ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" червня 2021 р. м. Київ Справа № 911/465/21

Розглянувши матеріали справи за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Росер»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях

про стягнення 810 743,67 грн.

Суддя Карпечкін Т.П.

За участю секретаря судового засідання Беркут Я.О.

За участю представників:

від позивача: Дорогін К.Ю. (довіреність б/н від 08.10.2020 року);

від відповідача: Астрюхін К.А. (ордер КС № 338043 від 22.03.2021 року); Владимирова С.М. (ордер КС № 786752 від 22.03.2021 року);

від третьої особи: Котовський В.М. (довіреність б/н та б/д).

обставини справи:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Росер» за участюі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях про стягнення 854 974,21 грн.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 18.02.2021 року відкрито провадження у справі № 911/465/21, справу призначено за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 22.03.2021 року.

В підготовчому судовому засіданні 22.03.2021 року судом оголошувалась перерва на 14.04.2021 року.

В підготовче засідання 14.04.2021 року учасники справи з`явились, однак у зв`язку з необхідністю витребування додаткових доказів, підготовче засідання було відкладено на 28.04.2021 року.

Представником позивача подано 27.04.2021 року письмові пояснення по суті спору та заяву про зменшення позовних вимог, якою останній просить стягнути з відповідача заборгованість з орендної плати в розмірі 810 743,67 грн.

27.04.2021 року представником третьої особи подано письмові пояснення по суті спору.

В підготовче засідання 28.04.2021 року учасники справи з`явились, однак у зв`язку з необхідністю витребування додаткових доказів підготовче засідання було відкладено на 12.05.2021 року.

07.05.2021 року представником третьої особи подано письмові пояснення по суті спору, якими останній повідомив, що листом від 27.07.2018 року № 53-09-3650 повідомлено Товариство з обмеженою відповідальністю «Росер» (орендаря) про припинення дії договору та повернення майна, в підтвердження зазначеного надано копію листа та копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу № 756 з якого вбачається, що лист вручено Товариству з обмеженою відповідальністю «Росер» 01.08.2018 року особисто.

Окрім того, 07.05.2021 року та 11.05.2021 року від представників позивача та відповідача відповідно, надійшли письмові пояснення по суті спору.

В підготовчому засіданні 12.05.2021 року представник відповідача заперечував проти отриманння Товариством з обмеженою відповідальністю «Росер» вищезазначеного листа від 27.07.2018 року № 53-09-3650.

Відтак, для повного і всебічного розгляду спору та встановлення обставин, що мають значення значення для справи, а саме факту належного повідомлення орендаря про припинення орендних правовідносин та повернення майна, суд дійшов висновку про необхідність витребування у Акціонерного товариства «Укрпошта» пояснень з підтверджуючими доказами щодо того, хто з уповноважених представників Товариства з обмеженою відповідальністю «Росер» і на підставі яких документів отримав 01.08.2018 року лист від 27.07.2018 року № 53-09-3650 та з дотриманням якого порядку, погодженого договором між оператором зв`язку і юридичною особою, було вручено Товариству з обмеженою відповідальністю «Росер» дане повідомлення про вручення поштових відправлень.

В судовому засіданні 12.05.2021 року підготовче засідання відкладалось на 14.06.2021 року.

В судовому засіданні 14.06.2021 року судом за згодою сторін закрито підготовче провадження у справі № 911/465/21та здійснено перехід до розгляду спору по суті.

Представники позивача в судовому засіданні 14.06.2021 року позовні вимоги підтримали, представник відповідача проти позову заперечував, третя особа позовні вимоги підтримала.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення та постанови приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Відповідно до ч. 1 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України рішення суду проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, публічно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд може проголосити лише вступну та резолютивну частини рішення.

У зв`язку з чим, в судовому засіданні 14.06.2021 року судом закінчено розгляд справи та за результатами оцінки поданих сторонами доказів, у нарадчій кімнаті, прийнято рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з викладених у позові обставин, 17.07.2014 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Росер» укладено Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 1593 (далі - Договір), предметом якого згідно до пункту 1.1 виступило строкове платне користування нежитловими приміщеннями пакгаузу № 4 та № 5, а також частиною відкритої вантажної платформи, що розташовані за адресою: Київська обл., м.Біла Церква, вул.Товарна, 29 (загальна площа орендованого майна склала 627,4 кв.м).

Балансоутримувачем нерухомого майна за Договором визначено Будівельне Монтажно-експлуатаційне управління № 2 в м.Козятин Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця».

Згідно з п. 3.1 Договору розмір орендної плати за базовий місяць розрахунку - січень 2014 року без врахування ПДВ складає 14 538,36 грн.

Пунктом 3.3 Договору встановлено, що орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

Орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70% до 30% щомісяця, не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним відповідно до пропорцій розподілу (п. 3.6 Договору).

Пунктом 10.1 Договору визначено укладення договору строком на 1 рік, діє з 17.07.2014 року до 16.07.2015 року включно.

28.03.2016 року між Акціонерним товариством «Українська залізниця» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Росер» укладено Додаткову угоду до вищенаведеного Договору, якою АТ «Укрзалізниця» визначено орендодавцем нерухомого майна за Договором та обов`язок ТОВ «Росер» щодо сплати 100% орендної плати на користь АТ «Укрзалізниця».

Разом з тим, постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.06.2018 року у справі № 910/10903/17, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 23.10.2018 року, задоволено позовні вимоги ТОВ «Росер» та визнано вказану Додаткову угоду недійсною.

Таким чином, як зазначає позивач, він є балансоутримувачем переданого в оренду державного майна і з врахуванням факту визнання недійсною Додаткової угоди від 28.03.2016 року, відповідач має сплачувати на користь позивача 30% від визначеної Договором орендної плати.

Обов`язок ТОВ «Росер» щодо своєчасної сплати у повному розмірі орендної плати визначено також і п. 5.3 Договору, яким, окрім іншого, обов`язок зі сплати орендної плати за користування орендованим нерухомим майном покладено на орендаря незалежно від наслідків його господарської діяльності, що повністю відповідає приписам ч. 1 ст. 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», чинного на день укладення договору оренди.

Позивачем з врахуванням умови п. 3.3 Договору, визначеної Договором базової ставки орендної плати та діючих індексів інфляції, розраховано розміри орендних платежів, що наведено в розрахунку позову.

Як зазначає позивач, відповідач, здійснюючи орендне користування державним майном, орендні платежі своєчасно та в повному обсязі не сплачував, починаючи з липня 2016 року ТОВ «Росер» взагалі перестало сплачувати на користь АТ «Укрзалізниця» будь-які грошові кошти за договором, внаслідок чого у відповідача за період з грудня 2016 по грудень 2020 включно утворилась заборгованість зі сплати орендної плати в сумі 854 974,21 грн. (з ПДВ).

Також, АТ «Укрзалізниця» пояснює, що до вищенаведених розрахунків включені 100% суми ПДВ з огляду на положення Податкового кодексу України, роз`яснені, зокрема, листом ГУ ДФС у Харківській області від 17.03.2017 року № 1599/9/20-40-13-04-14: «У разі якщо орендар самостійно направляє частки орендної плати безпосередньо до бюджету та балансоутримувачу, то підприємство, на балансі якого знаходиться орендоване майно, платіжні документи оформляє окремо на частину вартості орендної плати з урахуванням податку на додану вартість та окремо на суму податку на додану вартість, яка припадає на частину орендної плати, що орендарем безпосередньо перераховується до бюджету». Питання сплати до державного бюджету податку на додану вартість також врегульовані Порядком заповнення документів на переказ у разі сплати (стягнення) податків, зборів, митних платежів, єдиного внеску, здійснення бюджетного відшкодування податку на додану вартість, повернення помилково або надміру зарахованих коштів, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24.07.2015 року № 666.

Позивач в позові посилається також на ухилення ТОВ «Росер» від повернення майна та сплати заборгованості з орендної плати.

Позивач зазначає, що 18.09.2020 року АТ «Укрзалізниця» поштовим відправленням № 455 на адресу ТОВ «Росер» направлено вимогу від 18.09.2020 року № КД-БМЕС-01/141 про повернення майна та сплату заборгованості, в якій серед іншого зазначено про виникнення за ТОВ «Росер» заборгованості за Договором оренди станом на 01.08.2020 року у розмірі 757 462,62 грн. До вимоги додано рахунок від 31.07.2020 року № 2 по Договору на суму 757 462,62 (з ПДВ). Відповідна вимога була залишена без відповіді та задоволення, та повернута адресату з посиланням на помилковість її направлення на адресу ТОВ «Росер». Наведене свідчить про ухилення орендаря від виконання обов`язків, передбачених чинним законодавством та Договором.

Крім того, позивач зазначає, що про ухилення відповідачем від виконання зобов`язань також свідчать листи від 07.09.2018 року № 10/09, від 07.03.2019 року № 03/03, від 28.03.2019 року № 10/03 та від 20.05.2019 року № 06/05, якими ТОВ «Росер» безпідставно повертало АТ «Укрзалізниця» направлені останнім Акти прийому-передачі виконаних робіт за Договором.

Позивач в позові просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Росер» на його користь в особі Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця» заборгованість з орендної плати в розмірі 854 974,21 грн. за період з 01.12.2016 року по 31.12.2020 року та судовий збір у розмірі 12 824,61 грн.

Згідно з заявою про зменшення позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача заборгованість з орендної плати в розмірі 810 743,67 грн. за період з березня 2017 року по заявлений у позові. Тобто з розрахунку позову позивачем виключено заборгованість за період з грудня 2016 року по лютий 2017 року (включно) всього в сумі 44 230,54 грн.

Відповідач в ході розгляду спору подав відзив, в якому позовні вимоги заперечував. В обґрунтування заперечень проти позову посилається на те, що у справі Господарського суду Київської області № 911/1789/17 позивачем вже заявлено вимоги про стягнення заборгованості за тим же Договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 1593 від 17.07.2014 року в сумі 1 149 711,04 грн.

Тобто, відповідач стверджує, що позивачем подано такий самий позов до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав, і за участю тієї ж самої третьої особи.

Також, відповідач стверджує, що позивач не є стороною Договору і у нього відсутні правові підстави вимагати сплати орендних платежів за таким Договором. За твердженням відповідача, до 25.11.2019 року, а саме до моменту реєстрації за собою права власності на орендовані об`єкти, позивач взагалі не мав жодної правової підстави для пред`явлення будь яких вимог щодо наведеного в позові майна.

За Інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (витяг додано позивачем до позовної заяви) - право власності (на майно зазначене в Договорі) за АТ «Укрзалізниця» було зареєстровано лише 25.11.2019 року на підставі передавального акту від 18.08.2015 року та зведеного переліку майна від 18.08.2015 року, виданих Міністерством інфраструктури України.

Відтак, відповідач вважає, що оскільки АТ «Українська залізниця» набуло право власності на спірне приміщення лише з 25.11.2019 року, у нього відсутні жодні правові підстави для вимог по сплаті орендної плати за період, що передував реєстрації права власності. Оскільки статус балансоутримувача майна не наділяв АТ «Українська залізниця» належним виключно орендодавцеві за Договором оренди правом отримувати орендну плату.

Відповідач наголошує, що Договір оренди від 17.07.2014 року № 1593 укладався між ТОВ «Росер» та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області, який погоджено балансоутримувачем - ДТГО «Південно-Західна залізниця» в особі відокремленого підрозділу Козятинського будівельно-монтажного експлуатаційного управління № 2 (балансоутримувач).

При цьому, відповідач у відзиві визнає факт приймання-передачі орендованого за Договором майна за Актом від 17.07.2014 року.

Відповідач пояснює, що 28.03.2016 року між ПАТ «Українська залізниця» та ТОВ «Росер», у зв`язку з утворенням ПАТ «Українська залізниця», було укладено Додатковий договір до Договору оренди від 17.07.2014 року № 1593, п. 1 якого було встановлено, що орендодавцем майна, визначеного Договором оренди від 17.07.2014 року № 1593 є ПАТ «Українська залізниця» на заміну Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області.

Однак, наведений Додатковий договір було визнано недійсним у судовому порядку, що на думку відповідача, свідчить про відсутність підстав для заміни сторони у Договорі оренди нерухомого майна від 17.07.2014 року № 1593. Відтак, належним орендодавцем за Договором є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях (відбулась заміна Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області на його правонаступника Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях, згідно наказу Фонду державного майна України від 05.08.2019 року № 786).

Оскільки, як стверджує відповідач, позивач не має статусу орендодавця, у нього відсутні підстави для звернення до суду за захистом своїх прав в обраний у позові спосіб. За твердженням відповідача, належним способом захисту права позивача може бути захист права власності у вигляді усунення перешкод у користуванні належним йому майном та витребовування майна з чужого незаконного водіння.

У зв`язку з чим, відповідач наполягає на неправомірності вимог позивача про сплату на його користь орендних платежів, і вважає правомірним повернення надісланих позивачем вимог та актів без виконання та підписання.

Щодо розрахунку позову, відповідач заперечував дотримання процедури продовження Договору, визначеної постановою КМУ від 22.11.2017 року № 1054 «Про затвердження Порядку розпорядження майном ПАТ «Українська залізниця».

У період після утворення ПАТ «Українська залізниця», укладання додаткового договору та до моменту Державної реєстрації права власності на нерухоме майно - 25.11.2019 року, договір Оренди нерухомого від 17.07.2014 року № 1593 не був чинним у зв`язку з припиненням строку його дії з 16.07.2015 року.

Відповідач подав заяву про застосування строків позовної давності для звернення до суду з позовними вимогами щодо стягнення заборгованості, що передувала 11.02.2018 року.

Третьою особою подано пояснення, в яких ФДМУ підтверджує факт укладення Договору оренди та його неодноразового продовження на підставі п. 10.4 Договору. Також зазначає, що майно було передано орендарю і не поверталось, наразі існує прострочена заборгованість з орендної плати (в частині 70%).

Позивач у відповіді на відзив надав пояснення, що позов у справі Господарського суду Київської області № 911/1789/17 ним подавався як орендодавцем на підставі чинної на той час Додаткової угоди до Договору. Оскільки, відповідну Додаткову угоду визнано недійсною, статус позивач, як орендодавця спростовано.

В той же час, після визнання недійсною Додаткової угоди та спростування статусу позивача, як орендодавця майна, позивач за умовами Договору залишається балансоутримувачем, на користь якого підлягає сплаті 30% орендних платежів.

У зв`язку з чим, у даній справі № 911/465/21 позивачем подано позов з інших підстав, а саме як балансоутримувачем про стягнення належних йому 30% орендних платежів.

Також, позивач наголосив, що до спірних правовідносин має застосовуватись остаточна постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.02.2020 року у справі № 918/792/18 в питанні набуття позивачем прав на майно з моменту його внесення до статутного капіталу не залежно від моменту державної реєстрації.

Позивач уточнив, що періодом стягнення заборгованості з орендної плати є 01.12.2016 року 31.12.2020 року в сумі 854 974,21 грн. В той же час, наведений в розрахунку позову період з серпня 2014 року має на меті відображення повної картини розрахунків між сторонами та застосування індексації.

В запереченні на відповідь на відзив відповідач наполягає на відсутності підстав для продовження дії Договору, відповідно і відсутності підстав для вимог про його виконання. Натомість, відповідач стверджує, що позивач має право саме на захист права власності шляхом застосування наслідків ухилення орендаря від обов`язку з повернення майна.

Щодо невідповідності даних розрахунку позову та виставлених відповідачу первинних документів, позивач пояснив, що останні виставлялись з врахуванням Додаткової угоди від 28.03.2016 року, яка визнана недійсною, в той час, як у позові здійснено нарахування у відповідності до умов Договору та фактичних обставин.

Щодо часткової сплати у серпні 2020 року 10 467,63 грн., позивач пояснив, що відповідна сума є залишком сплаченого відповідачем завдатку.

Також, позивач пояснив, що у справі № 911/1789/17 заявлено заборгованість за період з 11.10.2016 року по 10.03.2017 року, а згідно заяви про зменшення позовних вимог у справі № 918/792/18 з періоду заборгованості виключено нарахування по лютий 2017 року (включно), тобто період заборгованості у справах не перетинаються.

Щодо продовження періоду дії Договору, позивач пояснив, що майно перебуває у фактичному користуванні відповідача і Договір продовжувався на підставі п.10.4., що відповідачем не спростовано, зокрема, наданням суду доказів про своєчасне подання ним заперечень проти продовження договору та фактичне повернення майна. Позивач зазначає, що в будь-якому випадку, не залежно від чинності Договору, відповідач має оплатити фактичне користування орендованим майном.

В ході розгляду спору судом досліджено та встановлено, що у відповідності до положень ст. 759 Цивільного кодексу України та 283 Господарського кодексу України за Договором виникли правовідносини щодо оренди нерухомого майна державної власності, за яким передано відповідачу у користування за плату державне майно, яке перебуває на балансі позивача.

Частиною 3 статті 18 та частиною 3 статті 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що орендар зобов`язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі, у строки, що встановлені в договорі.

Частиною 1 статті 762 Цивільного кодексу України встановлено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Пунктом 3.6 Договору встановлено, що орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70% до 30% щомісяця, не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним відповідно до пропорцій розподілу.

Пунктом 17 Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої Постановою КМ України від 04.10.1995 року № 786, визначено, що у разі коли орендодавцем майна є Фонд державного майна, його регіональне відділення чи представництво, орендна плата спрямовується:

за цілісні майнові комплекси державних підприємств - до державного бюджету;

за нерухоме майно державних підприємств, установ, організацій (крім підприємств, установ та організацій галузі кінематографії, що належать до сфери управління Мінкультури, - на період до 31 грудня 2021 р.) - 70 відсотків орендної плати до державного бюджету, 30 відсотків державному підприємству, організації, на балансі яких перебуває це майно;

за майно, що не ввійшло до статутного фонду господарського товариства, створеного у процесі приватизації (корпоратизації), - до державного бюджету. Якщо господарське товариство, створене у процесі приватизації (корпоратизації), утримує об`єкти житлового фонду, що не ввійшли до його статутного фонду, - 70 відсотків орендної плати до державного бюджету, 30 відсотків господарському товариству.

Згідно зі ст. 510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

У зобов`язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб.

Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Згідно зі ст. 511 Цивільного кодексу України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Таким чином, з огляду на фактичні обставини діяльності сторін та вищенаведені норми законодавства, Договір породжує для права та обов`язки як для Орендаря, Орендодавця, так і Балансоутримувача (в частині належних йому 30% платежів).

Таким чином, спростовано твердження відповідача, що оскільки позивач не є стороною Договору, він не має права вимагати сплати орендних платежів.

Щодо відносин правонаступництва судом встановлено, що за умовами Договору оренди балансоутримувачем нерухомого майна визначено Будівельне Монтажно-експлуатаційне управління № 2 в м.Козятин Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця».

На підставі Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» постановою Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 року № 200 утворено Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця», перейменоване у подальшому постановою Кабінету Міністрів України від 31.10.2018 року № 938 в Акціонерне товариство «Українська залізниця».

Пунктом 1 постанови від 25.06.2014 року № 200 та ч. 3 ст. 2 Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» встановлено, що Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» утворено на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізуються шляхом злиття.

Додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 року № 200 затверджено Перелік підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, на базі яких утворюється ПАТ «Укрзалізниця», та внесено до відповідного переліку Державне територіально-галузеве об`єднання «Південно-Західна залізниця».

Згідно з ч.1 ст.104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Частиною 2 ст. 107 Цивільного кодексу України передбачено, що після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами та задоволення чи відхилення цих вимог комісія з припинення юридичної особи складає передавальний акт (у разі злиття, приєднання або перетворення) або розподільчий баланс (у разі поділу), який має містити положення про правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків юридичної особи, що припиняється шляхом поділу, стосовно всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобов`язання, які оспорюються сторонами.

Системний аналіз вищенаведених правових норм дозволяє дійти висновку стосовно виникнення у новоутвореної юридичної особи правонаступництва щодо прав та обов`язків підприємств, що припиняються шляхом реорганізації у формі злиття, на підставі передавального акту з моменту його підписання та державної реєстрації такої новоутвореної юридичної особи.

Наведений правовий висновок як стосовно відносин правонаступництва в результаті злиття юридичних осіб загалом, так і стосовно АТ «Укрзалізниця», неодноразово відображено в постановах Верховного Суду, включаючи Велику Палату та Об`єднані палати у складі Верховного Суду, від 14.09.2020 року у справі № 296/443/16-ц, від 16.06.2020 року у справі № 910/5953/17, від 21.02.2020 року у справі № 918/792/18.

Також, на підставі Зведеного передавального акта від 06.08.2015 року та Зведеного переліку майна ДТГО «Південно-Західна залізниця», що вноситься до статутного капіталу ПАТ «Українська залізниця», що є додатком до Зведеного передавального акта, до статутного капіталу АТ «Укрзалізниця» внесено об`єкти нерухомості, що виступають об`єктом оренди за Договором від 17.07.2014 № 1593.

Також, у відповідності до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.11.2019 року № 1.11.2019 року здійснено державну реєстрацію за АТ «Укрзалізниця» права державної власності на орендовані відповідачем об`єкти нерухомості.

Згідно правового висновку, наведеного у постанові від 21.02.2020 року у справі № 918/792/18, Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати касаційного господарського суду дійшов висновку, що невчинення ПАТ «Українська залізниця» дій щодо переоформлення правовстановлюючих документів на об`єкти нерухомого майна, внесені при його створенні до статутного капіталу, не може бути підставою для висновку про відсутність переходу відповідних речових прав до ПАТ «Українська залізниця» від підприємств залізничного транспорту, які мають бути припиненими внаслідок такої реорганізації.

Крім того, у наведеній постанові об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що Закон не обумовлює факт переходу від підприємств залізничного транспорту до Товариства як правонаступника усіх прав та обов`язків на відповідне нерухоме майно, фактом вчинення Товариством дій з переоформлення правовстановлюючих документів на таке майно, а також не пов`язує момент переходу зазначених прав до Товариства, з моментом реєстрації за ним таких прав.

Таким чином, позивач набув прав балансоутримувача за Договором від 17.07.2014 № 1593 на підставі Зведеного передавального акта від 06.08.2015 року та Зведеного переліку майна ДТГО «Південно-Західна залізниця», що вноситься до статутного капіталу ПАТ «Українська залізниця».

Згідно з ч.1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п. 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч. 1, 5 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна, термін дії договору визначається за погодженням сторін.

Частина 3 ст. 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» встановлює обов`язок орендаря вносити орендну плату своєчасно і в повному обсязі.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Суд критично ставиться до посилань відповідача на відсутність підстав продовження Договору та необізнаність з існуванням заборгованості з орендної плати, оскільки відповідач продовжує користуватись державним майном, переданим йому за Договором і повинен усвідомлювати обов`язок щодо сплати орендних платежів та їх обсягу.

Також, щодо тверджень відповідача про неналежність обраного позивачем способу захисту права, суд зазначає, що такими твердженнями відповідач фактично наполягає на іншій кваліфікації правовідносин сторін, в той час, як має місце користування державним майном, за яке в будь-якому випадку має сплачуватись орендна плата.

За наслідками розгляду спору підтверджується факт прострочення відповідачем сплати орендних платежів в розмірі 30% на користь балансоутримувача державного майна за період з березня 2017 року по заявлений у позові грудень 2020 року.

Враховуючи заяву відповідача про застосування строків позовної давності, судом встановлено, що позов подано до суду 15.02.2021 року, відповідно трирічним строком позовної давності щодо якого можливий судовий захист, охоплюється період заборгованості з 15.02.2018 року (включає зобов`язання за січень 2018 року).

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 267 Цивільного кодексу України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи, що позивачем пропущено встановлений ст. 257 Цивільного кодексу України строк позовної давності для стягнення боргу, про застосування якого заявив відповідач, і позивачем не обґрунтовано поважності причин пропущення позовної давності, зазначене є підставою для відмови в позові у відповідності до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України в частині заборгованості, яка виникла до 15.02.2018 року.

Щодо розрахунку заборгованості, судом встановлено, що до суми заборгованості позивачем безпідставно включено ПДВ в розмірі 100% від загальної суми орендних платежів.

Зокрема, як визначено Податковим кодексом України та роз`яснено листом ГУ ДФС у Харківській області від 17.03.2017 року № 1599/9/20-40-13-04-14, у разі якщо орендар самостійно направляє частки орендної плати безпосередньо до бюджету та балансоутримувачу, то підприємство, на балансі якого знаходиться орендоване майно, платіжні документи оформляє окремо на частину вартості орендної плати з урахуванням податку на додану вартість та окремо на суму податку на додану вартість, яка припадає на частину орендної плати, що орендарем безпосередньо перераховується до бюджету.

Таким чином, до суми 30% частини орендної плати, яка належить до сплати позивачу, включається сума ПДВ відповідно до такої частини, на решту ПДВ з орендної плати, яка перераховується орендарем до бюджету, оформляється окремий платіжний документ.

Оскільки, відповідні питання щодо сплати решти ПДВ з орендної плати, яка перераховується орендарем до бюджету, врегульовані податковим законодавством і не підпадають під дію Договору оренди, відповідні обставини виходять за межі орендних відносин, тому не підлягають дослідженню та вирішенню в даному спорі, в тому числі у зв`язку з відсутністю належних обґрунтувань.

Згідно з ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними у розумінні ч.1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Згідно з ч .2 ст.76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як визначено ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Таким чином, в межах строку давності та з врахуванням правильного розрахунку заборгованості, яка включає 30% орендного платежу з ПДВ з такої суми, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в сумі 479 266,55 грн. основної заборгованості по сплаті належних позивачу частин орендної плати. В частині вимоги про стягнення 158 596,53 грн. позов не підлягає задоволенню у зв`язку з пропуском строку давності, в частині 172 880,59 грн. позов не підлягає задоволенню у зв`язку з безпідставним включенням до сум належних позивачу часток орендної плати 100% ПДВ.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України понесені позивачем витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 79, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Росер» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях про стягнення 810 743,67 грн. задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Росер» (09111, Київська обл., м. Біла Церква, вул.Товарна, 29, ) на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03035, м. Київ, вул. Льва Толстого, 61, ) 479 266,55 грн. орендної плати та 7 188,99 коп. судового збору.

3. Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

4. В задоволенні решти позовних вимог Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Росер» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях про стягнення 331 477,12 грн. відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. ст. 254, 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складене: 26.07.2021 року.

Суддя Т.П. Карпечкін