ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.07.2021 справа № 914/124/21

Господарський суд Львівської області в складі судді Бортник О.Ю. за участі секретаря судових засідань Шевчук О.О. розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали справи за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Кворум-Нафта», м. Миколаїв,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Малефісента», м. Пустомити,

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Офісу великих платників податків ДПС, м. Київ,

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Головного управління ДПС у Львівській області, м. Львів

про визнання недійсним договору поставки від 02.12.2019р. № 02/12-ОС.

За участі представників:

від позивача: Коваленко Дар`я Петрівна - адвокат,

від відповідача: Пащинська Аліна Олександрівна адвокат,

від третіх осіб: не з`явились.

Встановив: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кворум Нафта», м. Миколаїв, звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом про визнання недійсним договору поставки від 02.12.2019р. № 02/12-ОС, укладеного між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Малефісента», м. Пустомити. Згодом ухвалами суду залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Офіс великих платників податків ДПС, м. Київ, та в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Головне управління ДПС у Львівській області, м. Львів.

Стислий виклад позиції позивача.

Позивач посилається на те, що між ним та відповідачем укладено договір поставки № 02/12-ОС. На підставі цього договору позивач отримав від відповідача товар, що підтверджується долученими ним до позову видатковими накладними та актами приймання-передачі. Позивач розрахувався за поставлений товар повністю та передав придбаний у відповідача товар комісіонеру для подальшої реалізації на експорт.

У грудні 2020 р. позивач отримав від податкового органу інформацію, відповідно до якої при дослідженні цим органом проходження товарів (робіт, послуг) по ланцюгу постачання не підтверджується (відсутнє) реальне (законне) джерело їх походження (відсутність виробництва або імпорту), а відтак їх рух за ланцюгом всіх платників податків, які брали участь у здійсненні господарської операції з їх реалізації. Податковий орган вважає, що відповідач має ознаки «фіктивності», вказане свідчить про ризики відображення в податковому та бухгалтерському обліку фінансово-господарських операцій за угодами, суть яких не відповідає формі їх оформлення, які не спрямовані на реальне настання обумовлених правових наслідків.

Позивач зазначає, що перевірити інформацію щодо реальності факту придбання товару та подальшої реалізації по всьому ланцюгу постачання він не може, оскільки згідно вимог чинного законодавства України, обов`язок контролювати звітність контрагентів на суб`єктів підприємницької діяльності не покладено, суб`єкт підприємницької діяльності не має права контролювати звітність або своєчасність сплати податків іншими особами. Проте, наявність у податкового органу інформації щодо неможливості підтвердження реального факту придбання товару ставить під сумнів реальність здійснених операцій між ТОВ «Кворум-Нафта» та ТОВ «Малефісента».

Позивач стверджує, що його введено в оману щодо фактичних обставин правочину та дійсних намірів учасників по ланцюгу постачання товару, який у подальшому придбано у відповідача. Наведене вище та неможливість податкового органу підтвердити реальне джерело походження товару та його рух за ланцюгом всіх платників податків, які брали участь у здійсненні господарської операції з їх реалізації, свідчать про фіктивність спірного правочину.

З огляду на викладені мотиви позивач просить визнати спірний договір недійсним на підставі ч. 5 ст. 203, ч. 3 ст. 215 та ст. 234 ЦК України.

Стислий виклад заперечень відповідача, викладених у відзиві.

Відповідач вважає, що позов у справі слід залишити без задоволення з таких підстав.

Сторонами у спірному договорі досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору.

Позивач визнає, що відповідач на виконання умов договору поставив йому товар, вказаний у договорі, а також що він оприбуткував та реалізував цей товар.

Відповідач склав та зареєстрував у податковому органі податкові накладні, які стосуються цієї господарської операції.

Факти поставки товару, його оплати, реєстрації податкових накладних підтверджують наявність у сторін оспорюваного правочину наміру створити реальні правові наслідки.

Стислий виклад пояснень Головного управління ДПС у Львівській області.

Третя особа у справі повідомляє, що відповідач наділений ознаками, які підпадають під п. 8 критеріїв ризиковості платника податків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 р.

Комісією головного управління ДПС у Львівській області з питань зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в єдиному реєстрі податкових накладних прийнято рішення № 32654 від 21.09.2020 р. про відповідність відповідача п. 8 критеріїв ризиковості платника податків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 р. за № 1165.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою Господарського суду Львівської області позовна заява залишалась без руху. Після усунення недоліків позовної заяви ухвалою суду відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 15.02.2021 р. задоволено клопотання позивача та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Офіс великих платників податків ДПС, м. Київ.

Підготовче засідання у справі відкладалось з підстав, наведених в наявних у матеріалах справи ухвалах суду.

Ухвалою суду від 12.04.2021 р., з урахування ухвали про виправлення описки від 14.04.2021 р., продовжено строк підготовчого провадження на 30 календарних днів, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Головне управління ДПС у Львівській області, м. Львів.

Ухвалою суду від 17.05.2021р. закрито підготовче провадження та призначено справу № 914/124/21 до судового розгляду по суті. Судове засідання з розгляду справи по суті відкладалось з підстав, викладених в ухвалі суду від 07.06.2021 р.

Мотивувальна частина рішення.

Враховуючи зміст позовної заяви, заявлених позивачем позовних вимог, до переліку обставин, які є предметом доказування у справі, належить доказування того факту, що спірний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, які обумовлені ним, його вчинено без наміру обох його учасників створити обумовлені правочином юридичні наслідки. Учасник справи, який має протилежний процесуальний інтерес та заперечує проти позову, зобов`язаний довести існування обставин, які спростовують доводи позивача.

Вичерпний перелік доказів, якими сторони та третя особа підтверджують свої доводи, заперечення та пояснення, зазначено сторонами і третьою особою у додатках до позовної заяви, відзиву та пояснень, які подано суду.

З огляду на наявні у матеріалах справи докази суд застосовує такі норми права та визнає встановленими наступні обставини.

Відповідно до приписів статті 265 ГК України та статті 712 ЦК України за договором поставки одна сторона постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Нормами статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Такі висновки суду відповідають висновкам Верховного Суду, викладеним у його постановах від 31 березня 2021 р. у справі № 201/2832/19, від 13 березня 2019 року в справі № 757/12646/16, від 28 лютого 2018 року у справі №909/330/16, від 01 листопада 2018 року в справі № 910/18436/16, а також висновкам Великої Палати Верховного Суду, які викладено у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19).

Згідно з положеннями статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до приписів частини третьої статті 13, частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Позивач факт укладення спірного договору із відповідачем з метою введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників, а також за наявності у нього свідомого наміру невиконувати зобов`язання за договором, чи з метою приховування своїх справжніх намірів як учасника правочину у позові не визнає та заперечив у судовому засіданні. Позивач стверджує, що спірний правочин відповідав його волевиявленню та дійсним намірами створити юридичні наслідки, передбачені цим правочином.

У матеріалах справи немає та сторонами суду не надані докази на підтвердження вчинення спірного договору сторонами, у їх сукупності, лише для виду, за відсутності у них наміру його реального виконання у майбутньому, за наявності у сторін цього договору інших цілей, ніж ті, що передбачені Договором, які не спрямовані на встановлення правових наслідків, передбачених Договором.

Інформація податкового органу: щодо наявності у відповідача «ознак фіктивності»; щодо неможливості підтвердження реального факту придбання відповідачем товару; щодо ризиків відображення у податковому та бухгалтерському обліку відповідачем його фінансово-господарських операцій за угодами, суть яких не відповідає формі їх оформлення, які не спрямовані на реальне настання правових наслідків, обумовлених цими угодами; рішення комісії органу державної податкової служби за № 32654 від 21.09.2020 р. про відповідність відповідача п. 8 критеріїв ризиковості платника податків не є доказами наявності у позивача умислу на вчинення спірного Договору: з метою введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; лише для виду, за наявності свідомого наміру не виконувати договір та не нести тягар встановлених ним правових наслідків; з іншою метою, ніж та, що передбачена правочином.

За таких обставин, у суду немає правових підстав для висновку про те, що спірний договір порушує права та охоронювані інтереси позивача, а тому його позов у справі не підлягає задоволенню.

На підставі ст.129 ГПК України судовий збір у справі покладається на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 2, 3, 13, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 236, 238, 240, 241, 242 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Кворум-Нафта» (54003, м.Миколаїв, вул.Гречишникова, 52 В, ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Малефісента» (81100, Львівська область, м. Пустомити, вул. Грушевського, б. 8, ), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Офісу великих платників податків ДПС (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, б.11 Г, ), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Головного управління ДПС у Львівській області (79003, м. Львів, вул. Стрийська, 35, ) відмовити повністю.

Судові витрати у справі № 914/124/21 за розгляд справи судом першої інстанції покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Кворум-Нафта» (54003, м. Миколаїв, вул. Гречишникова, 52В, ).

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку.

3. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 03.08.2021р.

Суддя О.Ю. Бортник