ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2021 року Справа № 915/700/21

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Смородінової О.Г.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Селм Агро» (18023, м. Черкаси, вул. Благовісна, буд. 119; ідентифікаційний код 38469809)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Діонісій VN» (57251, Миколаївська обл., Вітовський р-н, село Костянтинівка, вул. Миру, буд. 13; ідентифікаційний код 33231825)

про: стягнення 18988,30 грн,

Суть спору:

28.05.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю «Селм Агро» звернулося до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою б/н від 21.05.2021 (з додатками), в якій просить суд:

1. Стягнути з Відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Діонісій VN»; , Адреса: 57251, Миколаївська область, Вітовський район, село Костянтинівка, вул. Миру, 13; ІПН 08; Св. № 200098332; тел. НОМЕР_2, на користь Позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Селм Агро», м. Черкаси, вул. Благовісна, 119, 18023, , НОМЕР_1 в ЧФ ОУ АТ ОЩАДБАНК м. Черкаси, МФО банку 354507, ІПН 11, св-во ПДВ 200108703, заборгованості за договором № 19144 від 05.10.2018, у сумі - 18988,30 грн, з яких:

- 13273,91 грн заборгованості за договором;

- 3631,86 грн пеня;

- 1445,43 грн борг з урахуванням індексу інфляції;

- 637,10 грн 3 % річних.

2. Судові витрати покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Діонісій VN»; , і стягнути з нього на користь ТОВ «Селм Агро», , сплачений останнім судовий збір у розмірі 2270,00 грн.

Позовні вимоги ґрунтуються на підставі: умов Договору поставки № 19144 від 05.10.2018; видаткової накладної № 12317 від 15.10.2019; меморіальних ордерів (2 шт.); застосування норм статей 11, 202, 526, 625, 655-658, 692 Цивільного кодексу України, статей 181, 193, 222 Господарського кодексу України; та мотивовані неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання за укладеним між сторонами Договором.

Ухвалою суду від 02.06.2021 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 915/700/21 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; запропоновано позивачу у 10-денний строк з дня отримання даної ухвали надати суду та направити відповідачу копію рахунку № 20705 від 08.10.2019, посилання на який наявне у наданих до позовної заяви меморіальних ордерах; встановлено для сторін процесуальні строки для подання заяв по суті справи.

Копія вказаної ухвали була направлена учасникам справи, на їх адреси місцезнаходження, визначені у відповідності до приписів ч. 2 ст. 27 ГПК України.

Так, позивач отримав копію ухвали 09.06.2021, що підтверджується відповідною відміткою на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення зі штрихкодовим ідентифікатором 680.

Відповідач отримав копію ухвали 08.06.2021, що підтверджується відповідною відміткою на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення зі штрихкодовим ідентифікатором 671.

14.06.2021 до суду від позивача надійшла заява б/н від 11.06.2021 (вх. № 9048/21), на виконання ухвали суду від 02.06.2021.

Станом на час розгляду справи інших заяв чи клопотань як по суті справи, так і з процесуальних питань, від учасників справи до суду не надходило.

Відповідач правом, передбаченим ст. 165 Господарського процесуального кодексу України щодо оформлення відзиву на позовну заяву і документів, що підтверджують заперечення проти позову, не скористався, про причини ненадання відзиву суд не повідомив.

Так, як уже було наведено вище, ухвалою суду від 02.06.2021 відповідачу було встановлено строк у 15 днів від дня отримання даної ухвали для надання суду відзиву.

Копію вказаної ухвали відповідач отримав 08.06.2021. Таким чином, встановлений судом строк на подання відзиву, для відповідача тривав до 23.06.2021.

Разом із тим, протягом встановленого процесуального строку відповідач відзиву на позовну заяву не надав.

За правилами ст. 248 ГПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Суд розглянув дану справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами (ст. 252 ГПК України).

При цьому, відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України, у зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішив справу за наявними матеріалами.

Ознайомившись з матеріалами справи, дослідивши надані докази у їх сукупності, суд -

В С Т А Н О В И В:

05 жовтня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Селм Агро», як постачальником, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Діонісій VN», як покупцем, був укладений Договір поставки № 19144 (далі - Договір), відповідно до предмета якого постачальник поставляє, а покупець приймає запасні частини до сільськогосподарської техніки (надалі - товар). Кількість, ціна, строки та умови поставки кожної партії Товару визначаються в додатках (специфікації, видаткові накладні), які є невід`ємною частиною цього Договору (п. 1.1).

За умовами наведеного Договору:

- постачальник бере на себе зобов`язання після підписання Договору передати покупцю Товар в строк не пізніше вказаного в Додатках (п. 2.1);

- покупець бере на себе зобов`язання прийняти Товар від постачальника та здійснити оплату в строк та в порядку, вказаному в Додатках (п. 2.2);

- розрахунки за товар здійснюються у формі передоплати, чи післяплати протягом 14 календарних днів з моменту поставки товару або у інший строк, попередньо домовлений між сторонами, про що сторонами укладається додаткова угода до даного Договору (п. 4.1);

- сторони несуть відповідальність за цим Договором у відповідності до чинного законодавства України (п. 7.1);

- покупець несе відповідальність за цим Договором у формі пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від загального вартості Товару, визначеної в Додатках до даного Договору, у випадку несвоєчасної оплати вартості Товару чи порушення умов даного Договору (п. 7.2);

- всі суперечки, що виникають за цим Договором або у зв`язку з ним, будуть вирішуватись шляхом переговорів (п. 8.1);

- в разі, якщо сторони не можуть дійти згоди, то всі суперечки підлягають передачі на розгляд та кінцеве вирішення в господарський суд згідно з чинним законодавством України 9п. 8.2);

- Договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до 31 грудня 2019 р (п. 9.1);

- в разі, якщо за тридцять календарних днів до закінчення строку дії Договору жодна сторона не виявить бажання розірвати його, про що сторона повинна повідомити іншу сторону письмово під підпис або рекомендованим листом, то дія Договору автоматично продовжується на один рік на тих же умовах без обмеження кількості таких пролонгацій (п. 9.2);

- закінчення строку дії даного Договору чи припинення його дії (розрив) не звільняє покупця від зобов`язань по оплаті поставленої постачальником продукції та суми виставленої неустойки (п. 9.3).

Вказаний Договір скріплений підписами та печатками обох сторін.

Предметом даного позову виступає майнова вимога позивача, як постачальника, щодо стягнення з відповідача, як покупця, заборгованості за поставлений товар, а також пені, інфляційних втрат та відсотків річних внаслідок порушення відповідачем грошового зобов`язання за укладеним між сторонами договором.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Таким чином, до предмету доказування у даній справі належать обставини порушення споживачем грошового зобов`язання за укладеним між сторонами договором поставки, в частині своєчасності здійснення розрахунків за поставлений товар.

Позивач на підтвердження власної правової позиції надав суду такі докази:

- Договір поставки № 19144 від 05.10.2018;

- видаткова накладна № 12317 від 15.10.2019;

- меморіальні ордери (2 шт.);

- рахунок № 20705 від 08.10.2019.

Відповідач, як уже було наведено вище, відзиву на позовну заяву та будь-яких доказів на підтвердження власної правової позиції суду не надав.

Статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як слідує з положень ст. 77, 78 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до змісту ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши надані суду докази, оцінивши їх у відповідності з вимогами ст. 86 ГПК України, проаналізувавши обставини справи відносно норм чинного законодавства, яке регулює спірні відносини, суд дійшов таких висновків.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються положеннями чинного законодавства про поставку.

Так, згідно з приписами ч. ч. 1 та 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За умовами ч. 1 ст. 662 та ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар.

Згідно з ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов вищенаведеного Договору Товариство з обмеженою відповідальністю «Селм Агро» поставило Товариству з обмеженою відповідальністю «Діонісій VN», а останнє прийняло у власність товар на суму 13923,91 грн, на підтвердження чого позивачем надано копію видаткової накладної № 12317 від 15.10.2019, яка підписана обома сторонами без будь-яких зауважень і заперечень.

За даними позивача, відповідач оплату за поставлений товар здійснив лише частково.

Так, для здійснення оплати за поставлений товар позивачем було виставлено відповідачу рахунок-фактуру № 20705 від 08.10.2019 на суму 13923,91 грн.

З посиланням на вказаний рахунок-фактуру, відповідачем було здійснено дві оплати на загальну суму 650,00 грн, на підтвердження чого позивачем надано до позовної заяви меморіальні ордери:

- № @2PL362460 tr. D2P5L0202A9BF8 P від 02.02.2021 на суму 275,00 грн;

- № @2PL455532 tr. D2P4L0318AUEJ1 P від 18.03.2021 на суму 375,00 грн.

З урахуванням наведеного суд зауважує, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, відповідно до статті 11 ЦК України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до приписів статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

За приписами статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У відповідності до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 2 ст. 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Відповідно до частин 3 та 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

За таких обставин обов`язок доведення факту своєчасності здійснення оплати за поставлений товар закон покладає на покупця.

Враховуючи викладені вище обставини справи, суд дійшов висновку, що в спірних правовідносинах відповідач дійсно порушив норми та приписи чинного законодавства в частині повноти та своєчасності здійснення розрахунків з позивачем за поставлений за Договором товар, в зв`язку з чим товариство цілком правомірно звернулося до господарського суду з відповідним позовом про стягнення заборгованості.

Судом перевірено розрахунок основної заборгованості та встановлено, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Селм Агро» суму заборгованості в розмірі 13273,91 грн (13923,91 - 650,00) зазначено правильно.

За такого, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, матеріалами справи підтверджені та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Окрім основного боргу, позивач нарахував та просить стягнути з відповідача:

- пеню в сумі 3631,86 грн за період прострочення виконання грошового зобов`язання з 15.10.2019 по 21.05.2021;

- інфляційні втрати в сумі 1445,43 грн за період прострочення виконання грошового зобов`язання з жовтня 2019 року по квітень 2021 року;

- 3 % річних в сумі 637,10 грн за період прострочення виконання грошового зобов`язання з 15.10.2019 по 21.05.2021.

Стосовно заявленої позивачем до стягнення суми пені, суд зазначає таке.

За приписами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Приписами ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Відповідно до п. 7.2 Договору покупець несе відповідальність за цим Договором у формі пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від загального вартості Товару, визначеної в Додатках до даного Договору, у випадку несвоєчасної оплати вартості Товару чи порушення умов даного Договору.

Отже, на підставі статті 549 ЦК України, статті 230 ГК України та умов Договору, позивач цілком правомірно нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню.

Водночас, перевіривши розрахунки позивача, судом встановлено, що при нарахуванні пені товариством були допущені помилки при визначенні періоду такого нарахування.

Позивачем нарахування пені здійснено за період прострочення виконання грошового зобов`язання з 15.10.2019 по 21.05.2021.

Початок періоду прострочення відповідача позивач визначає з дня поставки товару.

При цьому, суд зауважує, що умови Договору врегульовують між сторонами питання щодо строку оплати таким чином: розрахунки за товар здійснюються у формі передоплати, чи післяплати протягом 14 календарних днів з моменту поставки товару або у інший строк, попередньо домовлений між сторонами, про що сторонами укладається додаткова угода до даного Договору (п. 4.1 Договору).

Отже, за відсутності між сторонами додаткової угоди (докази іншого в матеріалах справи відсутні), оплата за поставлений товар мала бути здійснена відповідачем «у формі передоплати, чи післяплати протягом 14 календарних днів з моменту поставки товару».

Виходячи з такої редакції Договору, та за відсутності оформлених документально між сторонами домовленостей про інше, суд вважає, що покупець мав законне очікування щодо правомірності здійснення розрахунку за поставлений товар у формі післяплати протягом 14 календарних днів з моменту поставки товару, тобто до 29.10.2019 включно.

Таким чином, прострочення відповідача з розрахунку за поставлений товар мало місце з 30.10.2019.

Крім того, позивачем не враховано положення ч. 6 ст. 232 ГК України, відповідно до яких нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Оскільки договором не встановлено іншого строку нарахування пені, таке нарахування мало припинитися через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Так, позивачем розрахунок пені здійснено по 21.05.2021. Разом із тим, з огляду на вищевстановлений судом початок періоду прострочення (30.10.2019) та приписи ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування пені мало припинитися 30.04.2020.

З урахуванням наведеного, судом здійснено перерахунок розміру пені за допомогою програми ipLex та встановлено, що обґрунтованою сумою нарахування пені за період з 30.10.2019 по 30.04.2020 є 1656,75 грн, яка і підлягає стягненню з відповідача.

З огляду на що, суд відмовляє позивачу в стягненні з відповідача пені в сумі 1975,11 грн.

Щодо заявлених до стягнення сум інфляційних втрат та 3% річних суд зазначає таке.

За приписами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні та проценти, що сплачуються відповідно до ст. 625 ЦК України, складають зміст додаткових вимог, оскільки законодавець опосередковано визнає їх мірами відповідальності (відповідальність за порушення грошового зобов`язання).

Як інфляційні нарахування на суму боргу, так і сплата трьох відсотків річних від простроченої суми, не мають характеру штрафних санкцій, а виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора у зв`язку зі знеціненням коштів внаслідок інфляційних процесів та компенсації користування цими коштами.

Ст. 625 Цивільного кодексу України застосовується до всіх грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов`язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов`язання.

На підставі ст. 625 ЦК України позивач цілком правомірно нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3% річних.

Водночас, перевіривши розрахунки позивача в частині нарахування інфляційних втрат, суд встановив, що нарахування позивача здійснені з допущенням помилок.

Так, судом встановлено, що розрахунок індексу інфляції позивачем здійснено за період з прострочення виконання грошового зобов`язання з жовтня 2019 року по квітень 2021 року.

При цьому, як уже було наведено вище, початок періоду прострочення здійснення відповідачем розрахунків мав місце не з 15.10.2019, а з 30.10.2019.

За такого, судом здійснено перерахунок розміру інфляційних втрат за допомогою програми ipLex та встановлено, що обґрунтованою сумою нарахування за період з листопада 2019 по квітень 2021 є 1314,31 грн, яка і підлягає стягненню з відповідача.

З огляду на що, суд відмовляє позивачу в стягненні з відповідача інфляційних втрат в сумі 131,12 грн.

Аналогічна помилка допущена позивачем і при розрахунку відсотків річних.

Судом здійснено перерахунок розміру 3 % річних за допомогою програми ipLex та встановлено, що обґрунтованою сумою їх нарахування за період з 30.10.2019 по 21.05.2021 є 620,78 грн, яка і підлягає стягненню з відповідача.

За такого, суд відмовляє позивачу в стягненні з відповідача 3 % річних в сумі 16,32 грн.

Таким чином, враховуючи вищенаведені норми та обставини, розглянувши даний спір із застосуванням норм матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, згідно з наданими сторонами доказами, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 238 ГПК України, у резолютивній частині рішення зазначаються, зокрема відомості про розподіл судових витрат.

Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог з відповідача належить стягнути на користь позивача (пропорційно до розміру задоволених позовних вимог) 2016,25 грн ((16865,75 / 18988,30) * 2270,00 = 2016,25) судового збору.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 219, 220, 233, 238, 240, 241, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Діонісій VN» (57251, Миколаївська обл., Вітовський р-н, село Костянтинівка, вул. Миру, буд. 13; ідентифікаційний код 33231825) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Селм Агро» (18023, м. Черкаси, вул. Благовісна, буд. 119; ідентифікаційний код 38469809) 13273,91 грн заборгованості за договором, 1656,75 грн пені, 1314,31 грн інфляційних втрат, 620,78 грн 3 % річних, а також 2016,25 грн судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 1975,11 грн, інфляційних втрат в розмірі 131,12 грн та 3 % річних в розмірі 16,32 грн відмовити позивачу.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дати складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене в порядку та у строки, визначені статтею 256 і підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

Сторони та інші учасники справи:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія» (54017, Миколаївська обл., м. Миколаїв, вул. Погранична, буд. 39/1; ідентифікаційний код 42129888);

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Діонісій VN» (57251, Миколаївська обл., Вітовський р-н, село Костянтинівка, вул. Миру, буд. 13; ідентифікаційний код 33231825).

Повне рішення складено та підписано судом 02.08.2021.

Суддя О.Г. Смородінова