ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.07.2021 року м.Дніпро Справа № 904/5236/20

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Верхогляд Т.А. (доповідач)

суддів: Білецької Л.М., Паруснікова Ю.Б.,

секретар судового засідання Грачов А.С.

представники сторін:

від відповідача: Галасун Галина Іванівна, довіреність №б/н від 28.10.2020 р., адвокат;

від позивача: Філоненко Юлія Олексіївна, довіреність №52 від 17.06.2021 р., представник;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Алонза" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 10.02.2021 року (повний текст складено 22.02.2021 року) у справі № 904/5236/20 (суддя Мельниченко І.Ф.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Алонза", м. Дніпро

до Фізичної особи ОСОБА_1 , м. Дніпро

про стягнення заборгованості у сумі 535 074,08 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 10.02.2021 року у справі № 904/5236/20 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивовано недоведеністю позову.

Суд зазначив, що позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували факт надання послуг суборенди за спірний період, а отже, і доказів, які б підтвердили факт заборгованості відповідача перед позивачем. Акт звірки взаємних розрахунків, на який посилається позивач, таким доказом бути не може, оскільки він не є документом, який підтверджує здійснення господарської операції в розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Отже, у суду відсутні підстави для задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача, як суми основного боргу, так і вимог щодо стягнення штрафних санкцій, які є похідними від основної вимоги.

Господарський суд зазначив, що інші доводи та міркування сторін, судом розглянуті, але до уваги та врахуванню при вирішенні даної справи не приймаються, оскільки на результат вирішення спору не впливають.

Не погодившись з рішенням суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі зазначає на порушення господарським судом норм матеріального та процесуального права, неналежну оцінку доказів.

Вказує, що:

- судом встановлено, що відповідач здійснював оплату за надані послуги суборенди;

- письмово ФОП Вовченко В.Є. підтвердив свою заборгованість перед позивачем шляхом підписання акту звірення взаємних розрахунків, зауважень щодо розміру заборгованості не зазначав;

- згідно умов договору відповідач має здійснювати оплату за договором суборенди без отримання розрахунку від позивача, такі дії не вчинив;

- орендоване приміщення відповідач відповідно до умов договору позивачу не повернув.

Позивач просить апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване рішення скасувати, позов задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з фізичної особи ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Алонза" заборгованість в розмірі 452 022, 98 грн., пеню в розмірі 43 493,25 грн., штраф в розмірі 39 557, 85 грн., судовий збір за розгляд позовної заяви у розмірі 8 026, 11 грн.

Відповідно до клопотання від 14.04.2021 року позивач просив долучити до матеріалів справи копії наступних доказів: актів наданих послуг за договором суборенди - акту № 615 від 31.03.2019 р.; акту № 769 від 30.04.2019 р.; акту № 838 від 31.05.2019 р.; акту № 982 від 30.06.2019 р.; акту № 1133 від 31.07.2019 р.; акту № 1154 від 31.08.2019 р.; акту № 1265 від 30.09.2019 р.; акту № 1402 від 31.10.2019 р.; акту № 1544 від 30.11.2019 р.; акту № 1655 від 31.12.2019 р.; № 178 від 31.01.2020 р.; акту № 252 від 29.02.2020 р.; Наказу № 16-ОС/1 від 16.12.2020 р.; Сетрифікату ТПП від № 177/08-05 від 24.03.2021 р.

В обгрунтування клопотання зазначав, що вказані документи знаходились у головного бухгалтера позивача, який в період розгляду позову в суді першої інстанції хворів на коронавірусну хворобу і надати вказані документи суду позивач фізично не міг.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач погоджується з висновками оскаржуваного рішення, вважає доводи апелянта необґрунтованими.

Вказує, що:

- позовна заява не містить розрахунку заборгованості з орендної плати, з тексту позовної заяви неможливо встановити суми щомісячних нарахувань і порядок таких нарахувань, за які місяці виникла заборгованість та чи відповідає таке нарахування умовам договору;

- п.3.1 договору не відповідає приписам ч.1 ст.286 Господарського кодексу України і не може бути підставою для нарахування та стягнення орендної плати за договором;

- позивачем не підтверджено його право на передачу об`єкта в суборенду та права на одержання орендної плати з урахуванням прав третіх осіб, визначених п.1.3 та 1.4 договору суборенди.

Також відповідач заперечує щодо прийняття апеляційним судом доказів, які не були предметом дослідження суду першої інстанції. Вважає обґрунтування позивача щодо їх подання неналежними.

Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, оскаржуване рішення залишити без змін.

Позивач та відповідач надали додаткові письмові пояснення щодо даного спору.

Відповідач надав суду додаткові докази - копії розписок, якими ОСОБА_1 підтверджує факт сплати орендних платежів.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржуване рішення слід скасувати, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі виходячи з наступного:

З матеріалів даної справи вбачається, що між ТОВ "Алонза" (далі - позивач, орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Вовченко Владиславом Едуардовичем (далі - відповідач, суборендар) було укладено договір суборенди приміщення № 415 від 01.03.2019 року (далі - договір) (а.с.11-19).

Договір підписано сторонами, скріплено печатками, будь-які докази того, що договір визнано у судовому порядку недійсним в цілому чи в певній частині, матеріали справи не містять. З пояснень сторін вбачається, що аналогічні договірні відносини були між сторонами і до 01.03.2019 року, відповідач по даній справі проводив оплату орендних платежів в тому числі і за договором, зазначеним у даному спорі.

З огляду на вказане доводи відповідача щодо недійсності п.3.1 договору, недоведеність позивачем його права на укладення договору колегія суддів відхиляє, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають дослідженню при розгляді заявлених позовних вимог.

Згідно ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько - господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до положень ст.ст. 525, 526, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В силу ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно умов договору сторони погодили наступне:

Відповідно до п. 1.1 договору, в порядку та на умовах, визначених цим договором, орендодавець передає суборендарю у тимчасове платне користування приміщення №415, площею 312, 70 кв.м на 4 поверсі в будівлі ТРЦ "Приозерний", що розташований за адресою м. Дніпро, вул. Боброва, буд. 1, терміном до 29.02. 2020 року.

Відповідно до п.3.1 договору розмір орендної плати складає 15% від товарообігу. Під товарообігом розуміється сума грошових коштів (з урахуванням ПДВ), отримана суборендарем від здійснення діяльності в орендованому приміщенні протягом звітного періоду (місяця).

За умовами п.3.3 договору орендна плата включає в себе плату за користування приміщенням, земельний податок, компенсацію комунальних платежів.

Відповідно до п.3.6 договору суборендар зобов`язався здійснювати сплату орендної плати на поточний рахунок орендодавця не пізніше 10 числа місяця, в якому здійснюється оплата. Неотримання від орендодавця рахунку на оплату не є підставою для несплати чи затримки оплати суборендарем.

Отже, за умовами договору розмір належних до оплати сум відповідач мав визначати самостійно виходячи з своїх же даних щодо щомісячного товарообігу відповідно до п.3.1 договору.

Вказаним спростовуються заперечення відповідача щодо невизначеності розміру орендних платежів та необхідність складання акту наданих послуг для проведення оплати.

Позивач стверджував про наявність заборгованості за період дії договору суборенди, яка утворилась в результаті неповної оплати відповідачем належних до сплати сум.

В матеріалах справи наявні довідки відповідача щодо товарообігу ФОП Вовченко В.Е., згідно яких товарообіг складає наступні суми: за вересень 2019 року - 277 613,19 грн., за жовтень 2019 року - 290 047,28 грн., за листопад 2019 року - 300 000,00 грн., за червень 2019 року - 256 007,39 грн., за липень 2019 року - 264 561,46 грн., за серпень 2019 року - 292 328,26 грн., за березень 2019 року - 345 894,70 грн., за квітень 2019 року - 318 882,72 грн., за травень 2019 року - 355 085,91 грн. та за грудень 2019 року - 263 719,06 грн. (а.с.28-31).

Жодних заперечень щодо вказаних довідок відповідач не надав, на них міститься підпис ОСОБА_1 і саме з вказаних довідок слід розраховувати розмір належних до сплати платежів з 15% суми щомісячно.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що здійснивши самостійно розрахунок орендної плати та врахувавши сплачену суму відповідачем, можна було б дійти висновку про відсутність заборгованості, проте сторонами узгоджено в п.3.8 договору що факт надання послуг сторони фіксують двостороннім актом, в якому зазначається сума орендної плати.

На думку колегії суддів, наявність вказаного акту не є обов`язковою умовою для проведення оплати. Відсутність акту не спростовує доводи позивача про зобов`язання відповідача сплачувати погоджену сторонами суму орендних платежів та можливість суборендарю самостійно визначати щомісячно цю суму.

Слід зазначити, що п.5.1 договору передача приміщення суборендареві проводиться згідно акту приймання-передачі приміщення. Повернення приміщення також проводиться на підставі акта приймання-передачі відповідно до п.11.2.1 договору. Отже, за наявності акта приймання передачі приміщення від 01.03.2019 року (а.с.32) та за відсутності доказів відповідача щодо повернення приміщення згідно аналогічного акту, слід дійти висновку про те, що у спірний період відповідач приміщення використовував, і інші докази щодо надання послуг суборенди не є необхідними.

Щодо розміру заборгованості колегія суддів зазначає наступне:

На підтвердження розміру заборгованості позивач надав суду акт звіряння взаємних розрахунків за період березень 2019 року - грудень 2019 року (а.с.42-43).

Акт підписаний відповідачем без зауважень, скріплений печаткою ФОП Вовченко Владислава Едуардовича.

Відповідно до вказаного акту відповідач підтвердив, що станом на дату підписання акту - 23.01.2020 року, його заборгованість перед позивачем за договором № 415 від 01.03.2019 року складає 452 022, 98 грн.

В судовому засіданні під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції представник позивача не надала пояснень, чому, стверджуючи про відсутність заборгованості за договором, відповідач вказаний акт підписав. Факт підписання акту відповідач не спростовував.

В розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" акт звірки не є документом, що підтверджує факт здійснення господарської операції. Однак, він є документом, що підтверджує розмір заборгованості відповідача перед позивачем. І саме з моменту підписання зазначеного акту заборгованість відповідача є дійсною та підтвердженою.

Зазначеної правової позиції дотримується і Верховний Суд (постанови від 04.12.2019 року у справі №916/1727/17, від 19.04.2018 року у справі №905/1198/17, від 05.03.2019 року у справі №910/1389/18, від 24.10.2018 року у справі №905/3062/17.

У постановах Верховного Суду від 19.04.2018 року у справі № 905/1198/17 та від 05.03.2019 року у справі № 910/1389/18 викладено правову позицію, згідно з якою відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо.

Таким чином, підписавши зазначений в справі акт звіряння взаємних розрахунків без зауважень та виправлень, ФОП Вовченко В.Е. підтвердив існування заборгованості зі сплати орендної плати у зазначеному розмірі.

Колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що при розгляді справи судом першої інстанції представник відповідача зауважував на тому, що надані позивачем докази викликають у нього сумніви, зокрема в частині достовірності самого договору, що відносини з оренди виникли між сторонами у серпні 2017 року і сам акт звірки взаємних розрахунків містить посилання на договір від 04.08.2017 року.

Щодо вказаних доводів слід зазначити, що позивач підтвердив, а відповідач не спростував, що правовідносини з оренди виникли між сторонами раніше, а договір оренди, зазначений у позовній заяві є останнім з договорів, після закінчення дії якого правовідносини сторін припинилися.

Крім того, відповідач не спростував доводи позивача, що в акті він визнав заборгованість за договором від 04.08.2017 року, правовідносини за яким були між сторонами до договору від 01.03.2019 року.

Відповідно до ст. ст. 7, 13 Господарського процесуального кодексу України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ст. ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач не надав до суду на підтвердження доводів щодо відсутності заборгованості за договором жодних доказів оплати орендної плати. Натомість, позивач надав суду копії платіжних доручень за договором суборенди приміщення №415 від 01.03.2019 року, які зазначені і в акті звіряння, враховані сторонами при визначенні суми заборгованості (а.с.125-170).

За наведеного наявні підстави для висновку про те, що акт містить інформацію щодо проведених відповідачем оплат, розмір заборгованості відповідачем підтверджено особисто, доказів, які б свідчили про оплату після підписання акту звірки, відповідач не надав. Отже, вказаний акт є належним та допустимим доказом заборгованості у вказаному позивачем розмірі.

Також слід звернути увагу, що позивач зазначає в позовній заяві про стягнення заборгованості не лише на підставі договору №415 від 01.03.2019 року, а й на підставі акту звірки, який зазначає загальну заборгованість відповідача перед позивачем. Оскільки докази щодо правовідносин за іншим договором відповідач не спростовує, навпаки, підтверджує, заборгованість за актом звірки також підтвердив, то у суду є підстави для висновку про те, що зобов`язання відповідача перед позивачем є підтвердженими.

Доводи відповідача щодо сплати ним готівкових коштів позивачу в рахунок орендних платежів, які відповідач підтверджує розписками між ОСОБА_1 та фізичними особами, які долучені суду апеляційної інстанції, колегія суддів вважає безпідставними.

Умови договору містять посилання на порядок оплати орендних платежів - на поточний рахунок орендодавця (п.3.6). За відсутності відповідних платіжних документів підстав для висновку про проведені відповідачем оплати та їх розмір не вбачається.

Колегія суддів також звертає увагу на обґрунтованість доводів апелянта щодо можливості відповідачу самостійно визначити розмір орендної плати.

Відповідно до п. 3.6. договору відповідач має здійснювати оплату наданих послуг за договором суборенди без отримання рахунку від позивача, а отже, здійснення розрахунку не потребує додаткового складання будь-яких документів або наявності особливих бухгалтерських знань.

За змістом позовних вимог позивач надав суду першої інстанції акт звірки не як доказ, що підтверджує господарські операції, а лише як документ, що підтверджує розмір заборгованості відповідача та з підписанням якого починається відлік позовної давності задля нарахування штрафних санкцій.

Невідворотність відповідальності в господарських правовідносинах встановлена ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України. Так, учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити штрафні санкції у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Абзацем 1 п.п. 9.1.1.п. 9.1. договору встановлено відповідальність суборендаря у зв`язку з порушенням ним термінів оплати орендної плати, експлуатаційних витрат, маркетингових послуг та інших платежів за умовами договору у вигляді пені в розмірі 1 (одного) % від суми прострочених платежів за кожен день прострочення до моменту здійснення оплати. В разі, якщо прострочення триває більш ніж 5 (п`ять) календарних днів, окрім пені суборендар сплачує на користь орендодавця штраф в розмірі 50 (п`ятдесят) грн. за кожен день прострочення.

Враховуючи, що відповідно до акту звіряння взаємних розрахунків останньою датою підтвердження відповідачем заборгованості є 31.12.2019 року, прострочення виконання грошового зобов`язання складає 183 календарних дні.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання відповідачем; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Виходячи з того, що розмір нарахованих позивачем санкцій за прострочення виконання зобов`язання за договором значно перевищує розмір невиконаного зобов`язання, а саме складає суму в розмірі 836 102, 05 грн., беручи до уваги платоспроможність відповідача та можливість їх зменшення в судовому порядку, позивачем здійснено нарахування штрафних санкцій із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення, за кожен день такого прострочення та заявлено до стягнення 43 493, 25 грн. від загальної суми заборгованості в розмірі 452 022, 98 грн., з яких:

- за період з 01.01. по 30.01.2020 р. -452 022, 98*(13,5%*2/365)*28/100 = 9 362, 44 грн.;

- за період з 31.01. по 12.03.2020 р. - 452 022, 98*(11%*2/365)*40/100 = 10 898, 08 грн.;

- за період з 13.03. по 23.04.2020 р. - 452 022, 98*(10%*2/365)*40/100 = 9 907, 35 грн.;

- за період з 24.04. по 11.06.2020 р. - 452 022, 98*(8%*2/365)*44/100 = 8 718, 47 грн.;

- за період з 12.06. по 14.07.2020 р. - 452 022, 98*(6%*2/365)*31/100 = 4 606, 91 грн.

Щодо вказаного розрахунку колегія суддів виходить з наступного:

- сторонами погоджено пеню в розмірі 1 (одного) % від суми прострочених платежів за кожен день прострочення до моменту здійснення оплати;

- нарахована з умов п.п. 9.1.1.п. 9.1. договору пеня становить 836 102, 05 грн., що є надмірно великим розміром з огляду на вказані позивачем обставини;

- право визначати обсяг позовних вимог належить позивачу;

- з огляду на положення ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України суд має право зменшити розмір пені до заявленої позивачем суми 43 493, 25 грн.

Абзацем 4 п.п. 9.1.1. п. 9.1. договору сторони встановили відповідальність суборендаря у випадку прострочення повернення приміщення після розірвання договору або закінчення строку його дії у вигляді штрафу в розмірі 100% місячної суми орендної плати, що діє на момент такого порушення.

Позивач стверджував, що до теперішнього часу орендоване приміщення відповідачем не повернуто.

Представник відповідача даний факт заперечував, посилався на те, що акт був підписаний.

Зважаючи, що обставини, на які посилаються сторони, мають бути підтверджені ними відповідними доказами, за відсутності в матеріалах справи відповідного акту приймання-передачі приміщення, колегія суддів вважає обґрунтованими і вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафу в розмірі 39 557, 85 грн.

Щодо вказаної суми колегія суддів виходить з того, що строк дії договору - до 29.02.2020 року (п.2.2). Останній звітний місяць щодо товарообігу відповідача - грудень 2019 року. Розмір товарообігу склав відповідно до довідки відповідача 263 719,06 грн. За січень, лютий 2020 року довідки відсутні і сторони підтвердили, що приміщення відповідач не використовував.

Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ФОП Вовченко В.Е. припинив діяльність 26.02.2020 року.

15% штрафу від суми товарообігу за грудень 2019 року складає 39 557,85 грн.

Отже, загальна сума заборгованості, що підлягає сплаті відповідачем на користь позивача складає 452 022, 98 (основна заборгованість)+ 43 493, 25 (пеня) + 39 557, 85 (штраф) = 535 074, 08 грн.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач довів заявлені позовні вимоги, а суд першої інстанції при вирішенні спору не надав належну оцінку доказам сторін та дійшов помилкового висновку про недоведеність позову.

З огляду на необхідність задоволення позовних вимог з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені витрати ТОВ "Алонза" на сплату судового збору за розгляд позову 8 026,11 грн. та за розгляд апеляційної скарги 12 039,16 грн. відповідно (а.с.10, 231), а всього 20 065,72 грн.

Керуючись ст.ст. 269, 275, 277, 281-283 Господарського процесуального кодексу України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 10.02.2021 року у справі № 904/5236/20 скасувати.

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з Фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Алонза" (місцезнаходження: пр. Праці, буд. 2Т, м. Дніпро, 49126; адреса для листування: вул. Боброва, буд. 1, м. Дніпро, 49038, ідентифікаційний код 39054671) заборгованість в розмірі 452 022, 98 грн., пеню в розмірі 43 493,25 грн., штраф в розмірі 39 557, 85 грн., судовий збір в розмірі 20 065,72 грн.

Виконання постанови доручити господарському суду Дніпропетровської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст складено 04.08.2021 року.

Головуючий суддя Т.А. Верхогляд

Суддя Л.М. Білецька

Суддя Ю.Б. Парусніков