РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.07.2021Справа № 910/21234/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Баранова Д.О., за участю секретаря судового засідання Зарудньої О.О., розглянувши матеріали справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Кіктєва Євгена Олександровича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код: НОМЕР_1 )

до 1. Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву (01032, м. Київ, б-р Тараса Шевченка, будинок 50-Г; ідентифікаційний код: 19030825)

2. Київського національного університету технологій та дизайну (01011, м. Київ, вул. Немировича-Данченка, будинок 2; ідентифікаційний код: 02070890)

про стягнення 414 764, 90 грн,

Представники сторін:

від позивача: Загородня Д.М.

від відповідача-1: Михайлов В.В.

від відповідача-2: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулася Фізична особа-підприємець Кіктєв Євген Олександрович з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву та Київського національного університету технологій та дизайну про стягнення грошових коштів в розмірі 414 764, 90 грн збережених без достатньої правової підстави, з яких: 161 060, 47 грн - з відповідача-1 та 253 704, 43 грн - з відповідача-2.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що оскільки, у судовому порядку, а саме, постановою Верховного Суду від 23.04.2019 у справі № 910/15567/17 було визнано недійсним додатковий договір № 5218/06 від 25.04.2016 про внесення змін до договору оренди № 5218 від 23.03.2010 та враховуючи відсутність факту використання об`єкту оренди в оплачений період дії додаткового договору до договору оренди в період з 01.05.2016 по 31.03.2019, то за таких підстав підлягають поверненню виконані (сплачені грошові кошти).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.01.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, підготовче засідання призначено на 10.02.2021.

05.02.2021 до Господарського суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву від відповідача-2, в якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.02.2021 у підготовчому засіданні оголошено перерву до 17.03.2021.

02.03.2021 до Господарського суду міста Києва надійшли письмові пояснення позивача.

11.03.2021 до Господарського суду міста Києва надійшли письмові пояснення відповідача-1, в якому останній просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.03.2021 у підготовчому засіданні оголошено перерву до 02.04.2021.

31.03.2021 до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання відповідача-2 про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.04.2021 продовжено строк розгляду справи у підготовчому провадженні на 30 днів, оголошено перерву у підготовчому засіданні до 21.04.2021.

09.04.2021 до Господарського суду міста Києва від відповідача-2 надійшли письмові пояснення, заява про застосування строків позовної давності та заява про повернення позовної заяви без розгляду.

У підготовчому засідання 21.04.2021 представник позивача надав суду письмові заперечення на заяву відповідача-2 про застосування строків позовної давності.

Також у даному підготовчому засіданні 21.04.2021 суд розглядав заяву відповідача-2 про повернення позовної заяви без розгляду.

Представник відповідача-2 надав пояснення по суті вказаної заяви, просив суд її задовольнити та залишити позовну заяву без розгляду, оскільки позовну заяву підписано не уповноваженою належним чином особою.

Представник позивача заперечував щодо задоволення такої заяв та надав суду оригінал договору про надання правової допомоги для огляду.

Представник відповідача-1 просив надати додатковий час для ознайомлення із такою заявою відповідача-2.

Суд, розглянувши заяву відповідача-2 та заслухавши пояснення представників сторін, дійшов висновку відмовити у її задоволенні з підстав необґрунтованості. Дана інформація занесена до протоколу судового засідання від 21.04.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.04.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 19.05.2021.

У судовому засіданні 19.05.2021 представник відповідача-2 надав пояснення на заперечення позивача про застосування строків позовної давності.

У судовому засіданні 19.05.2021 оголошено перерву до 02.06.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.06.2021 у судовому засіданні оголошено перерву до 18.06.2021.

Судове засідання призначене на 18.06.2021 не відбулося у зв`язку з перебуванням судді Баранова Д.О. у відпустці.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.06.2021 справу призначено до розгляду на 16.07.2021.

07.07.2021 до Господарського суду міста Києва надійшла заява відповідача-2 про відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 16.07.2021 суд розглядав клопотання відповідача-2 про відкладення розгляду справи.

Представники позивача та відповідача-1 щодо вирішення питання поклалися на розсуд суду.

За наслідками розгляду клопотання відповідача-2 про відкладення розгляду справи суд відмовив в його задоволенні у зв`язку з необґрунтованістю.

Представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд про їх задоволення.

Представник відповідача-1 заперечив щодо задоволенню позовних вимог, просив суд відмовити в їх задоволенні.

Таким чином, приймаючи до уваги, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи у судовому засіданні 16.07.2021 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

23.03.2010 між Фізичною особою-підприємцем Кіктєвим Євгеном Олександровичем (далі - орендар) та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву (далі - орендодавець) був укладений договір оренди № 5218 нерухомого майна, що належить до державної власності за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування державне нерухоме майно - нежиле приміщення, площею 86, 90 кв.м гаражного боксу, розміщене за адресою: м. Київ, вул. Немировича-Данченка, 2, що знаходиться на балансі Київського національного університету технологій та дизайну, вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку станом на 31.07.2009 і становить 378 265, 00 грн.

Майно передається в оренду з метою розміщення авто мийки (інше використання майна) (п. 1.2. договору).

Щорічними додатковими договорами строк дії оренди за договором оренди неодноразово продовжувався.

25.04.2016 Регіональним відділенням Фонду держмайна України по м. Києву було підписано чергову додаткову угоду № 5218/06, якою внесено зміни до договору оренди та продовжено строк його дії до 31.03.2019 року.

Також, 23.03.2010 між Фізичною особою-підприємцем Кіктєвим Євгеном Олександровичем та Київським національним університетом технологій та дизайну (балансоутримувач) укладено договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю, за умовами п. 1.1. якого Університет зобов`язався забезпечувати обслуговування, експлуатацію та ремонт будівлі (орендованого приміщення) загальною площею 86,90 кв.м., за адресою: м. Київ, вул. Немировича-Данченка, 2.

Новий договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю між Фізичною особою-підприємцем Кіктєвим Євгеном Олександровичем та Київським національним університетом технологій та дизайну був укладений 01.04.2012 з автоматичною пролонгацією за мовчазної згоди (пункт 5.4.) у разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.12.2016 у справі № 910/9415/16 за позовом Фізичної особи-підприємця Кіктєва Євгена Олександровича до Київського національного університету технологій та дизайну за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Міністерства освіти і науки України та Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву, про усунення перешкод та зобов`язання вчинити дії, яким позов задоволено, зобов`язано Київський національний університет технологій та дизайну усунути та не чинити перешкоди Фізичній особі-підприємцю Кіктєву Є.О. у користуванні нежилим приміщенням, площею 86,90 м.кв., розташованим за адресою: місто Київ, вул. Немировича-Данченка, 2, шляхом відновлення водопостачання та електропостачання у вказаному приміщенні, орендованому за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 5218 від 23.03.2010; зобов`язано Київський національний університет технологій та дизайну видати Фізичній особі-підприємцю Кіктєву Є.О. інформацію про об`єкт оцінки відповідно до додатку 1 до Положення про конкурсний відбір суб`єктів оціночної діяльності (п. 1 розділу II), затвердженого наказом Фонду державного майна України від 31.12.2015 № 2075 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.01.2016 за № 60/28190, щодо орендованого за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 5218 від 23.03.2010, нежилого приміщення, площею 86,90 м.кв., розташованого за адресою: місто Київ, вул. Немировича-Данченка, 2.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.08.2017 рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2016 у справі № 910/9415/16 залишено без змін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.09.2017 у справі № 910/9415/16 виправлено описку у наказах Господарського суду міста Києва від 26.01.2017 про примусове виконання рішення суду у справі № 910/9415/16 в частині строку пред`явлення до виконання, з урахуванням якої, як про це вказує позивач, накази про примусове виконання рішення у справі було подано до Печерського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, однак, рішення у справі № 910/9415/16 виконане не було.

Рішенням Господарським судом міста Києва від 07.12.2018 за наслідками нового перегляду справи № 910/15567/17 за позовом Київського національного університету технологій та дизайну до Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву, ФОП Кіктєва Євгена Олександровича, за участю третьої особи Міністерства освіти і науки України про визнання додаткового договору про оренду державного нерухомого майна недійсним, було прийнято рішення, яким у задоволенні позову Київського національного університету технологій та дизайну відмовлено.

Постановою Північного апеляційного господарським суду від 20.02.2019 вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Втім, постановою Верховним Судом від 23.04.2019 за наслідками перегляду судових рішень у справі № 910/15567/17 прийнято постанову, якою рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2018 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.02.2019 у справі № 910/15567/17 скасовано, прийнято нову постанову, якою позов задоволено, визнано недійсним додатковий договір № 5218/06 від 25.04.2016 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна № 5218 від 23.03.2010, укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майну України по місту Києву та Фізичною особою-підприємцем Кіктєвим Євгеном Олександровичем.

Як про це вказує позивач, весь час трирічної дії додаткового договору № 5218/06 від 25.04.2016 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна № 5218 від 23.03.2010 (відсутності судового рішення про недійсність додаткового договору протягом строку його дії), а це з 01.05.2016 по 31.03.2019, ФОП Кіктєв Є.О. не міг використовувати приміщення для здійснення господарської діяльності з врахуванням мети оренди приміщення під розміщення автомийки (пункт 1.2. договору оренди), без водопостачання та електропостачання, отримувати прибуток тощо через протиправні дії Університету в порушення умов договору оренди та договору на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю, що підтверджується рішенням Господарського суду міста Києва від 20.11.2016 № 910/9415/16 та постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.08.2017 у справі № 910/9415/16, що набрали законної сили.

Втім, за весь час дії додаткового договору № 5218/06 від 25.04.2016 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна № 5218 від 23.03.2010, позивач продовжував сплачувати орендні та комунальні платежі, хоча з початком його дії Університетом було відключено орендоване приміщення від постачання води та електроенергії (з 06.05.2016), що унеможливило використання такого приміщення взагалі.

Позивачем було сплачено на користь Фонду за оренду приміщення на виконання договору оренди в період дії додаткового договору до договору оренди (з 01.05.2016 по 31.03.2019), який після його припинення був визнаний в судовому порядку недійсним - 161 060, 47 грн, на користь Університету за оренду приміщення в той же період, де останнє не було стороною орендних відносин (без достатньої правової підстави) - 207 237, 70 грн. Також позивач вказує, що на підставі договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю від 01.04.2012, ФОП Кіктєвим Є.О. було сплачено Університету 46 466, 77 грн.

Обґрунтовуючи необхідність звернення до суду з даним позовом позивач вказує, що вирішення питання дійсності додаткового договору від 25.04.2016 про знесення змін до договору оренди нерухомого майна № 5218 від 23.03.2010 щодо продовження строку дії оренди, було остаточно завершено 23.04.2019, після припинення дії оскаржуваного додаткового договору та договору оренди взагалі, у зв`язку з чим, платежі в загальному розмірі 414 764, 90 грн підлягають поверненню відповідачами, як такі, що набуті без достатньої правової підстави у відповідності до ст. 1212 Цивільного кодексу України. У зв`язку з чим, позивач й просить суд стягнути з відповідача-1 грошові кошти в розмірі 161 060, 47 грн, з відповідача-2 грошові кошти в розмірі 253 707, 43 грн.

Із поданого відповідачем-2 відзиву вбачається, що останній заперечує щодо задоволення позовних вимог, з огляду на слідуюче:

- позивач був зобов`язаний сплачувати за оренду майна до дня повернення взятого в оренду майна, не залежно від його користування;

- не зважаючи на те, що позивач знав про намір використовувати власником (Міністерством освіти і науки України) та відповідачем-2, як балансоутримувачем, майно для власних потреб та знав про намір припинення строку дії договору № 5218, втім, порушуючи чинне законодавство та маючи прямий умисел все одно підписав без відома Міністерства освіти і науки України і відповідача-2 додатковий договір з відповідачем-1 про продовження дії договору № 5218 та продовжив використовувати взяте в оренду майно та добровільно сплачувати орендну плату та кошти за утримання орендованого майна. А кошти, отримані у зазначений період як орендна плата за договорам № 5218 не можна вважати доходами, отриманими відповідачем-2 без достатньої правової підстави, оскільки такі кошти сплачувалися на підставі діючого договору оренди;

- позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність передбачених ст. 1212, 1215 ЦК України підстав для стягнення з відповідача-2 грошових коштів у розмірі 253 704,43 грн. та недобросовісності набуття останнім грошових кортів, добровільно сплачених позивачем.

Із поданих відповідачем-1 пояснень вбачається, що останнє заперечує щодо задоволення позовних вимог виходячи із слідуючого:

- орендна плата за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, нараховується до моменту складання акта приймання-передавання нерухомого майна, що засвідчує повернення майна балансоутримувачу;

- позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу того, що він не міг користуватися орендованим майном, оскільки, останній весь час дії додаткового договору фактично користувався майном та сплачував орендну плату;

- у зв`язку з визнанням додаткового договору від 25.04.2016 № 5218/06 до договору оренди від 23.03.2010 № 5218 недійсним, зобов`язання за таким договором припиняється на майбутнє, а не з моменту укладення, у зв`язку з чим, у позивача, як сторони, визнаного судом недійсного договору відсутнє право вимоги від Регіонального відділення сплаченої за таким договором орендної плати.

Так, статтею 86 Господарського процесуального кодексу України вказано, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, то суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступне.

Приписами ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено перелік способів захисту цивільних прав, які мають універсальний характер та можуть застосовуватися до всіх чи більшості суб`єктивних прав. В той же час, законодавцем передбачено, що такий перелік не є вичерпним та надано право суду захистити цивільне право або інтерес особи іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч. 3 ст. 16 Цивільного кодексу України).

Особа, законне право або інтерес якої порушено, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту. Якщо спеціальні норми права визначають конкретні заходи з урахуванням специфіки порушеного права та характеру правопорушення, особа вправі скористатися такими способами захисту. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання даної норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Що стосується тверджень відповідачів щодо визнання договору оренди недійсним та можливості припинення його на майбутнє, то суд відзначає наступне.

В даному випадку, додатковий договір до договору оренди державного майна № 5218, укладений 25.04.2016 між ФОП Кіктєвим Є.О. та Фондом державного майну України по місту Києву про продовження строку дії оренди до 31.03.2019, був визнаний в судовому порядку недійсним 23.04.2019, тобто, через майже місяць після його припинення за наслідками закінчення строку його укладення.

За час судового оспорення відповідачем-2 даного додаткового договору про продовження дії оренди гаражного боксу для розміщення автомийки ще на три роки, позивачем виконувались умови оренди, а саме, зобов`язання зі сплати орендних платежів та супутніх платежів.

Оскільки, орендні правовідносини між позивачем та відповідачем-1 діяли весь трирічний строк оскаржуваного відповідачем-2 додаткового договору (з 01.05.2016 по 31.03.2019), то, як вірно було зазначено відповідачами, згідно вимог ст. 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (№ 2269, в редакціях з 01.01.2016 по 04.11.2018 на час дії додаткового договору) позивач мав вносити орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності, незалежно від чинення перешкод у користуванні предметом оренди іншими особами, незалежно від судового оспорення вказаного правочину з оренди та за відсутності остаточного судового рішення щодо його дійсності, тощо.

У зв`язку з чим позивач й виконував свої зобов`язання перед відповідачами на підставі підписаного додаткового договору від 25.04.2016 увесь строк його дії, до повернення предмета оренди за актом приймання-передачі, що відповідає умовам договору оренди (пунктам 3.11., 5.3.) та кореспондується із приписам ст. 11, 509, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України.

Як про це вказує позивач та що у свою чергу встановлено судом, ФОП Кіктєв Є.О. весь час дії додаткового договору № 5218/06 від 25.04.2016 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна № 5218 від 23.03.2010, продовжував сплачувати орендні та комунальні платежі, що підтверджуються виписками банку з рахунку позивача про проведені оплати у період дії додаткового договору № 5218/06 від 25.04.2016 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна № 5218 від 23.03.2010 (у період з 01.05.2016 по 01.04.2019) на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву грошові кошти в розмірі 161 060, 47 грн та на користь Київського національного університету технологій та дизайну грошові кошти в розмірі 253 707, 43 грн.

Означеного факту відповідачами не спростовується та не заперечується.

Про що судом уже вказувалося вище, означений додатковий договір до договору оренди був визнаний постановою Верховного Суду від 23.04.2019 недійсним після того, як строк його дії сплинув, правовідносини були припинені, орендне приміщення повернуто за підписаним актом та проведені усі розрахунки.

У зв`язку з чим, в даному випадку й виникло питання застосування наслідків недійсності правочину - додаткового договору до договору оренди, адже, весь трирічний строк дії вказаного додаткового договору позивач не міг використовувати предмет оренди, за який здійснював орендні платежі, факт неможливості використання, якого, зокрема підтверджений судовим рішенням у справі № 910/9415/16.

Приписами ст. 216 Цивільного кодексу України передбачено наслідки недійсності правочину, а саме зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Аналогічно й ч. 2 ст. 208 Господарського кодексу України передбачено, що у разі визнання недійсним зобов`язання з інших підстав кожна із сторін зобов`язав повернути другій стороні все одержане за зобов`язанням, а за неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість грошима, якщо інші наслідки недійсності зобов`язання не передбачені законом.

Втім, відповідачі посилаються на приписи ст. 207 Господарського кодексу України та практику Верховного Суду України у період з 2015 по 2017 із застосування даної норми, а саме, можливість для суду при визнанні правочинів оренди недійсними припиняти їх на майбутнє.

Однак, суд звертає увагу, що статтю 207 Господарського кодексу України було виключено на підставі Закону України № 2275-VIII від 06.02.2018, відповідно на дату визнання Верховним Судом додаткового договору до договору оренди № 5218 у судовій справі № 910/15567/17 недійсним (23.04.2019) даної норми закону вже не існувало.

Норма ст. 207 ГК України до 2018 року дійсно передбачала можливість для суду визнавати договір оренди майна недійсним із його припиненням на майбутнє, але за окремої умови, такої як встановлення факту дійсного використання в оскаржуваний період дії договору оренди предмету оренди.

Якщо б така норма діяла на дату прийняття остаточного судового рішення про недійсність правочину з оренди, укладеного між позивачем та відповідачем-1, у судовій справі № 910/15567/17, то й тоді б не підлягала застосуванню, адже, в даному випадку фактичного використання гаражного боксу під автомийку на час дії додаткового договору до договору оренди № 5218, який визнано пізніше недійсним в судовому порядку, не було. Вказане підтверджується судовим рішенням у справі № 910/9415/16 про усунення перешкод у користуванні орендованим приміщенням.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Так, зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Так, аналіз наведених правових норм, дає підстави для висновку, що зобов`язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов.

По-перше, є набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння.

По-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою.

По-третє, обов`язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 Цивільного кодексу України).

За умовами ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відсутністю правової підстави вважають такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Положеннями ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України визначені цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 Цивільного кодексу України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною 1 ст. 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відтак, системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України тільки за наявності ознак безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Отже, якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 Цивільного кодексу України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у вигляді розірвання договору.

Відтак, задля застосування до спірних правовідносин у справі ст. 1212 Цивільного кодексу України, необхідно встановити факт наявності або відсутності між сторонами у справі правовідносин, які б свідчили про наявність або відсутність правових підстав для перерахування заявлених до стягнення грошових коштів.

Такі висновки про застосування норм права викладені у постанові Верховного Суду України від 03.06.2015 № 6-100цс15, постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 927/468/17, від 07.05.2018 у справі № 921/512/17-г, від 25.02.2020 у справі № 910/16703/18, від 21.02.2020 у справі № 910/660/19.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак, необхідною умовою для цього є відсутність або відпадання достатньої правової підстави… Така правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 20.01.2020 у справі № 924/774/18.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, за висновком суду, вимоги позивача про повернення виконаного (сплачених грошових коштів) за визнаним в подальшому у судовому порядку недійсним додатковим договором до договору оренди, з урахуванням відсутності факту використання об`єкту оренди в оплачений період дії додаткового договору до договору оренди є обґрунтованими, документально підтвердженими, а відтак, такими, що підлягають задоволенню.

При цьому, суд відзначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Отже, з огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому, суд зазначає, що іншим доводам сторін оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Що стосується заяви відповідача-2 про застосування позовної давності до вимоги позивача за всіма платежами, окрім платежів за листопад та грудень 2017 року, які були внесені 22.01.2018 та окрім платежів за січень та лютий 2018, які були внесені 22.01.2018 та 12.02.2018 (усі періоди та платежі наведені в таблицях), то суд не вбачає підстав для задоволення заяви та застосування сплину строку позовної давності до вимог позивача, з огляду на слідуюче.

Відповідач-2 помилково вважає, що початок перебігу строку позовної давності для повернення сплачених грошових коштів на підставах, що пізніше визнано судом недійсними, починається з моменту внесення кожного платежу щомісячно, коли про недійсність такого правочину не було відомо, в обґрунтування чого наводить практику Верховного Суду щодо застосування строку позовної давності у справах про стягнення дебіторської заборгованості, у справах про стягнення неоплачених платежів на підставі дійсних правочинів

Коли спір у даній справі стосується повернення сплачених платежів на підставі недійсного правочину, як отриманих безпідставно або на підставі, що згодом відпала. Такий строк може початися тільки після постановлення судом рішення про недійсність правочину, на підставі якого були здійснені оплати, тобто, тільки з дати судового рішення про недійсність правочину виникає право у платника по такому правочину на повернення сплачених грошових коштів і, в даному випадку, це з 23.04.2019.

Статтею 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто, сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

Для спірних відносин застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст. 256, 257 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто, можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд (така правова позиція відображена, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16).

Як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою початок перебігу позовної давності визначається з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила (правова позиція Судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладена у постанові від 11.02.2020 у справі № 10/5026/995/2012, а також у постанові від 23.04.2019 у справі № Б-19/207-09 з посиланням на позицію Великої Палати Верховного Суду у постановах від 19.06.2018 у справі № 916/1979/13, від 30.05.2018 у справі № 367/2271/15-ц, від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц).

Враховуючи всі вище наведені доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 09.02.2021 у справі № 5023/5507/12 зазначив, що іншого правила щодо визначення початку перебігу позовної давності частина 1 ст. 261 ЦК України не містить.

Позовну заяву у даній справі було подано 29.12.2020 про повернення грошових коштів, що були сплачені на підставі, що відпала 23.04.2019 із постановленням судового рішення, отже, трирічний строк позовної давності для пред`явленої через один рік і вісім місяців даної вимоги не сплинув.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідачів.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 231, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Кіктєва Євгена Олександровича - задовольнити.

2. Стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву (01032, м. Київ, б-р Тараса Шевченка, будинок 50-Г; ідентифікаційний код: 19030825) на користь Фізичної особи-підприємця Кіктєва Євгена Олександровича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ) збережені без достатньої правової підстави грошові кошти в розмірі 161 060 (сто шістдесят одна тисяча шістдесят) грн 47 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 415 (дві тисячі чотириста п`ятнадцять) грн 91 коп.

3. Стягнути з Київського національного університету технологій та дизайну (01011, м. Київ, вул. Немировича-Данченка, будинок 2; ідентифікаційний код: 02070890) на користь Фізичної особи-підприємця Кіктєва Євгена Олександровича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ) збережені без достатньої правової підстави грошові кошти в розмірі 253 704 (двісті п`ятдесят три тисячі сімсот чотири) грн 43 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 805 (три тисячі вісімсот п`ять) грн 56 коп.

4. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 30.07.2021

Суддя Д.О. Баранов