою правоту.

У п.2.2. Рішення Конституційного суду України у справі № 1-10/2012 зазначено, що ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення Європейського суду з прав людини від 28 травня 1985 року у справі "Ашингдейн проти Великої Британії" (Ashingdane v. the. United Kingdom)).

У рішенні від 28 лютого 2008 року у справі "Церква села Сосулівка проти України" (Tserkva Sela Sosulivka v. Ukraine) (заява № 37878/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник мав доступ до судів різної юрисдикції, проте жодний з них не розглянув по суті його скарги, оскільки суди вважали, що вони не мають юрисдикції розглядати такі питання, незважаючи на те, що процедурних вимог прийнятності було дотримано. У цьому випадку Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що така відмова прирівнюється до відмови у здійсненні правосуддя, що порушує саму суть права заявника на доступ до суду, яке гарантується пунктом 1 статті 6 Конвенції.

У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі "Безімянная проти Росії" (Bezymyannaya v. Russia) (заява № 21851/03) Європейський суд з прав людини констатував порушення "самої суті права заявника на доступ до суду", а отже, порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, яка є частиною національного законодавства України, указавши, що заявниця опинилася у замкнутому колі, у ситуації, коли внутрішньодержавні суди вказували один на одного і відмовлялись розглядати її справу, зважаючи на нібито обмеження своїх судових повноважень. Внутрішньодержавні суди фактично залишили заявницю у судовому вакуумі без будь-якої вини з її сторони" .

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі "Беллет проти Франції" (Bellet v. France).

Отже, висновок місцевого господарського суду про повернення позовної заяви на підставі ч. 4 ст. 174 ГПК України не відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року)

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року).

За змістом п. 4 ст. 280 ГПК України, підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Таким чином, доводи викладені в апеляційній скарзі знайшли своє підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваної ухвали, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити.

Отже, місцевий господарський суд припустився порушення норм процесуального права, а тому ухвалу господарського суду Полтавської області від 29.03.2021 року у справі слід скасувати та справу передати на розгляд господарському суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 255, 269, 270, 271, п. 6 ч. 1 ст. 275, п. 4 ст. 280, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу господарського суду Полтавської області від 29.03.2021 року у справі №917/322/21 скасувати.

Справу №917/322/21 передати на розгляд господарському суду Полтавської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у строк протягом двадцяти днів з дня її проголошення, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02.08.2021 року.

Головуюча суддя О.І. Терещенко

Суддя В.В. Россолов

Суддя Н.М. Дучал