ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" липня 2021 р.м. ХарківСправа № 922/1646/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жигалкіна І.П.

при секретарі судового засідання Кісельовій С.М.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Фізичної особи ОСОБА_1 , м. Харків
до 3-я особа , яка не ОСОБА_2 , м. Харків заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Фізична особа ОСОБА_3 , м. Харків
про визнання права власності на частку
за участю представників:

позивача - не з`явився;

відповідача - не з`явився;

3-ої особи - Овсяник С.А. (ордер серія АХ № 10539920 від 01.06.2021 р.

ВСТАНОВИВ:

30 квітня 2021 року до Господарського суду Харківської області з позовною заявою звернувся Позивач - Фізична особа ОСОБА_1 , де просить суд:

- визнання права власності ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на частку у статутному капіталі ПП «Приватна фірма «ІНВЕРКОМ» () у розмірі 34%;

- витребування з володіння ОСОБА_2 (надалі - Відповідач) (РНОКПП: НОМЕР_2 ) частку у статутному капіталі частку ПП «Приватна фірма «ІНВЕРКОМ» () у розмірі 34 % та передати права на частку ПП «Приватна фірма «ІНВЕРКОМ» () у розмірі 34% у володіння ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 );

- зобов`язання уповноваженого органу з державної реєстрації на проведення реєстраційних дій з внесення змін про склад учасників ПП «Приватна фірма «ІНВЕРКОМ» ().

На підставі ухвали суду від 05.05.2021 позовну заяву Фізичної особи ОСОБА_1 було залишено без руху та надано позивачу строк 10 днів з дня вручення йому цієї ухвали для усунення недоліків, шляхом надання до суду: - чітко визначити та вказати ціну позову, подати відповідний розрахунок ціні позову, докази на підтвердження цього розрахунку; - надати докази оплати судового збору у розмірі 6810,00 грн. з підтвердженням про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України; - доказів відправлення іншим учасникам справи копії позовної заяви і доданих до неї документів та інформації щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових доказів, копії яких додано до заяви.

Так, до господарського суду Позивач надав 17.05.2021 за вх. № 11104 докази, які розцінюються судом як усунення недоліків.

Позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін та призначенням підготовчого засідання на "03" червня 2021 р. о 10:00 ухвалою суду від 18.05.2021.

Також, суд зазначає, що ухвалою суду від 03.06.2021 було залучено до участі у справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Фізичну особу ОСОБА_3 на підставі поданої заяви (вх. №12848 від 02.06.2021) про вступ у справу третьої особи, а підготовче засідання було відкладено на "17" червня 2021 р. о 11:30.

Ухвалою суду від 17.06.2021 р. було повідомлено на наступне підготовче засідання на 24.06.2021 р. о 11:30. Ухвалою суду від 24.06.2021 р. було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 06.07.2021 р. о 12:15. Ухвалою суду від 20.07.2021 р. було повідомлено на наступне підготовче засідання на 27.07.2021 р. о 10:00.

Представник Позивача у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив. Про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представник Відповідача судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив. Про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представник третьої особи у судовому засіданні та у наданих до суду поясненнях вважає, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, у зв`язку з чим просить суд відмовити у задоволенні позову.

У відповідності до ч. 9 ст. 165 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно ч. 2 ст. 178 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Частиною 1 ст. 202 ГПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Оскільки відповідач своїм процесуальним правом участі у судовому засіданні не скористався, повноважного представника для участі у судовому засіданні не направив, відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк без поважних причин не надав, заяв та клопотань від нього не надходило, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності представника відповідача за наявними у ній матеріалами, що містять достатньо відомостей про права і взаємовідносини сторін.

Крім того, у даному випадку суд враховує, що за приписами частини 1 статті 9 ГПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що а ні позивач, а ні відповідач не були позбавлені права та можливості ознайомитись з ухвалами суду по справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Також, судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Згідно статті 114 ГПК України, суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані докази, суд встановив наступне.

29 жовтня 2018 року між ОСОБА_1 (Покупець), та ОСОБА_2 (Продавець) був укладений Договір купівлі-продажу корпоративних прав (частки у статутному капіталі) Приватного підприємства «Приватна фірма «ІНВЕРКОМ» (надалі - «Договір»), відповідно до умов якого Продавець зобов`язується передати Покупцю у власність частку у статутному капіталі ПП «Приватна фірма «ІНВЕРКОМ» () у розмірі 34%, а ОСОБА_1 , зобов`язуюсь прийняти зазначену частку та оплатити грошові у кошти у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн. 00 (нуль) коп.

Також зазначеним Договором передбачено, що продаж частки здійснюється з відстрочкою платежів до 3 (трьох) років. Виплата може здійснюватися одноразово всією сумою або різними сумами у кілька платежів.

Покупець ( ОСОБА_1 ), надіслав Лист-повідомлення (продавцю) ОСОБА_2 з наміром передати грошові кошти у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн. 00 (нуль) коп., тим самим виконати умови Договору та отримати у власність частку ПП «Приватна фірма «ІНВЕРКОМ» () у розмірі 34%., де Продавець у своїй відповідь на Лист-повідомлення зазначив, що відмовляється приймати грошові кошти у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн. 00 (нуль) коп. у зв`язку зі зміною наміру щодо продажу корпоративних прав у розмірі 34% ПП «Приватна фірма «ІНВЕРКОМ» ().

Позивач зазначає, що йому стало відомо, про намір ОСОБА_2 відчужити частку ПП «Приватна фірма «ІНВЕРКОМ» () у розмірі 34% третій особі.

Позивач зазначає, що повідомив ОСОБА_2 про відкриття та внесення депозиту за Договором, який ОСОБА_1 вніс до нотаріуса у розмірі грошових коштів 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн. 00 (нуль) коп., з підстав того, що ОСОБА_2 свідомо ухиляється від прийняття зазначених грошових коштів та виконання умов цього Договору, а саме продажу частки ПП «Приватна фірма «ІНВЕРКОМ» () у розмірі 34%. Підтвердженням внесення депозиту є квитанція № 2 від 27 квітня 2021 року.

На думку Позивача, суд повинен визнати право власності на частку у статутному капіталі ПП «Приватна фірма «ІНВЕРКОМ» () у розмірі 34% за мною, ОСОБА_1 ; витребувати з володіння ОСОБА_2 частку ПП «Приватна фірма «ІНВЕРКОМ» () у розмірі 34%; зобов`язати уповноважений орган з реєстрації внести зміни до складу учасників ПП «Приватна фірма «ІНВЕРКОМ» ().

ОСОБА_1 посилається на виконання зі свого боку зобов`язання у зв`язку з остаточним розрахуванням за Договором шляхом внесення на депозит нотаріуса суми у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн. 00 (нуль) коп., хоча Відповідач ухиляється від прийняття зазначеної грошової суми та жодним чином не сприяє виконанню даного зобов`язання. З цих же підстав, на думку Позивача, є обґрунтовані підстави для витребування з володіння ОСОБА_2 частки у статутному капіталі, та оскільки на умовах пункту 1 Договору, визначено, що ОСОБА_2 (Продавець) передає у власність, а ОСОБА_1 (Покупець) приймає частку у статутному капіталі ПП «Приватної Фірми «ІНВЕРКОМ», , місцезнаходження: 61103, Харківська обл., м. Харків, пр-т. Науки, буд. 77 «А-18-20», зареєстроване 18 вересня 1999 року, номер запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - 1 001591, дата запису - 17 вересня 2004 року (надалі - «Фірма»), у розмірі 34 %, що складає 34 (тридцять чотири) грн. 00 (нуль) коп., що належить Продавцю на праві приватної власності на підставі установчих документів Фірми, у тому числі усі корпоративні права корпоративні права, права на управління, отримання прибутку, а також долі активів у випадку ліквідації Фірми, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити ці долі.

Вимоги Позивача ґрунтуються на посиланні норм Цивільного кодексу України (ЦК України) щодо виникнення цивільних прав і обов`язків з підстав укладеного договору, диспозитивного характеру норм ЦК України щодо визначення між сторонами договору купівлі-продажу майнових прав саме моменту переходу права власності.

Дослідивши матеріали справи, повністю, всесторонньо, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, оцінивши надані докази та надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, керуючись принципом Верховенства права та права на судовий захист, уникаючи принципу надмірного формалізму, та усуваючи підстави для використання правового пуризму суд вирішив, що у позові слід відмовити повністю, виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Пунктами третім та четвертим частини першої статті 20 ГПК України встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів, справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах.

Приватним підприємством визнається підприємство, що діє на основі приватної власності одного або кількох громадян, іноземців, осіб без громадянства та його (їх) праці чи з використанням найманої праці, а також підприємство, що діє на основі приватної власності суб`єкта господарювання - юридичної особи (частина перша статті 113 цього ж Кодексу). Частиною першою статті 63 ГК України передбачена класифікація підприємств за ознакою форм власності.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що погоджується з висновком, сформульованим у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 917/1887/17, про те, що характеристика юридичної особи як приватного підприємства - це характеристика того, на підставі якої власності його створено.

За змістом частин третьої та п`ятої статті 63 ГК України залежно від способу утворення (заснування) та формування статутного капіталу в Україні діють підприємства унітарні та корпоративні. Корпоративними є кооперативні підприємства, підприємства, що створюються у формі господарського товариства, а також інші підприємства, в тому числі засновані на приватній власності двох або більше осіб.

Разом з тим відповідно до частин першої, третьої статті 167 ГК України корпоративними правами є права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Отже, корпоративним є спір щодо створення, діяльності, управління та припинення юридичної особи - суб`єкта господарювання, зокрема приватного підприємства.

Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у пунктах 23 - 26 постанови від 11 червня 2019 року у справі № 917/1338/18 (провадження № 12-23гс19), відступати від яких не вбачається підстав.

Оскільки у цій справі предметом спору є право власності на частку у статутному капіталі приватного підприємства, то спір є корпоративним і відповідно до пункту 3 частини 1 статті 20 ГПК України відносяться до юрисдикції господарських судів.

З відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань засновниками ПРИВАТНОЇ ФІРМИ «ІНВЕРКОМ» () є наступні громадяни: - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) Розмір внеску до статутного фонду (грн.): 34,00.; - ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) Розмір внеску до статутного фонду (грн.): 33,00.; - ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 ) Розмір внеску до статутного фонду (грн.): 33,00.

Відповідно до частини першої статті 62 Господарського кодексу України підприємством є самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Приватним підприємством визнається підприємство, що діє на основі приватної власності одного або кількох громадян, іноземців, осіб без громадянства та його (їх) праці чи з використанням найманої праці, а також підприємство, що діє на основі приватної власності суб`єкта господарювання - юридичної особи (частина перша статті 113 Господарського кодексу України).

За змістом частин третьої та п`ятої статті 63 Господарського кодексу України залежно від способу утворення (заснування) та формування статутного капіталу в Україні діють підприємства унітарні та корпоративні. Корпоративними є кооперативні підприємства, підприємства, що створюються у формі господарського товариства, а також інші підприємства, в тому числі засновані на приватній власності двох або більше осіб.

Відповідно до частин першої, третьої статті 167 Господарського кодексу України корпоративними правами є права особи частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Як вже зазначалось вище щодо викладеної позиції Верховного суду у справі №917/1887/17, суд звертає увагу на постанови від 02.10.2019р. та від 03.10.2018 у справі № 917/1887/17, де Верховний Суд, досліджуючи правову природу приватного підприємства встановив, що визначальним критерієм того, чи можна відносити певну юридичну особу до господарського товариства з поширенням відповідних приписів законодавства є наявність у юридичної особи статутного капіталу (фонду), поділеного на частки між учасниками. Характеристика юридичної особи як приватного підприємства - це характеристика того, на підставі якої власності його створено, а не відносин з формування статутного фонду.

Отже, ПП «Приватна фірма «ІНВЕРКОМ» () засноване на приватній власності трьох осіб (засновників), а статутний капітал підприємства поділений між учасниками на частки, що вбачається з наданого Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань засновниками.

Велика Палата ВС у справі № 916/2813/18 своєю постановою від 29.06.2021, вирішила виключну правову проблему, що стосується правової природи приватного підприємства та визначення правового режиму його майна, зокрема щодо розпорядження учасником підприємства часткою у його статутному капіталі.

Також, суд бере до уваги пояснення третьої особи, яка проти позову заперечує зазначивши, що як один із засновників (співвласників) - ОСОБА_3 не надавала згоди на укладання Договору купівлі-продажу корпоративних прав (частки у статутному капіталі) ПРИВАТНОЇ ФІРМИ «ІНВЕРКОМ» від 29 жовтня 2018 року, який укладений між позивачем та відповідачем, а також не пропонувалось здійснити купівлю частки ОСОБА_2 на умовах вищевказаного договору, про який стало відомо під час розгляду справи.

Третя особа посилається і на відсутність доказів іншого співвласника ПРИВАТНОЇ ФІРМИ «ІНВЕРКОМ» - ОСОБА_4 щодо надання згоди на укладання Договору купівлі-продажу корпоративних прав (частки у статутному капіталі) ПРИВАТНОЇ ФІРМИ «ІНВЕРКОМ» від 29 жовтня 2018 року.

З аналізу норм цивільного законодавства щодо загальної характеристики права спільної часткової власності передбачено у положенні глави 26 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Зі ст. 356 ЦК України випливає, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю, суб`єктами даного права (спільної часткової власності) крім юридичних осіб, держави та територіальних громад може бути і фізичні особи.

Суд вважає за доцільне послатися на постанову Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від від 16 вересня 2020 р. у справі № 344/5437/17, що скасував постанову апеляційного суду та вийшов за межі позовних вимог, де встановив - "Апеляційний суд не врахував, що частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному зі співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна. Позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі. Тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка, які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної часткової власності. ".

Так, згідно зі ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою в праві спільної часткової власності.

Проте, суд робить висновок, що статтею 358 даного кодексу встановлено механізм правового регулювання спільної часткової власності суб`єктами цивільних прав, тобто співвласники майна, яке належить їм на праві спільної часткової власності, володіють, користуються та розпоряджаються цим майном саме за згодою співвласників.

Статтею 362 ЦК України визначено, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає.

Відповідно до ч.1 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно частини 2 вказаної статті розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Вказані норми свідчать те, що законодавство обмежує здійснення права спільної власності (як спільної часткової так і спільної сумісної) шляхом здійснення розпорядження спільним майном виключно за згодою всіх співвласників.

Виходячи з наданих пояснень третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Фізичної особи ОСОБА_3 згоди на укладання Договору купівлі-продажу корпоративних прав (частки у статутному капіталі) ПРИВАТНОЇ ФІРМИ «ІНВЕРКОМ» від 29 жовтня 2018 року не надавалось.

Суд вважає, що визначальним для правильного вирішення даного спору є встановлення того, чи набув позивач корпоративних прав після внесення грошових коштів у розмірі 50 000,00 грн. за Договором на депозит нотаріуса, згідно квитанції №2 від 27 квітня 2021 року, щодо купівлі-продажу корпоративних прав (частки у статутному капіталі) ПРИВАТНОЇ ФІРМИ «ІНВЕРКОМ», чи порушено оскаржуваними рішеннями загальних зборів їх права та інтереси, чи ефективний спосіб захисту прав та інтересів обрано позивачем. При вирішенні даних питань судом враховано наступне:

Стосовно можливості застосування аналогії закону до даних правовідносин:

Порядок скликання та проведення загальних зборів учасників приватного підприємства не передбачений а ні Цивільним кодексом України, а ні Господарським кодексом України

Відповідно до ст.8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону) (частина перша статті 8 ЦК України).

Відтак, суд дійшов висновку, що відносини, які стосуються виникнення, зміни та припинення прав на частки в статутному капіталі ПРИВАТНОЇ ФІРМИ «ІНВЕРКОМ» за аналогією регулюються нормами права, якими унормовано подібні за змістом відносини - відносини з виникнення, зміни та припинення прав на частки в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю.

У Постанові Верховного Суду у справі № 923/875/19 висловлено правову позицію, що згідно з п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства. Поведінка учасників цивільних правовідносин має відповідати цьому принципу. Відмова учасника від свого переважного права на придбання частки іншого учасника є одностороннім правочином, особа може відмовитися від такого правочину, але якщо такою відмовою не порушено прав інших осіб. Суд має захистити особу, чиї права було порушено.

Порушення порядку інформування учасників товариства про намір одного з них продати частку не завжди означає порушення їхнього переважного права на придбання цієї частки. Важливо встановити не тільки факт неналежного повідомлення про продаж частки, а й факт відмови того чи іншого учасника від переважного права на придбання частки в товаристві.

Отже суд не вбачає правильно застосованих норм права з боку позивача, як вірно обраний спосіб захисту та належно доведений наданими доказами, проте погоджується з наведеними твердженнями третьої особи, що спростовують доводи позивача.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За нормами ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, вказаний Договір купівлі-продажу корпоративних прав (частки у статутному капіталі) укладений з порушенням прав інших засновників (співвласників) ПРИВАТНОЇ ФІРМИ «ІНВЕРКОМ», не відповідає вимогам ст. 203, 358, 362 ЦК України, що свідчить про його нікчемність.

Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такі способи захисту, як встановлення нікчемності правочину і визнання недійсним нікчемного правочину, не є способами захисту прав та інтересів, установленими законом (наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17).

Частиною 4 ст. 263 ГПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на вказане необхідно зазначити, що висновки Великої Палати Верховного Суду викладені в постанові від 01.10.2019 року у справі № 909/1294/15, на які посилається Позивач, стосуються продажу 100% частки у статутному капіталі підприємства єдиним засновником і питання переважного права купівлі частки судом не досліджувалось, а в даному випадку ПП має трьох засновників, що унеможливлює застосування висновків викладених ВП ВС у постанові від 01.10.2019 року.

За таких підстав, вимоги позивача є позбавленими фактичного та правового обґрунтування, такими, що не відповідають як матеріалам справи, так і нормам чинного законодавства, у зв`язку з ненаданням доказів в підтвердження обставин, викладених у позові, що порушує умови ст. 74, 76, 77 ГПК України.

Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції України, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Суд безпосередньо застосовує Конституцію України, якщо зі змісту норм Конституції не випливає необхідності додаткової регламентації її положень законом або якщо закон, який був чинним до введення в дію Конституції чи прийнятий після цього, суперечить їй.

Якщо зі змісту конституційної норми випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом, суд при розгляді справи повинен застосувати тільки той закон, який ґрунтується на Конституції і не суперечить їй.

Зокрема, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" (далі - ЄСПЛ) та пункті 23 рішення ЄСПЛ "Гурепка проти України № 2" наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Суд вважає за можливе у виниклих правовідносинах за суттю спору застосувати принцип справедливості визначений на законодавчому рівні у межах ч. 1 ст. 2 ГПК України.

На єдність права і справедливості неодноразово вказував і Конституційний Суд України. Зокрема, у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 зазначено: "із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі". "Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права" (Рішення КСУ від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Окрім того, принцип справедливості поглинається напевно найбільшим за своєю "питомою вагою" принципом верховенства права, який також чітко зафіксований у новітніх кодексах. Лише додержання вимог справедливості під час здійснення судочинства дозволяє характеризувати його як правосуддя. Цю думку можна, зокрема, простежити і в рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003: "правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах".

Суд наполягає на застосуванні принципу справедливості (ст. 2 ГПК України) замість закону (praeter legem) і всупереч закону (adversus legem). Адже трапляються випадки, коли несправедливі нормативно-правові акти з`являються внаслідок "помилок" законодавця. Інша ситуація може мати місце тоді, коли застосування нормативно-правового акту в конкретній ситуації у сукупності з іншими істотними обставинами справи стає настільки несумісним зі справедливістю, що унеможливлює його застосування в розумінні здорового глузду.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на Постанову Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року по справі №521/17654/15-ц. Верховний Суд яскраво демонструє, що принцип справедливості кореспондує з принципом добросовісності.

Також, суд звертає увагу на Постанову Великої Палати Верховного Суду по справі №607/4316/17-ц від 25.03.2019. У вказаній Постанові суд застосував недискримінаційний підхід та принцип неупередженості (Рішення Конституційного Суду України в рішенні від 2 листопада 2004 р. № 15-рп/2004у), який також підлягає застосуванню судом у справі, що розглядається.

Свого часу, Верховний Суд застосував західну доктрину "Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав)", у вирішенні договірного спору, який тлумаченні умов договору (Постанови ВС по справам № №753/11000/14-ц, № 910/16011/17).

Обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склались.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" та частини четвертої статті 11 ГПК України чинної редакції суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасіу проти Греції" національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кузнецов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України"), з якої випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, зокрема, відповідно до п. 58 Рішення ЄСПЛ по справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10 лютого 2010 року визначено, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року), більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (параграф 32 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі "Роуз Торія проти Іспанії", параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії", параграф 32).

Зазначені тези знаходять своє підтвердження і у Постанові Верховного суду від 28 березня 2017 року по справі №800/527/16.

У пункті 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна із сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматись принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд вважає обсяг вмотивування судового рішення є достатнім для його прийняття.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який, серед іншого, передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25 липня 2002 року; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22 листопада 2007 року).

Суд, також нагадує, що концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак і "майном".

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по оплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. 525, 526, 610, 612, 625, 629, 639 ЦК України, ст. 12, 13, 73, 74, 76-79, 91, 129, 207, 232, 233, 236 - 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено "03" серпня 2021 р.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області з урахуванням п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Учасники справи можуть одержати інформацію по справі зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/.

Суддя І.П. Жигалкін