ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2021 року Справа № 915/1612/20

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області,

головуючий суддя Давченко Т.М.

за участі секретаря Кнауб А.А.;

представники сторін у засідання не з?явилися;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 915/1612/20

за позовом фермерського господарства "Лаванда",

ІНФОРМАЦІЯ_2

вул. Молодіжна, 17, с. Обухівка, Братський район, Миколаївська область, 55425;

до Арбузинської селищної ради,

пров. Каштановий, 18, смт. Арбузинка, Микоаївська область, 55301;

про зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

Фермерським господарством (ФГ) "Лаванда" пред`явлено позов до Арбузинської селищної ради Миколаївської області (далі - Арбузинська селищна рада) з такими вимогами:

"1. Визнати за фермерським господарством "Лаванда" право постійного користування земельною ділянкою площею 25,00 гa для ведення селянського (фермерського) господарства в межах згідно з планом, розташованою на території Арбузинської селищної ради, яка була надана в постійне користування ОСОБА_1 відповідно до Державного акта на право постійного користування землею від 24 лютого 1995 року серії МК № б/н на підставі рішення Арбузинської районної ради народних депутатів від 30.11.1994 р. 3 сесії 22 скликання.

2. Визнати незаконним та скасувати рішення Арбузинської селищної ради Миколаївської області № 44 "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою та визнання державного акта серії МК № б/н від 24.02.1995 року таким, що втратив чинність".

3. Стягнути з Арбузинської селищної ради Миколаївської області (55301 провулок Каштановий, 18 смт. Арбузинка Миколаївська область ) на користь фермерського господарства "Лаванда" (вул. Миру, 116, с. Новокрасне Арбузинського району Миколаївської області 55323 Код ) 4204 грн. витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви, 1051 грн. за подання заяви про забезпечення позову, 12500 грн. витрати на професійну правничу допомогу."

Крім того, разом з позовною заявою ФГ "Лаванда" подано заяву про забезпечення позову, в якій викладено такі вимоги:

"1. Заборонити Арбузинській селищній раді (55301 провулок Каштановий, 18 смт Арбузинка Миколаївська область ) вчиняти із земельними ділянками:

площею 1 га (кадастровий номер :06:001:0195),

площею 1 га (кадастровий номер :06:001:0196),

площею 1 га (кадастровий номер :06:001:0197),

площею 1 га (кадастровий номер :06:001:0198),

площею 1 га (кадастровий номер :06:001:0199),

площею 1,8608 га (кадастровий номер :06:001:0194),

площею 1 га (кадастровий номер :06:001:0200),

площею 1 га (кадастровий номер :06:001:0201),

площею 1 га (кадастровий номер :06:001:0202),

площею 1 га (кадастровий номер :06:001:0203),

площею 1 га (кадастровий номер :06:001:0204),

площею 1 га (кадастровий номер :06:001:0205),

дії, спрямовані на зміну цільового призначення вказаних ділянок, їх поділу або об`єднання з іншими земельними ділянками, прийняття рішень щодо затвердження на них проектів землеустрою, відведення земельних ділянок, передачі їх у власність, вчиняти інші дії щодо них.

2. Заборонити державним реєстраторам, нотаріусам, іншим суб`єктам та посадовим особам, які уповноважені здійснювати реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо Земельних ділянок:

площею 1 га (кадастровий номер :06:001:0195),

площею 1 га (кадастровий номер :06:001:0196),

площею 1 га (кадастровий номер :06:001:0197),

площею 1 га (кадастровий номер :06:001:0198),

площею 1 га (кадастровий номер :06:001:0199),

площею 1,8608 га (кадастровий номер :06:001:0194),

площею 1 га (кадастровий номер :06:001:0200),

площею 1 га (кадастровий номер :06:001:0201),

площею 1 га (кадастровий номер :06:001:0202),

площею 1 га (кадастровий номер :06:001:0203),

площею 1 га (кадастровий номер :06:001:0204),

площею 1 га (кадастровий номер :06:001:0205)."

За такими вимогами ухвалою від 19.01.2021 відкрито провадження в даній справі, вирішено розглянути справу за правилами загального позовного провадження, у розумний строк, тривалість якого обумовлюється запровадженням в Україні карантину через спалах у світі корона вірусу COVID-19 та введенням Урядом України протиепідемічних заходів, а також призначено підготовче засідання на 03.02.2021.

Заяву про забезпечення позову вирішено розглянути у судовому засіданні з викликом сторін, у зв?язку з чим визнано явку сторін у засідання 03.02.2021 обов?язковою.

Ухвалою від 03.02.2021 відмовлено в задоволенні заяви ФГ "Лаванда" про вжиття заходів забезпечення позову; іншою ухвалою від тієї ж дати, занесеною до протоколу судового засідання, продовжено строк підготовчого провадження у справі; підготовче засідання відкладено на 06.04.2021.

Ухвалою від 06.04.2021, занесеною до протоколу судового засідання, відкладено підготовче засідання на 28.04.2021.

Ухвалою від 28.04.2021, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті на 02.06.2021, проте в указану дату засідання не відбулося у зв?язку з перебуванням головуючого судді у відпустці, про що сторін у справі повідомлено телефонограмою.

Ухвалою від 09.06.2021 призначено справу до розгляду на 30.06.2021.

У судовому засіданні 30.06.2021 оголошено перерву до 27.07.2021.

Позов у даній справі мотивовано тим, що Арбузинською селищною радою після смерті засновника ФГ "Лаванда" ОСОБА_1 , якому була надана в постійне користування вищевказана земельна ділянка, прийнято оскаржуване рішення № 44 "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою та визнання державного акта серії МК № б/н від 24.02.1995 року таким, що втратив чинність" за відсутності для цього правових підстав та з порушенням положень п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" в частині вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин, а також ст. 19 Конституції України, ст. 141 ЗК України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Позивач зазначає, що після отримання засновником ОСОБА_1 . Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації, останнім засновано ФГ "Лаванда", яке зареєстроване як юридична особа і з дня державної реєстрації набуло права та обов?язки землекористувача відносно спірної ділянки; у земельному законодавстві відсутня така підстава припинення права постійного користування фермерським господарством земельною ділянкою як смерть громадянина - засновника фермерського господарства.

Арбузинська селищна рада у відзиві від 12.02.2021 № 291/05/2021 позов не визнала, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним, з посиланням на те, що:

- позивачем не подано доказів на підтвердження фактичного користування ФГ "Лаванда" спірною земельною ділянкою за цільовим призначенням, здійснення на ній господарської діяльності з вирощування сільськогосподарських культур, сплати податків, подання звітності до контролюючих органів, а також доказів дотримання порядку набуття фермерським господарством у користування спірної земельної ділянки для ведення своєї діяльності;

- позивач зазначає, що спірна земельна ділянка за кадастровим номером :06:000:0121 була розпайована та за її рахунок сформовані нові земельні ділянки, проте матеріали справи не містять відомостей щодо кадастрових номерів земельних ділянок, сформованих за рахунок спірної земельної ділянки; на думку відповідача, таке свідчить про відсутність об?єкта, право постійного користування яким підлягає визнанню;

- на момент винесення Арбузинською селищною радою оскаржуваного рішення та визнання державного акта від 24.02.1995 серії МК №б/н таким, що втратив чинність, Арбузинська селищна рада діяла в рамках чинного законодавства та сталої судової практики.

Інших документів по суті справи від сторін не надійшло.

Від сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, представники в засідання не з?явилися; їх явка обов`язковою не визнавалася.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Арбузинською районною радою народних депутатів Арбузинського району Миколаївської області на підставі рішення 3 сесії 22 скликання Арбузинською районною радою народних депутатів Арбузинського району Миколаївської області від 30.11.1994 видано громадянину ОСОБА_1 . Державний акт на право постійного користування землею, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 274 (далі ? Акт № 274) (а.с. 58, зв.).

Згідно указаного акту та додатків до нього, в постійне користування ОСОБА_2 передано для ведення селянського (фермерського) господарства згідно з планом землекористування земельну ділянку площею 25 га, розташовану на території Новокрасненської сільської Ради народних депутатів.

У подальшому 28.02.1996 зареєстровано юридичну особу ? фермерське господарство "Лаванда"; відповідні відомості про ФГ "Лаванда" (ідентифікаційний код 22430764) внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 28.02.1996 (номер запису 0000170) (а.с. 57-58).

Згідно статуту позивача в редакції, затвердженій рішенням засновника (власника) ОСОБА_1 від 16.05.219 № 1/19, ФГ "Лаванда" створене і діє у відповідності до Конституції України, Законів України "Про фермерське господарство", "Про пріоритетність соціального розвитку села та агропромислового комплексу в народному господарстві", Земельного Кодексу України, Господарського Кодексу України; засновником (власником) господарства є ОСОБА_1 ; головою фермерського господарства є ОСОБА_3 ; членами фермерського господарства є: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (п.п. 1.1-1.4 статуту).

Господарство здійснює самостійну, ініціативну, систематичну, на власний ризик господарську діяльність з метою одержання прибутку, наступного його розподілу між учасниками пропорційне трудовому внеску кожного з них та досягнення економічних і соціальних результатів. Предметом (видом) економічної діяльності підприємства зазначено: вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур, овочів і баштанних культур, корнеплодів і бульбоплодів, прядивних культур, інших однорічних і дворічних культур, винограду, зернякових і кісточкових фруктів, ягід, горіхів та інших фруктів, та ін (п. 2.1 статуту).

Землі господарства складаються із: земельної ділянки, що належить на праві власності або на праві постійного користування господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать засновнику (власнику) господарства, членам господарства направі приватної власності і використовуються згідно Закону України; земельних ділянок інших фізичних чи юридичних осіб, які використовуються господарством згідно відповідних договорів (п. 7.4 статуту).

За твердженнями позивача, зазначена вище земельна ділянка, надана в постійне користування засновника ФГ "Лаванда" ОСОБА_1 , з моменту її надання і на даний час законно використовується позивачем, для заснування котрого і була отримана у користування ОСОБА_1 .

Засновник господарства, громадянин ОСОБА_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 14.06.2019 серії НОМЕР_1 (а.с. 46, зв.).

У подальшому оскаржуваним рішенням ХІХ позачергової сесії восьмого скликання Арбузинської селищної ради від 27.06.2019 № 44 вирішено: припинити право постійного користування земельною ділянкою, визнати Акт № 274 таким, що втратив чинність, а також віднести земельну ділянку загальною площею 25,0 газа кадастровим номером :06:000:0121 (рілля) до земель запасу (не наданих у власність чи користування) комунальної власності Арбузинської селищної ради (а.с. 45, зв.).

Згідно адвокатського запиту представника ОСОБА_3 від 27.04.2020 № 10/2020 та відповіді Арбузинської селищної ради від 05.05.220 № 573/04-05/20, на даний час із спірної земельної ділянки рішеннями ХХІІІ позачергової сесії восьмого скликання від 16.10.2019 передано в приватну власність для ведення фермерського господарства ОСОБА_4 площею 6,0696 га та ОСОБА_5 площею 6,0696 га, а решта земельної ділянки площею 12,8608 га згідно поданих заяв жителів громади с. Новокрасне в кількості 12 осіб рішеннями ХХХІІ позачергової сесії восьмого скликання від 10.04.2020 надана для ведення особистого селянського господарства (а.с. 44-45).

Викладені обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи копіями відповідних рішень Арбузинської селищної ради, витягами з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельні ділянки та роздруківками з офіційного веб-сайту Держгеокадастру map.land.gov.ua.

Позивач вважає указане вище рішення Арбузинської селищної ради від 27.06.2019 № 44 незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки воно прийняте з порушенням положень п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" в частині вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин, а також ст. 19 Конституції України, ст. 141 ЗК України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Викладені обставини зумовили звернення ФГ "Лаванда" до суду з позовом у даній справі.

Земельним законодавством, чинним на час створення ФГ "Лаванда", передбачалося, що громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подають до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписує голова створюваного селянського (фермерського) господарства (ч. 1 ст. 51 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент створення позивача).

Користування землею може бути постійним або тимчасовим. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (ст. 7, ч. 1 ст. 23 Земельного кодексу України (у редакції станом на момент створення позивача).

Із змісту наведених положень законодавства вбачається, що земельна ділянка на праві постійного землекористування для ведення селянського (фермерського) господарства надавалася не громадянину України, а спеціальному суб`єкту ? голові створюваного селянського (фермерського) господарства.

У відповідності до ст. 9 Закону України від 20.12.1991 №2009-ХІІ "Про селянське (фермерське) господарство" (в редакції чинній на час реєстрації позивача), після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку. Для державної реєстрації селянського (фермерського) господарства до відповідної Ради народних депутатів подається заява, статут, якщо це необхідно для створюваної організаційної форми підприємництва, список осіб, які виявили бажання створити його (із зазначенням прізвища, імені та по батькові голови), і документ про внесення плати за державну реєстрацію. За державну реєстрацію справляється плата, розмір якої встановлюється Кабінетом Міністрів України. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладання договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи, одержує печатку із своїм найменуванням і адресою, відкриває розрахунковий та інші рахунки в установах банку і вступає у відносини з підприємствами, установами та організаціями, визнається державними органами та органами місцевого самоврядування як самостійний товаровиробник при плануванні економічного і соціального розвитку регіону. Сільська, селищна, міська Рада народних депутатів заносить до спеціальної погосподарської книги дані про склад господарства, передану у власність та надану у користування господарству земельну ділянку.

Отже, законодавством, чинним на момент створення позивача, було передбачено одержання земельної ділянки в якості обов?язкової умови для набуття фермерським господарством правосуб`єктності як юридичної особи.

Одержання громадянином державного акту, яким посвідчувалося право на земельну ділянку для ведення фермерського господарства, зобов?язувало таку фізичну особу в подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації фермерського господарства. Тобто закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану в користування для ведення фермерського господарства, без створення відповідного фермерського господарства.

09.06.2003 було прийнято новий Закон України № 937-ІV "Про фермерське господарство" (далі ? Закон № 937-ІV), яким Закон України "Про селянське (фермерське) господарство" № 2009-ХІІ визнано таким, що втратив чинність.

У ст. 1 Закону № 937-ІV вказано, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.

Згідно з ч. 1 ст. 5, ч. 1 ст. 7 Закону № 937-ІV, право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

Фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою (ст. 8 Закону № 937-ІV).

Отже, можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов?язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов?язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства.

Фермерське господарство (у будь-якій його формі) ініціюється для подальшої діяльності з виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, з метою отримання прибутку, що відповідає наведеному у ст. 42 Господарського кодексу України визначенню підприємництва як самостійної, ініціативної, систематичної, на власний ризик господарської діяльності, що здійснюється суб?єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Формування програми діяльності, залучення матеріально-технічних, фінансових та інші види ресурсів, використання яких не обмежено законом, є складовими елементами здійснення підприємницької діяльності в розумінні ст. 44 Господарського кодексу України. При цьому можливість реалізації громадянином права на здійснення підприємницької діяльності у вигляді фермерського господарства безпосередньо пов?язана з наданням (передачею) громадянину земельних ділянок відповідного цільового призначення.

Ураховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки іншим чином, ніж це передбачено її цільовим призначенням, а також правові наслідки використання чи невикористання земельної ділянки не за її цільовим призначенням, надана громадянину у встановленому порядку для ведення (створення) фермерського господарства земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб. Суб?єктом такого використання може бути особа-суб?єкт господарювання за ст. 55 Господарського кодексу України.

Аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду викладені в постанові від 01.04.2020 у справі № 320/5724/17.

З аналізу наведених положень законодавства можна зробити висновок, що після отримання земельної ділянки та реєстрації фермерського господарства як юридичної особи, таке фермерське господарство( а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства) набуває прав та обов?язків землекористувача щодо цієї ділянки.

Така практика застосування норм права щодо фактичної заміни у правовідносинах користування земельними ділянками орендаря й переходу обов?язків землекористувача земельних ділянок до фермерського господарства з дня його державної реєстрації є сталою та підтримується Великою Палатою Верховного Суду (аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постановах від 13.03.2018 у справі № 348/992/16-ц, від 20.06.2018 у справі № 317/2520/15-ц, від 22.08.2018 у справі № 606/2032/16-ц, від 31.10.2018 у справі № 677/1865/16-ц, від 21.11.2018 у справі № 272/1652/14-ц, від 12.12.2018 у справі № 704/29/17-ц, від 16.01.2019 у справі № 695/1275/17 та у справі № 483/1863/17, від 27.03.2019 у справі № 574/381/17-ц, від 03.04.2019 року у справі № 628/776/18).

Пунктом 6 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України (у редакції Закону від 25.10.2001), який діяв з 01.01.2002 (момент набрання чинності названим Земельним кодексом України) до 22.09.2005, було встановлено, що громадяни та юридичні особи, які набули земельні ділянки на праві постійного користування до 01.01.2002, але згідно з Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01.01.2008 переоформити право постійного користування на право власності або право оренди.

Проте Конституційний Суд України рішенням № 5-рп/2005 від 22.09.2005 визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення пункту 6 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України щодо зобов?язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення.

Таким чином, громадяни та юридичні особи, які до 01.01.2002 отримали у постійне користування земельні ділянки, правомочні використовувати отримані раніше земельні ділянки на підставі цього правового титулу без обов?язкового переоформлення права постійного користування на право власності на землю чи на право оренди землі.

Отже, з моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства та набуття ним прав юридичної особи таке господарство на основі норм права набуває як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов?язки щодо використання земельної ділянки. Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що у відносинах, а також спорах з іншими суб?єктами, голова фермерського господарства, якому була передана у власність, постійне користування чи оренду земельна ділянка, виступає не як самостійна фізична особа, власник, користувач чи орендар земельної ділянки, а як представник (голова, керівник) фермерського господарства. У таких правовідносинах їх суб?єктом є не фізична особа - голова чи керівник фермерського господарства, а фермерське господарство як юридична особа (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 615/2197/15-ц (провадження № 14-533цс18).

Право користування земельною ділянкою може бути припинено лише з певних підстав, закріплених у законодавстві.

У п. 7.27 постанови від 05.11.2019 у справі № 906/392/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених у ст. 141 ЗК України, перелік яких є вичерпним.

Так, ст. 141 ЗК України (у редакції, чинній на момент смерті фізичної особи-засновника позивача) передбачено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Статтею 142 ЗК України (у редакції, чинній на момент смерті фізичної особи-засновника позивача) передбачено, що припинення права власності на земельну ділянку у разі добровільної відмови власника землі на користь держави або територіальної громади здійснюється за його заявою до відповідного органу. Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у разі згоди на одержання права власності на земельну ділянку укладають угоду про передачу права власності на земельну ділянку. Угода про передачу права власності на земельну ділянку підлягає нотаріальному посвідченню. Припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації (ст. 142 ЗК України).

У відповідності до положень ч. 1 ст. 27 ЗК України (у редакції чинній на момент передачі земельної ділянки у користування), право користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється у разі: 1) добровільної відмови від земельної ділянки; 2) закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; 3) припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства; 4) систематичного невнесення земельного податку в строки, встановлені законодавством України, а також орендної плати в строки, визначені договором оренди; 5) нераціонального використання земельної ділянки; 6) використання земельної ділянки способами, що призводять до зниження родючості ґрунтів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення екологічної обстановки; 7) використання землі не за цільовим призначенням; 8) невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, і протягом двох років - для несільськогосподарських потреб; 9) вилучення земель у випадках, передбачених статтями 31 і 32 цього Кодексу.

З викладеного вбачається, що підставою припинення права постійного користування земельною ділянкою, наданою громадянину для ведення фермерського господарства, є припинення діяльності такої юридичної особи як селянське (фермерське) господарство. У земельному законодавстві (як чинному на момент створення відповідача, так і на теперішній час) така підстава припинення права постійного користування фермерським господарством земельною ділянкою свого засновника як смерть громадянина-засновника фермерського господарства відсутня.

Адже, правове становище фермерського господарства як юридичної особи та суб?єкта господарювання, в тому числі його майнова основа, повинні залишатися стабільними незалежно від припинення участі в його діяльності засновника такого господарства як в силу об?єктивних причин (смерті, хвороби тощо), так і на підставі вільного волевиявлення при виході зі складу фермерського господарства.

Таким чином, одержання громадянином-засновником правовстановлюючого документа на право власності чи користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства є необхідною передумовою державної реєстрації та набуття фермерським господарством правосуб?єктності як юридичної особи. Підставою припинення права користування земельною ділянкою, яка була отримана громадянином для ведення фермерського господарства і подальшої державної реєстрації фермерського господарства як юридичної особи, виступає припинення діяльності відповідного фермерського господарства.

У разі смерті громадянина-засновника селянського (фермерського) господарства право постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення фермерського господарства його засновнику, не припиняється зі смертю цієї особи, а зберігається за фермерським господарством, до якого воно перейшло після створення фермерського господарства. Звідси право постійного користування земельною ділянкою саме через перехід його до селянського (фермерського) господарства не входить до складу спадщини.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 179/1043/16-ц.

Разом з тим Верховний Суд наголосив, що вищенаведений механізм переходу до фермерського господарства права користування землею застосовується виключно щодо земельної ділянки, з якою безпосередньо пов?язане створення фермерського господарства та його державна реєстрація як юридичної особи.

Тільки у цьому випадку з дня державної реєстрації фермерського господарства воно набуває права та обов?язки землекористувача земельної ділянки, наданої її засновнику у користування і відповідне право землекористування фермерського господарства не припиняється зі смертю засновника.

В даному випадку судом встановлено, що одержання ОСОБА_1 спірної ділянки здійснене безпосередньо з метою заснування ФГ "Лаванда" та його реєстрації як юридичної особи; позивач з дня його державної реєстрації набув права та обов?язки землекористувача щодо спірної земельної ділянки, яке не може бути припиненим зі смертю засновника господарства ОСОБА_1 .

Викладеним спростовуються доводи відповідача про відсутність підстав для задоволення позову у зв?язку з тим, що на момент винесення оскаржуваного рішення та визнання державного акта від 24.02.1995 серії МК №б/н таким, що втратив чинність, Арбузинська селищна рада діяла в рамках чинного законодавства.

Суд також визнає, що матеріали справи не містять доказів припинення права користування позивача спірною земельною ділянкою у порядку, передбаченому законодавством.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про доведення позивачем наявності у ФГ "Лаванда" права постійного користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначення для ведення селянського (фермерського) господарства, площею 25,0 га за кадастровим номером :06:000:0121, згідно Державного акту № 274.

Дії відповідача щодо прийняття оскаржуваного рішення та подальшого розпорядження спірною земельною ділянкою суд визнає такими, що свідчать про невизнання за позивачем права постійного користування спірною земельною ділянкою.

Суд відхиляє доводи Арбузинської селищної ради про необґрунтованість позову з огляду на неподання позивачем доказів на підтвердження фактичного користування ФГ "Лаванда" спірною земельною ділянкою за цільовим призначенням ? оскільки подання таких доказів не має відношення до наявності або відсутності у фермерського господарства прав землекористувача спірної земельної ділянки.

Доводи відповідача про те, що на даний час спірна земельна ділянка за кадастровим номером :06:000:0121 розпайована, що свідчить про відсутність об?єкта, право постійного користування яким підлягає визнанню, ? також відхиляються судом з огляду на те, що фактично спірна земельна ділянка не припинила існування; законодавством передбачений порядок відновлення прав землекористувачів в разі їх порушення/оспорення/невизнання, у т.ч. в разі зміни меж або кадастрових номерів земельних ділянок.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Статтею 21 ЦК України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов?язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Статтею 391 Цивільного кодексу України установлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Ураховуючи викладене, суд визнає, що рішення Арбузинської селищної ради Миколаївської області від 27.06.2019 № 44 "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою та визнання державного акта серії МК № б/н від 24.02.1995 року таким, що втратив чинність" суперечить актам цивільного законодавства і порушує інтереси позивача, як землекористувача спірної земельної ділянки, а тому є незаконним і підлягає скасуванню.

Господарським процесуальним законодавством визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 74, ч. 1 ст. 73 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 86 ГПК України).

В даному випадку суд вважає за необхідне наголосити на тому, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

У відповідності до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 21.08.2020 у справі № 904/2357/20.

За результатами дослідження наданих учасниками доказів, суд дійшов висновку про доведеність, законність та обґрунтованість заявлених фермерським господарством позовних вимог, а отже наявність підстав для задоволення їх у повному обсязі.

Таким чином, позов у даній справі належить задовольнити у повному обсязі.

Суд додатково звертає увагу сторін на те, що оцінюючи доводи учасників справи під час розгляду справи, суд як джерелом права керується також практикою Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приходить до наступного.

Господарським процесуальним законодавством передбачено покладання судових витрат, зокрема, витрат на оплату позовної заяви судовим збором, на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України).

Отже, витрати позивача на оплату позовної заяви судовим збором, згідно квитанцій від 03.11.2020 № 131 на суму 2102 грн. та від 23.12.2020 № 85 на суму 2102 грн., а загалом у сумі 4204 грн., належить у цій сумі відшкодувати за рахунок відповідача.

Витрати позивача з оплати судовим збором заяви про забезпечення позову задоволенню не підлягають, оскільки у задоволені зазначеної заяви відмовлено ухвалою від 03.02.2021.

Щодо вимог позивача про стягнення з Арбузинської селищної ради грошових коштів на відшкодування витрат на отримання професійної правничої допомоги, суд приходить до такого.

Згідно поданого позивачем остаточного розрахунку судових витрат, які поніс позивач у зв?язку з підготовкою та розглядом даної справи, витрати ФГ "Лаванда" на одержання професійної правничої допомоги склали 10500 грн.

Господарським процесуальним законодавством передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов?язаних із розглядом справи. До витрат, пов?язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов?язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч.ч. 1, 3 ст. 123 ГПК України). Витрати, пов?язані із правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов?язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов?язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ст. 126 ГПК України).

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 129 ГПК України).

Склад та розмір витрат, пов?язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов?язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов?язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об?єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв?язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Позивачем на підтвердження понесення судових витрат у вищевказаній сумі подано суду договір від 24.04.2020 про надання професійної правничої (правової) допомоги, укладений ФГ "Лаванда" (клієнтом) з адвокатом Мірошниченко О.В., згідно п.п. 1.1-1.2 якого адвокат бере на себе зобов?язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, а клієнт зобов?язаний оплатити замовлення у порядку та строки, обумовлені сторонами; адвокат, зокрема, надає клієнту консультаційні та юридичні послуги щодо захисту інтересів останнього з усіх порушених прав та інтересів, зокрема, в господарських судах; організовує ведення претензійно-позовної роботи по матеріалам, що підготовлені клієнтом; представляє клієнта з усіма правами без обмеження правомочності, які надано позивачу та відповідачу; представляє інтереси клієнта в судах.

У відповідності до п. 4.1 договору, за правову допомогу, передбачену в п. 1.2 договору, клієнт сплачує адвокату винагороду в розмірі 15000 грн.

Сторонами погоджено, що договір про надання правової допомоги набирає чинності з моменту його підписання та діє до його повного виконання (п. 2.1 договору).

Із змісту указаного договору вбачається, що розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у вигляді фіксованої суми (гонорару) та не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Разом із тим, згідно п. 4.2 договору, адвокат залишає за собою право в односторонньому порядку надати весь обсяг або частину роботи безоплатно.

Позивачем на підтвердження фактичного розміру понесених витрат на отримання правничої допомоги подано суду копії акту від 10.11.2020 № 1 приймання-передачі виконаних робіт по договору про надання професійної правничої допомоги від 24.04.2020, згідно якого адвокатом передано, а клієнтом прийнято без зауважень послуги за період 24.04-10.11.2020 на суму 5500 грн. (підготовка матеріалів до суду, збір доказів; підготовка позовної заяви про визнання права постійного користування земельною ділянкою за ФГ "Лаванда" та скасування рішення Арбузинської селищної ради від 27.06.2019 № 44); прибуткового касового ордеру від 10.11.2020 № 21 на суму 5500 грн. та квитанції до нього (а.с. 13-15); акту від 27.07.2020 № 2 приймання-передачі виконаних робіт по договору про надання професійної правничої допомоги від 24.04.2020, згідно якого адвокатом передано, а клієнтом прийнято без зауважень послуги за період 10.11.2020-27.07.2021 на суму 5000 грн. (представництво інтересів у суді першої інстанції); прибуткового касового ордеру на суму 5000 грн.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката на загальну суму 10500 грн., і таку суму суд вважає необхідним відшкодувати позивачу за рахунок відповідача.

У судовому засіданні 27.07.2021, згідно ч. 1 ст. 240 ГПК України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Керуючись ст.ст. 232, 233, 236-238 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов фермерського господарства "Лаванда" задовольнити повністю.

2. Визнати за фермерським господарством "Лаванда", 55323, Миколаївська область, Арбузинський район, с. Новокрасне, вул. Миру, 116, ідентифікаційний код 22430764, право постійного користування земельною ділянкою площею 25,0 га (за раніше присвоєним кадастровим номером :06:000:0121) для ведення селянського (фермерського) господарства в межах згідно з планом, розташованою на території Арбузинської селищної ради, яка була надана в постійне користування ОСОБА_1 відповідно до Державного акта на право постійного користування землею від 24.02.1995 серії МК № б/н на підставі рішення 3 сесії 22 скликання Арбузинської районної ради народних депутатів від 30.11.1994.

3. Визнати незаконним та скасувати рішення Арбузинської селищної ради Миколаївської області від 27.06.2019 № 44 "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою та визнання державного акта серії МК № б/н від 24.02.1995 року таким, що втратив чинність".

4. Стягнути з Арбузинської селищної ради, пров. Каштановий, 18, смт. Арбузинка, Микоаївська область, 55301, ідентифікаційний код 04376653, на користь фермерського господарства "Лаванда", вул. Миру, 116, с. Новокрасне, Арбузинський район, Миколаївська область, 55323, ідентифікаційний код 22430764, грошові кошти на відшкодування витрат на оплату позовної заяви судовим збором у сумі 4204 грн. та грошові кошти на відшкодування витрат на отримання професійної правничої допомоги адвоката в сумі 10500 грн.

Рішення може бути оскаржено до Південно-Західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Миколаївської області протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 30.07.2021.

Суддя Т.М. Давченко