РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.06.2021Справа № 904/1917/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Ковтуна С.А., секретар судового засідання Мамонтова О.О., дослідивши матеріали господарської справи

за позовом комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа»

до акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

про визнання недійсним договору в частині,

Представники:

від позивача Демченко А.Г.

від відповідача Мосійчук А.С.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство теплових мереж «Криворіжтепломережа» (далі - КПТМ «Криворіжтепломережа») звернулося до суду з позовом до акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - НАК «Нафтогаз України») про визнання недійсними пунктів 3.13 та 5.7 договору постачання природного газу від 05.10.2018 № 3486/18-ТЕ-5/3 (далі - Договір) в редакції додаткової угоди № 4 від 30.11.2018.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорювані пункти Договору містять умови, якими заздалегідь визначено (обмежено) розмір збитків відповідача у разі порушення позивачем зобов`язання, що суперечить сутності інституту цивільної відповідальності у вигляді відшкодування збитків та приписам чинного законодавства, а тому вказані положення Договору підлягають визнанню недійсними на підставі статей 203 і 205 Цивільного кодексу України.

Так, на думку позивача, наявність у НАК «Нафтогаз України» можливості стягувати з КПТМ «Криворіжтепломережа» надмірні і жодним чином не доведені грошові суми під виглядом збитків спотворює дійсне правове призначення збитків, оскільки із компенсаторного засобу відновлення майнової сфери потерпілого від порушення зобов`язання договірний розмір збитків перетворюється на джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором і несправедливо покладає на позивача непомірний тягар.

Позивач також зазначає, що п. 3.13 Договору містить умову про зміну державної фіксованої (регульованої) ціни природного газу, що суперечить приписам статті 632 Цивільного кодексу України, статей 189, 191 Господарського кодексу України та статей 10, 11 Закону України «Про ціни і ціноутворення».

Окрім того, позивач стверджує, що передбачена спірними пунктами Договору формула визначення розміру збитків суперечить приписам ч. 3 ст. 614 Цивільного кодексу України, оскільки обмежує відповідальність за завдані збитки.

Суд своєю ухвалою від 01.04.2021 відкрив провадження у справі № 904/1917/21, постановив розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Відповідач відхилив позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на те, що у позовній заяві відсутнє посилання на імперативну норму акта цивільного законодавства, якій суперечать оспорювані пункти Договору. Разом із тим, відповідач зазначив, що спірні пункти Договору відповідали Правилам постачання природного газу, затвердженим постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2496 (далі - Правила постачання природного газу), в редакції, яка діяла на час укладення додаткової угоди № 4 до Договору. На думку відповідача, правові підстави для визнання оспорюваних пунктів Договору недійсними відсутні, а позивачем обрано неналежний/неефективний спосіб захисту свого права.

У відповіді на відзив позивач заперечив проти доводів відповідача, викладених у відзиві.

НАК «Нафтогаз України» подало суду письмові пояснення, в яких, зокрема, вказало на те, що позивач не зазначив конкретних підстав для визнання недійсними спірних пунктів Договору.

Розглянувши надані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив:

05.10.2018 між НАК «Нафтогаз України» (постачальник) та КПТМ «Криворіжтепломережа» (споживач) укладено Договір, відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язався поставити споживачу у 2018 році природний газ, а споживач -оплатити його на умовах Договору.

30.11.2018 сторони уклали додаткову угоду № 4 до Договору (далі - Додаткова угода №4), в якій погодили викласти в новій редакції розділи 1-12 Договору.

Пунктом 2.1 Договору визначено замовлений споживачем обсяг (об`єм) природного газу визначений.

Відповідно до п. 2.5 Договору в редакції Додаткової угоди № 4 допускається відхилення обсягу використання природного газу від замовленого обсягу протягом відповідного розрахункового періоду в розмірі +-5 відсотків (плюс мінус п`ять відсотків) від зазначеного в п. 2.1 обсягу без підписання додаткової угоди.

За умовами п. 3.13 Договору в редакції Додаткової угоди № 4, якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний обсяг використаного споживачем природного газу більше ніж на 5% відрізняється від замовленого обсягу газу на відповідний період (зазначений в п. 2.1 Договору), споживач зобов`язаний відшкодувати постачальнику збитки в порядку, визначеному п. 5.7 Договору. При цьому розмір збитків визначається таким чином:

3.13.1. якщо фактичний об`єм (обсяг) використання природного газу буде менший від замовленого обсягу природного газу, споживач зобов`язаний відшкодувати постачальнику збитки у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості недовикористаного обсягу газу за звітний (розрахунковий) період;

3.13.2. якщо фактичний об`єм (обсяг) використання природного газу буде перевищувати замовлений обсяг природного газу на цей період, споживач зобов`язаний відшкодувати збитки за перевищення об`єму (обсягу) природного газу, що розраховуються за формулою: В = (Vф- Vп) х Ц х К, де: Vф - об`єм (обсяг) природного газу, який фактично поставлений постачальником споживачу протягом розрахункового періоду за Договором відповідно до акта приймання-передачі природного газу; Vп - замовлений обсяг природного газу на розрахунковий період, зазначений в п. 2.1. Договору; Ц - ціна природного газу за Договором; К - коефіцієнт, який дорівнює 0.5.

Пунктом 5.7 Договору в редакції Додаткової угоди № 4 визначено, що відшкодування постачальнику вартості збитків, розрахованих відповідно до умов п. 3.13 Договору, здійснюється таким чином:

- постачальник на підставі даних, зазначених в акті приймання-передачі (якщо споживач порушив пункт 3.9 Договору та не надав акт приймання-передачі, використання газу за відповідний період приймається 0 куб.м.) та замовлених обсягів, визначених пунктом 2.1 Договору, розраховує збитки відповідно до підпунктів 3.13.1 або 3.13.2 пункту 3.13 Договору;

- постачальник після 15 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, надає споживачу акт-претензію щодо відшкодування збитків та розрахунок збитків;

- споживач протягом 20 (двадцяти) робочих днів з моменту отримання акта-претензії зобов`язаний відшкодувати постачальнику вартість збитків на рахунок, визначений в акті- претензії.

У разі, якщо протягом зазначеного періоду споживач не відшкодував (не повністю відшкодував) постачальнику збитки, споживач несе відповідальність перед постачальником на загальних умовах, визначених Договором та чинним законодавством України.

Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання недійсними пунктів 3.13 та 5.7 Договору в редакції Додаткової угоди №4, суд виходить з такого.

Одним із способів захисту, встановлених законом (ст. 16 ЦК України), є визнання правочину недійсним.

За приписами ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою ст. 203 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною першою статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Стаття 22 Цивільного кодексу України дає загальне для цивільного законодавства (як договірного так і деліктного зобов`язання) визначення збитків. Так, збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Визначення поняття збитків наводиться також у ч. 2 ст. 224 Господарського кодексу України, відповідно до якої під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Стаття 225 Господарського кодексу України конкретизує, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Отже, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і яке виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Відповідно до ч. 2 ст. 623 Цивільного кодексу України розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

Згідно з ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарських відносин.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності відповідно до ст. 623 Цивільного кодексу України.

Умовами покладення відповідальності на винну сторону є наявність збитків, протиправність дій цієї особи, причинного зв`язку між діями особи та збитками, які складають об`єктивну сторону правопорушення, та вини особи, внаслідок дій якої спричинено збитки.

Пункт 3.13 Договору в редакції Додаткової угоди № 4 передбачає обов`язок споживача відшкодувати постачальнику збитки, якщо фактичний обсяг використаного споживачем природного газу більше ніж на 5% відрізняється від замовленого обсягу газу у відповідний період. Вказаним пунктом Договору визначено механізм розрахунку розміру збитків залежно від того, споживач фактично використав менший чи більший обсяг природного газу, ніж ним було замовлено.

Разом із тим, пунктом 5.7 Договору в редакції Додаткової угоди № 4 передбачено порядок відшкодування споживачем збитків, розрахованих відповідно до п. 3.13 Договору.

З урахуванням зазначеного, спірними пунктами Договору передбачено збитки, які визначаються наперед і відшкодування яких безпосередньо не залежить від наявності будь-яких втрат з боку постачальника внаслідок дій споживача. Отже, вказані пункти Договору суперечать актам цивільного законодавства, зокрема, положенням Цивільного та Господарського кодексів України, які визначають поняття і правову природу збитків. Окрім того, спірні пункти Договору визначають порядок відшкодування збитків, який не передбачає доведення постачальником їх розміру, що також суперечить законодавчим нормам.

Суд відхиляє заперечення відповідача стосовно того, що спірні пункти Договору відповідають положенням Правил постачання природного газу в редакції, яка діяла на момент укладення Додаткової угоди №4, з таких підстав.

Пунктом 1 розділу VI Правил постачання природного газу (в редакції, чинній станом на 30.11.2018) було передбачено, що відшкодування збитків споживачем, що не є побутовим, постачальнику здійснюється таким чином та в таких випадках:

1) якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний об`єм (обсяг) споживання природного газу, що закуплений постачальником за договором постачання природного газу, буде менший від підтвердженого обсягу природного газу (за умови, що підтверджений обсяг відповідав замовленому споживачем), постачальник має право вимагати від споживача відшкодування збитків у розмірі не більше подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості недовикористаного обсягу газу за звітний період;

2) якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний об`єм (обсяг) постачання природного газу споживачу його постачальником буде перевищувати підтверджений обсяг природного газу на цей період, постачальник має право вимагати від споживача відшкодування збитків за перевищення об`єму (обсягу) природного газу, що розраховується за формулою: В = (Vф - Vп) x Ц х K, де Vф - об`єм (обсяг) природного газу, який фактично поставлений постачальником споживачу протягом розрахункового періоду за договором на постачання природного газу; Vп - підтверджений обсяг природного газу на розрахунковий період; Ц - ціна природного газу за договором постачання природного газу; K - коефіцієнт, який визначається постачальником та не може перевищувати 0,5.

Однак, виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, суд дійшов висновку про те, що при вирішенні цього спору пріоритетними є норми Цивільного та Господарського кодексу України.

Судом також враховано, що правові наслідки порушення умови договору щодо кількості товару передбачені ст. 670 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 3 цієї статті, якщо покупець прийняв більшу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, він зобов`язаний оплатити додатково прийнятий товар за ціною, встановленою для товару, прийнятого відповідно до договору, якщо інша ціна не встановлена за домовленістю сторін. Отже, відповідно до норм закону прийняття покупцем більшої кількості товару, ніж встановлено договором, зобов`язує останнього оплатити додатково прийнятий товар.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсними пунктів 3.13 та 5.7 Договору в редакції Додаткової угоди № 4 у зв`язку з тим, що вказані положення Договору суперечать актам цивільного законодавства.

Отже, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 248 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити повністю позов комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» до акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України».

Визнати недійсними пункти 3.13 та 5.7 договору постачання природного газу від 05.10.2018 № 3486/18-ТЕ-5/3 в редакції додаткової угоди № 4 від 30.11.2018, укладеної між комунальним підприємством теплових мереж «Криворіжтепломережа» та акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України».

Стягнути з акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (вул. Б. Хмельницького, 6, м. Київ, 01601, код 20077720) на користь комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» (пров. Дежньова, 9, м. Кривий Ріг, 50000, код 03342184) 2270,00 грн. судового збору.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана в порядку, передбаченому підпунктом 17.5 пункту 17 розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України».

Повний текст рішення складено 09.08.2021.

Суддя С.А. Ковтун