РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.07.2021Справа № 910/3801/21

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Літвінової М.Є.

за участю секретаря судового засідання: Зінчук С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Громадської організації "Правова держава"

до Громадської організації "Всеукраїнське об`єднання "Автомайдан"

про спростування недостовірної інформації та захист ділової репутації

Представники учасників справи:

Від позивача: ОСОБА_2;

Від відповідача (дистанційно з використанням EasyCon): Маселко Р.А.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Громадська організація "Правова держава" (далі - позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Громадської організації "Всеукраїнське об`єднання "Автомайдан" (далі - відповідач) про спростування недостовірної інформації та захист ділової репутації, а саме:

- визнати недостовірною та такою, що принижує ділову репутацію Громадської організації «Правова держава» інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 у соціальній мережі Facebook на сторінці проекту «ІНФОРМАЦІЯ_2», що належить Громадській організації «Всеукраїнське об`єднання «Автомайдан», а саме: «… ГО «Правова держава», очільником якої є адвокат ОСОБА_2. ОСОБА_2 також фігурує на плівках з кабінету голови ОАСК ОСОБА_3, де його ГО використовують для подачі позовів та заяв у яких зацікавлений сам ОСОБА_3…»;

- зобов`язати Громадську організацію «Всеукраїнське об`єднання «Автомайдан» спростувати у соціальній мережі Facebook на сторінці проекту «ІНФОРМАЦІЯ_2» не пізніше місяця з дня набрання судовим рішенням у справі законної сили недостовірну інформацію, а саме: «… ГО «Правова держава», очільником якої є адвокат ОСОБА_2. ОСОБА_2 також фігурує на плівках з кабінету голови ОАСК ОСОБА_3, де його ГО використовують для подачі позовів та заяв у яких зацікавлений сам ОСОБА_3…».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вищевказана інформація є недостовірною та такою, що принижує ділову репутацію позивача, а тому, за доводами позивача, має бути спростована відповідачем.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.03.2021 позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк та спосіб усунення недоліків.

У встановлений судом строк позивачем було усунуто недоліки вказані в ухвалі Господарського суду міста Києва від 16.03.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.03.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/3801/21, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 28.04.2021.

Представник відповідача у підготовче засідання 28.04.2021 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

З метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду про відкриття провадження у справі від 29.03.2021 була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: АДРЕСА_1. Інших адрес відповідача матеріали справи не містять.

Однак, конверт з ухвалою суду від 29.03.2021 був повернутий до суду відділенням поштового зв`язку з відміткою "за закінченням встановленого терміну зберігання".

У підготовчому засіданні 28.04.2021 судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 31.05.2021.

Представник відповідача у підготовче засідання 31.05.2021 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час підготовчого засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 723.

У підготовчому засіданні 31.05.2021 судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено протокольну ухвалу про продовження строку підготовчого провадження на тридцять днів та відкладення підготовчого засідання на 14.06.2021.

14.06.21 через електронну пошту Господарського суду міста Києва від представника відповідача (адвоката Маселка Романа Анатолійовича) надійшло клопотання, в якому останній повідомив суду, що ГО ВО "Автомайдан" не отримувала позовної заяви та інших матеріалів, а тому йому не відома суть позовних вимог.

Крім того, представник відповідача повідомив суд, що 14.06.2021 адвокат не зможе взяти участь у судовому засіданні, оскільки бере участь у іншому судовому засіданні, яке призначене у Галицькому районному суді м. Львова у кримінальній справі № 461/2922/20, у зв`язку з чим представник відповідача просить суд перенести розгляд справи на іншу дату після 06.07.2021 та надіслати позов з додатками на електронну адресу .

Представник позивача у підготовчому засіданні 14.06.2021 заперечив проти задоволення клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату.

Судом у підготовчому засіданні 14.06.2021 звернено увагу на те, що в матеріалах справи № 910/3801/21 містяться належні докази надсилання копії позовної заяви з додатками відповідачу.

Розглянувши клопотання представника відповідача, судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено протокольну ухвалу про часткове задоволення клопотання представника відповідача та відкладено підготовче засідання в межах строку підготовчого провадження на 23.06.2021; встановлено сторонам строк для подачі заяв, клопотань та заперечень по справі до 22.06.2021 з дотриманням вимог до форми та змісту заяв з процесуальних питань, встановлених статтею 170 Господарського процесуального кодексу України.

18.06.2021 через електронну пошту Господарського суду міста Києва від представника відповідача (адвоката Маселка Романа Анатолійовича) надійшла заява про проведення засідання в режимі відеоконференції, в якій представник відповідача повідомив суд, що не зможе з`явитись в підготовче засідання 23.06.2021, оскільки перебуватиме у відпустці за межами Києва та просить суд провести підготовче засідання по справі № 910/3801/21 з використанням власних технічних засобів через систему EasyCon.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.06.2021 заяву Громадської організації "Всеукраїнське об`єднання "Автомайдан" про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено.

22.06.2021 через електронну пошту Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

23.06.2021 через електронну пошту Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача просив суд залишити відзив відповідача без розгляду та вирішити справу за наявними матеріалами.

Позивач у відповіді на відзив вказав на те, що речення змісту «…ГО «Правова держава», очільником якої є адвокат ОСОБА_2. ОСОБА_2 також фігурує на плівках з кабінету голови ОАСК ОСОБА_3, де його ГО використовують для подачі позовів та заяв у яких зацікавлений сам ОСОБА_3..» цілісно становить собою контекст, з якого будь - який сторонній читач може дійти висновку, що йдеться, про ГО «Правова держава», а тому даний вислів містить недостовірну інформацію та заподіює шкоду діловій репутації позивача.

Представник відповідача у підготовчому засіданні 23.06.2021 просив суд прийняти до розгляду відзив на позовну заяву, надав пояснення по справі.

Представник позивача у підготовчому засіданні 23.06.2021 заперечив проти долучення до матеріалів справи відзиву на позовну заяву, просив суд залишити відзив відповідача без розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.06.2021 відзив Громадської організації "Всеукраїнське об`єднання "Автомайдан" на позовну заяву у справі № 910/3801/21 залишено без розгляду, підготовче засідання відкладено на 12.07.2021.

23.06.2021 через електронну пошту Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшли заперечення щодо позовної заяви, в яких відповідач заперечив проти заявлених позовних вимог та вказав на те, що висловлення «його ГО» не стосувалось саме Громадської організації «Правова держава», відповідач не поширював недостовірну інформацію щодо позивача, а твердження позивача, які наведені у позові є власною інтерпретацією позивача, яка є відмінною від реального змісту такого повідомлення.

23.06.2021 через електронну пошту Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшла заява про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.06.2021 заяву Громадської організації "Всеукраїнське об`єднання "Автомайдан" про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено.

25.06.2021 через електронну пошту Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшла заява про проведення засідання в режимі відеоконференції, в якій представник відповідача повідомив суд, що не зможе з`явитись в підготовче засідання 12.07.2021 та просить суд провести підготовче засідання по справі № 910/3801/21 з використанням власних технічних засобів через систему EasyCon.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.07.2021 заяву Громадської організації "Правова держава" про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено.

12.07.2021 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи в якому відповідач просив суд відкласти розгляд справи на іншу дату, оскільки 12.07.2021 у Другій дисциплінарній палаті ВРП призначено 2 справи, де представник бере участь як скаржник та представник судді Гольник Л.В.

Окрім того, представник відповідача у клопотанні про відкладення розгляду справи проінформував суд, що останній буде перебувати у відпустці з 01.08.2021 по 18.08.2021.

Представник позивача у підготовчому засіданні 12.07.2021 заперечив проти задоволення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.

Представник відповідача у підготовче засідання 12.07.2021 не з`явився, про дату та час підготовчого засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 343.

Судом у підготовчому засіданні 12.07.2021 розглянуто клопотання відповідача та вирішено відмовити в його задоволенні.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.07.2021 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 26.07.2021.

19.07.2021 через електронну пошту Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшла заява про проведення засідання в режимі відеоконференції, в якій представник відповідача повідомив суд, що не зможе з`явитись в судове засідання 26.07.2021 і ймовірно зможе взяти участь у засіданні в режимі відеконференції та просить суд провести судове засідання по справі № 910/3801/21 з використанням власних технічних засобів через систему EasyCon.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.07.2021 заяву Громадської організації "Всеукраїнське об`єднання "Автомайдан" про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено.

Представник позивача у судовому засіданні 26.07.2021 підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача заперечив проти заявлених позовних вимог.

Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

В судовому засіданні 26.07.2021 судом завершено розгляд справи по суті та оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва прийшов до висновку про можливість ухвалення рішення у даній справі у відповідності до приписів ч.ч. 4, 5 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України

ВСТАНОВИВ:

Так, ІНФОРМАЦІЯ_1 у соціальній мережі Facebook на сторінці проекту «ІНФОРМАЦІЯ_2» було розміщено публікацію наступного змісту:

«Для чого нам міністерство освіти, якщо є ОАСК? Лише минулого тижня Окружний адмін суд м. Києва присудив переглянути у підручниках історії інформацію про Майдан, як сьогодні СКАСУВАВ постанову Кабміну, якою затверджувався новий український правопис. Цікаво, що позивачами у цій справі виступили учениця 7 класу з Херсону та… ГО «Правова держава», очільником якої є адвокат ОСОБА_2. ОСОБА_2 також фігурує на плівках з кабінету голови ОАСК ОСОБА_3, де його ГО використовують для подачі позовів та заяв у яких зацікавлений сам ОСОБА_3 (посилання: ІНФОРМАЦІЯ_3).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вищевказана інформація є недостовірною та такою, що принижує ділову репутацію позивача, а тому, за доводами позивача, має бути спростована відповідачем.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Згідно статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав Інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до ст. 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

У відповідності до статті 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу.

Згідно з статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації; спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Отже, за змістом частини першої статті 91 ЦК України право на спростування недостовірної інформації, передбачене статтею 277 ЦК України, належить не лише фізичним, але й юридичним особам у передбачених законом випадках, у тому числі як спосіб судового захисту проти поширення інформації, яка порушує право на ділову репутацію юридичної особи.

Належним відповідачем у справі про поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен встановити та зазначити в позовній заяві.

Згідно із статтею 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, ділова репутація, ім`я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка її підприємницької, громадської чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про інформацію", приписи якої кореспондуються з частиною 1 статті 200 ЦК України, інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Документ - матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі.

Згідно зі статтею 5 Закону України "Про інформацію" кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Частинами 1, 2 статті 7 Закону України "Про інформацію" визначено, що право на інформацію охороняється законом. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Частиною 4 статті 32 Конституції України передбачено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

При цьому суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію.

Згідно з пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 року № 1 при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною необхідно вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Відповідно до частин 1, 2 статті 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Тобто не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Таким чином, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19.07.2018 року у справі № 910/5117/17, від 04 серпня 2020 року у справі № 903/927/19.

Отже, за своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Судження є такою думкою, у якій при її висловлюванні дещо стверджується про предмет дійсності і яка об`єктивно є або істиною чи хибною і при цьому неодмінно однією із двох. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація чи її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку.

В свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 01.10.2019 року у справі № 910/13556/18.

У п. 45 рішення Європейського суду з прав людини у справі "ТОВ "Інститут економічних реформ" проти України" від 02.06.2016 зазначено, що суд у своїй практиці розрізняє твердження щодо фактів та оціночні судження. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу довести правдивість оціночних суджень неможливо виконати і вона порушує свободу вираження поглядів як таку, що є фундаментальною частиною права, що охороняється статтею 10 Конвенції (рішення у справі "Лінгенс проти Австрії", п. 46).

Однак навіть у разі, якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання може залежати від того, чи існує достатнє "фактологічне підґрунтя" для оспорюваного висловлювання, в іншому випадку воно буде надмірним (рішення у справі "Ліндон, Очаковський-Лоран та Жулі проти Франції", п. 55).

Щоб розрізнити твердження щодо фактів та оціночні судження необхідно враховувати обставини справи та загальний тон висловлювань (рішення у справі "Бразільє проти Франції", заява № 71343/01, п. 37, від 11 квітня 2006 року), оскільки судження з питань, які становлять суспільний інтерес, можуть на цій підставі становити оціночні судження, а не твердження щодо фактів (рішення "Патурель проти Франції", заява № 54968/00, п. 37, від 22 грудня 2005 року).

У справі "Дюльдін і Кіслов проти Росії " Європейський суд з прав людини зазначив: " 37. Суд знову повторює, що свобода вираження являє собою одну з найважливіших основ демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу. Відповідно до ч. 2 ст. 10 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), вона стосується не лише "інформації" або "ідей", які сприймаються схвально або вважаються необразливими, або не викликають інтересу, але й тих, що ображають, шокують або непокоять. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та свободи поглядів, без яких не існує "демократичного суспільства".

Отже, чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, так як вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а особи мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики.

Оціночні судження не підлягають спростуванню. Позивач має можливість захистити свої права через надане йому законодавством право на відповідь. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 18.09.2019 у справі № 359/8847/16-ц та від 01.10.2019 року у справі № 910/13556/18..

Суд враховує, що у зв`язку зі внесенням з 27.03.2014 змін до ЦК України, зокрема до ст. 277, принцип презумпції добропорядності (частину 3) було виключено, а тому доказування позивачем обґрунтованості свого позову, а саме поширення інформації відповідачем та її недостовірності, має відбуватися у загальному порядку.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 28.11.2018 року у справі № 910/17819/17, за загальним правилом, обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

В свою чергу, встановлюючи фактичні обставини справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів, суд зазначає, що у пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи "Щодо якості судових рішень" міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Принцип змагальності необхідно розглядати як основоположний компонент концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та принцип ефективної участі.

Пункт 4 ст. 129 Конституції України змагальність сторін прямо пов`язує зі свободою в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Наразі сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за таким підходом сама концепція змагальності втрачає сенс.

Відповідно до частини 1 статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно зі статтею 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до статті 78 даного Кодексу достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

За приписами частини 1 статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Отже, в господарському процесі застосовується стандарт доказування вірогідності доказів.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 року у справі № 917/2101/17, від 25.06.2020 року у справі № 924/233/18). Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Суд зазначає, що фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності відповідно до частини 2 статті 302 ЦК України. Таким чином, будь-яка третя особа, яка ознайомилась із інформацією, яку публічно поширила певна особа, може покладатись на її достовірність, доки не доведено протилежне. Суд вважає, що цей підхід слід застосувати не лише до фізичних осіб, але і до юридичних. Наведені вище висновки із рішень ЄСПЛ свідчать, що якщо особа використовує в якості обґрунтування висловлювань раніше поширену іншою особою інформацію, вона має зробити посилання на джерело інформації. При цьому немає формальних вимог до того як саме зробити посилання, а значить воно має відповідати формату публікації.

Під час розгляду справи та дослідженні питання, чи має місце поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб судом взято до уваги, що читач текстів на веб-сайтах звик до того, що якщо певне слово є підкресленим знизу і має інший колір ніж сусідні слова, як правило це означає, що там розміщено гіперпосиланням. При натисненні на нього читач потрапляє на іншій веб-сайт чи джерело і сприймає це як посилання на джерело інформації.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у соціальній мережі Facebook на сторінці проекту «ІНФОРМАЦІЯ_2» було розміщено публікацію наступного змісту:

«Для чого нам міністерство освіти, якщо є ОАСК? Лише минулого тижня Окружний адмін суд м. Києва присудив переглянути у підручниках історії інформацію про Майдан, як сьогодні СКАСУВАВ постанову Кабміну, якою затверджувався новий український правопис. Цікаво, що позивачами у цій справі виступили учениця 7 класу з Херсону та… ГО «Правова держава», очільником якої є адвокат ОСОБА_2. ОСОБА_2 також фігурує на плівках з кабінету голови ОАСК ОСОБА_3, де його ГО використовують для подачі позовів та заяв у яких зацікавлений сам ОСОБА_3 (посилання: ІНФОРМАЦІЯ_3).

Інформація, що міститься у вказаній публікації, доведена до відома невизначеної кількості осіб понад одну особу в мережі Інтернет, оскільки розміщена в мережі Інтернет інформація вже має загальнодоступний характер.

Даний вислів складається з 5 речень та умовних 2 частин.

Перша частина «Для чого нам міністерство освіти, якщо є ОАСК? Лише минулого тижня Окружний адмін суд м. Києва присудив переглянути у підручниках історії інформацію про Майдан, як сьогодні СКАСУВАВ постанову Кабміну, якою затверджувався новий український правопис. Цікаво, що позивачами у цій справі виступили учениця 7 класу з Херсону та… ГО «Правова держава», очільником якої є адвокат ОСОБА_2».

З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 з позовом до Кабінету Міністрів України, в якому просила суд визнати протиправною та нечинною постанову відповідача від 22.05.2019 № 437.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.06.2019 відкрито провадження в адміністративній справі № 640/9824/19, а також зобов`язано відповідача опублікувати оголошення про знаходження у провадженні Окружного адміністративного суду міста Києва даної адміністративної справи.

Громадська організація «Правова держава» також звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України, третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Міністерство освіти на науки України, у якому просила суд: визнати незаконною та скасувати Постанову Кабінету Міністрів України №437 від 22 травня 2019 року «Питання українського правопису».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.09.2019 відкрито провадження в адміністративній справі № 640/17064/19 за позовом Громадської організації «Правова держава» до Кабміну, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Міністерство освіти та науки України про визнання незаконною та скасування постанови Кабінету Міністрів України від 22.05.2019 № 437 «Питання українського правопису».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.10.2019 об`єднано для спільного розгляду справи № 640/9824/19 та № 640/17064/19, з присвоєнням справам загального № 640/9824/19.

В подальшому, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.01.2021 у справі № 640/9824/19 позов ОСОБА_1 та громадської організації «Правова держава» було задоволено, визнано протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 22.05.2019 № 437 «Питання українського правопису».

Таким чином, перша частина висловлювання містить достовірну інформацію про те, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.01.2021 у справі № 640/9824/19 було визнано протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 22.05.2019 № 437 «Питання українського правопису» та, що позивачами у цих справах були - учениця та Громадська організації «Правова держава».

Друга частина висловлювання «ОСОБА_2 також фігурує на плівках з кабінету голови ОАСК ОСОБА_3, де його ГО використовують для подачі позовів та заяв у яких зацікавлений сам ОСОБА_3» складається з двох блоків, а саме: 1. «ОСОБА_2 також фігурує на плівках з кабінету голови ОАСК ОСОБА_3» та 2. «де його ГО використовують для подачі позовів та заяв у яких зацікавлений сам ОСОБА_3».

Досліджуючи питання чи стосується поширена інформація певної юридичної особи, тобто безпосередньо Громадської організації "Правова держава", судом встановлено за матеріалами справи, що частина наведених в публікації відповідача висловлювань не стосується позивача, оскільки висловлювання «де його ГО використовують для подачі позовів та заяв у яких зацікавлений сам ОСОБА_3» не містить згадку про Громадську організацію "Правова держава".

Отже, з огляду на зміст наведеного висловлювання (судження) «де його ГО використовують для подачі позовів та заяв у яких зацікавлений сам ОСОБА_3» та оскільки в ньому не йде мова про позивача ані у вигляді повної чи скороченої назви, ані в іншому форматі, що позбавляє позивача права вимагати їх спростування в судовому порядку, суд зазначає, що вказані висловлювання не входять до предмету доказування у даній справі та не можуть бути визнані недостовірними та спростовані як такі, що не порушують особисті немайнові права позивача, зокрема, ділову репутацію.

Як зазначалось судом вище, в даній категорії спорів підлягає встановленню обставина чи має місце поширення в публікації інформації, яка не відповідає дійсності. Тобто вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд має визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням або оціночним судженням.

Суд наголошує виходячи з приписів чинного законодавства, що саме позивач має довести суду, що кожне висловлювання в публікації є фактичним, а не оціночним, та надати суду відповідні докази з належним обґрунтуванням, оскільки закон не передбачає презумпцію фактичності будь якого висловлювання. Лише після того, як буде доведено щодо кожного спірного висловлювання, що воно є фактичним, слід з`ясувати чи є воно недостовірним.

Суд зазначає, що при вирішенні спору про визнання недостовірною та спростування інформації підлягають застосуванню загальні приписи ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору має бути встановлено не лише наявність підстав визнання недостовірною та спростування інформації, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07 квітня 2021 р. у справі № 910/1255/20.

Дослідивши матеріали справи з метою вирішення питання, чи поширення інформації, завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, суд дійшов висновку, що позивач не довів що відомості (дані), з приводу яких виник спір, є інформацією, що принижує репутацію позивача та не надав доказів того, що внаслідок викладеної інформації відбулося зниження ділової активності позивача у сфері його діяльності, отже не довів негативного впливу інформації, яка містилася в публікації, на його ділову репутацію.

В свою чергу суд наголошує, що позивач може негативно сприймати інформацію, яку поширив відповідач, проте зважаючи на заборону чинним законодавством вимагати спростування оціночних суджень, позаяк згідно ст. 15 Конституції України вимога спростувати достовірні висловлювання є незаконною, підстави для відповідальності за поширення негативної за сприйняттям позивача, але достовірної інформації, та спростування останньої, відсутні.

Судом враховано, що згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. У свою чергу, національна влада може втрутитися у процес реалізації норми статті 10 Конвенції, якщо, зокрема, це передбачено законом, направлено на захист репутації або інших прав осіб і є необхідним у демократичному суспільстві.

У справі, що розглядається судом, відповідачем були поширені оціночні судження та фактичні судження, які ґрунтувались на конкретних фактах, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, з якої слідує, що наявність фактів можна довести, на відміну від правдивості оціночних суджень, яку не можна довести.

Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено статтею 10 Конвенції (правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 20 березня 2019 року у справі № 758/14324/15-ц).

З урахуванням викладеного, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, надавши належну правову оцінку зібраним по справі доказам суд дійшов висновку, що в ході судового розгляду позивачем не доведено факту вчинення відповідачем правопорушення, яке полягало саме в поширені інформації, яка у відповідності до вимог закону може мати статус "недостовірної", такої, що порушує особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі позивача повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, суду не доведено, що зазначені в публікації цитати спрямовані на поширення відповідачем недостовірної інформації щодо позивача, приниження його честі, гідності та ділової репутації, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача в цій частині.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (ч. 1 ст. 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04) у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Поряд із цим суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні ст. 74 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до частини 1статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на позивача.

Керуючись статтями 74, 129, 236 - 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Громадської організації "Правова держава" відмовити повністю.

2. Відповідно до ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Відповідно до ч.1 ст.256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4. Згідно з п.п.17.5 п.17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VІІІ до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 09.08.2021.

Суддя М.Є.Літвінова