ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" липня 2021 р.м. ХарківСправа № 922/1011/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

секретар судового засідання Шевченко А.В.

за участю представників учасників справи:

позивача Алтабаєва В.В., ордер серія АЕ № 1066689 від 26 квітня 2021 року

відповідача Гарагуля В.А., самопредставництво

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом фізичної особи ОСОБА_1 , місто Дніпро,

до Акціонерного товариства "Турбоатом", місто Харків,

про стягнення дивідендів,-

здійснюється фіксування судового процесу технічними засобами - програмно апаратним комплексом "Діловодство суду", серійний номер диска CD-R 922/1011/21.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, фізична особа ОСОБА_1 , звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, Акціонерного товариства "Турбоатом", про стягнення 980 450,90 грн. дивідендів.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 30 березня 2021 року прийнято позовну заяву фізичної особи ОСОБА_1 до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження.

Під час підготовчого провадження, через реалізацію прав за статтями 42, 161, 165, 166, 167 Господарського процесуального кодексу України сторонами сформовано та представлено суду заяви по суті справи: відзив (вх. № 11221 від 17 травня 2021 року) прийнятий до розгляду ухвалою суду від 17 травня 2021 року; відповідь на відзив (вх. № 12113 від 25 травня 2021 року), прийнята до розгляду протокольною ухвалою суду від 31 травня 2021 року, заперечення (вх. № 13418 від 08 червня 2021 року) прийнятий до розгляду протокольною ухвалою суду від 29 червня 2021 року. Крім того, в порядку ст. 177 кодексу, ухвалою суду від 31 травня 2021 року продовжено строк підготовчого провадження у справі № 922/1011/21 до 30 червня 2021 року. 29 червня 2021 року, протокольною ухвалою суду, на підставі пункту 18 частини 2 статті 182, пункту 3 частини 2 статті 185, частини 5 статті 185, статей 195, 232 ГПК України, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 30 червня 2021 року.

30 червня 2021 року суд розпочав судовий розгляд справи по суті та протокольною ухвалою від 30 червня 2021 року відклав розгляд справи до 26 липня 2021 року. 26 липня 2021 року, шляхом постановлення протокольної ухвали, судом оголошено перерву до 28 липня 2021 року. 28 липня 2021 року у судовому засіданні, відповідно до статті 240 ГПК України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Під час розгляду справи позивач позовні вимоги підтримує повністю з підстав, викладених у заявах по суті справи, водночас, позивач вказує на невірний обрахунок заявленої до стягнення суми через неврахування обов`язкових бюджетних відрахувань, через що вказав, що належною до стягнення є сума 916 721,59 грн. Відповідач проти задоволення позову заперечує, посилаючись на заяви по суті справи, зокрема зазначаючи, що на момент зверненні і, відповідно винесення судового рішення, стягнення заявлених коштів, на які позивач має право, є неможливим через триваючу процедуру викупу акцій за статтями 31, 68 Закону України "Про акціонерні товариства".

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та дослідивши подані суду докази, перевіривши відповідність доводів сторін фактичним обставинам справи, судом встановлено такі обставини.

Фізична особа ОСОБА_1 є акціонером АТ "Турбоатом", що підтверджується випискою про стан рахунку в цінних паперах від 21 січня 2020 року та має у власності 1 084 000 шт. простих акцій емітента загальною номінальною вартістю 271 000,00 грн., що становить частку 0,2566 % статутного капіталу АТ "Турбоатом" (далі за текстом Товариство).

17 квітня 2019 року були проведені річні загальні збори акціонерів АТ "Турбоатом", оформлені протоколом від 17 квітня 2019 року № 24, на яких було вирішено, зокрема, розподілити чистий прибуток, отриманий Товариством за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році, з урахуванням Закону України "Про управління об`єктами державної власності" та постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження базового нормативу відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році господарських товариств, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави", таким чином: 50% - на виплату дивідендів акціонерам Товариства; на поповнення резервного капіталу Товариства не нараховувати, оскільки він сформований у повному обсязі; 50% - на здійснення витрат, передбачених фінансовим планом Товариства на 2019 рік. Затверджено загальний розмір річних дивідендів за підсумками роботи Товариства за 2018 рік у розмірі 382.137,5 тис. грн. Встановлено, що виплата дивідендів здійснюється Товариством безпосередньо акціонерам.

27 травня 2019 на офіційному на веб-сайті АТ "Турбоатом" було розміщено рішення про виплату дивідендів від 24 травня 2019 року про повідомлення особам, які мають право на отримання дивідендів, про дату, розмір, порядок і строк їх виплати, згідно якого: розмір дивідендів, що підлягають виплаті відповідно до рішення загальних зборів - 382.137.500,00 грн.; дата складання переліку осіб, які мають право на отримання дивідендів за результатами діяльності товариства у 2018 році 10 червня 2019 року; розмір річних дивідендів на 1 акцію - 0,904475 грн.; строк виплати дивідендів з 14 червня 2019 року по 17 жовтня 2019 року.

Через несплату дивідендів позивач, в період 2020-2021 років, звертався до відповідача з листами про виплату дивідендів, проте останній зобов`язання з виплати позивачу, як акціонеру АТ "Турбоатом", дивідендів за 2018 рік не здійснив, що й стало підставою для звернення до господарського суду з даним позовом.

Предметом спору у даній справі є вимога позивача про стягнення з АТ "Турбоатом" коштів (дивідендів за 2018 рік), а відтак до кола доказування у даній справі є: встановлення обставин прийняття рішення про виплату дивідендів акціонерів, належності позивача до складу акціонерів відповідача, які мають право на отримання дивідендів, наявність підстав для виплати позивачу дивідендів та їх розмір, наявність заборгованості відповідача перед позивачем з виплати дивідендів та періоди прострочення такої виплати.

Відповідно до статті 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом, брати участь у розподілі прибутку товариства і одержувати його частину (дивіденди) (пункт 2 частини 1 статті 88 ГК України, пункт 2 частини 1 статті 116 ЦК України).

Статтею 6 Закону України "Про цінні папери та фондовий ринок" визначено, що акція це іменний цінний папір, який посвідчує майнові права його власника (акціонера), що стосуються акціонерного товариства, включаючи право на отримання частини прибутку акціонерного товариства у вигляді дивідендів та право на отримання частини майна акціонерного товариства у разі його ліквідації, право на управління акціонерним товариством, а також немайнові права, передбачені Цивільним кодексом України та законом, що регулює питання створення, діяльності та припинення акціонерних товариств.

Згідно з статті 30 Закону України "Про акціонерні товариства", дивіденд - частина чистого прибутку акціонерного товариства, що виплачується акціонеру з розрахунку на одну належну йому акцію певного типу/або класу. За акціями одного типу та класу нараховується однаковий розмір дивідендів. Товариство виплачує дивіденди виключно грошовими коштами. Виплата дивідендів за простими акціями здійснюється з чистого прибутку звітного року та/або нерозподіленого прибутку на підставі рішення загальних зборів акціонерного товариства у строк, що не перевищує шість місяців з дня прийняття загальними зборами рішення про виплату дивідендів. Рішення про виплату дивідендів та їх розмір за простими акціями приймається загальними зборами акціонерного товариства.

Отже, у разі прийняття загальними зборами товариства рішення про виплату дивідендів, у такого товариства виникає обов`язок сплатити учаснику товариства відповідну суму коштів у строк, визначений статутом чи загальними зборами.

Рішення загальних зборів учасників (акціонерів) та інших органів господарського товариства є актами, оскільки ці рішення зумовлюють настання правових наслідків, спрямованих на регулювання господарських відносин, і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.

Як установлено судом, 17 квітня 2019 року були проведені річні загальні збори акціонерів АТ "Турбоатом", оформлені протоколом № 24, на яких було вирішено, зокрема, розподілити чистий прибуток, отриманий Товариством за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році, з урахуванням Закону України "Про управління об`єктами державної власності" та постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження базового нормативу відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році господарських товариств, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави", таким чином: 50% - на виплату дивідендів акціонерам Товариства; на поповнення резервного капіталу Товариства не нараховувати, оскільки він сформований у повному обсязі; 50% - на здійснення витрат, передбачених фінансовим планом Товариства на 2019 рік. Затверджено загальний розмір річних дивідендів за підсумками роботи Товариства за 2018 рік у розмірі 382.137,5 тис. грн. Встановлено, що виплата дивідендів здійснюється Товариством безпосередньо акціонерам.

Відповідно до частини 4 статті 30 Закону України "Про акціонерні товариства" для кожної виплати дивідендів наглядова рада акціонерного товариства встановлює дату складення переліку осіб, які мають право на отримання дивідендів, порядок та строк їх виплати.

24 травня 2020 року Наглядовою радою АТ "Турбоатом" прийнято рішення, оформлене Протоколом № 12-НР від 24 травня 2020 року, яким визначено дату складення переліку осіб, які мають право на отримання дивідендів, встановлено строк виплати дивідендів: з 14 червня 2019 року по 17 жовтня 2019 року.

З урахуванням вищенаведеного (виплата дивідендів здійснюється на підставі рішення загальних зборів акціонерного товариства у строк, що не перевищує шість місяців з дня прийняття загальними зборами рішення про виплату дивідендів з врахуванням прийнятого наглядовою радою рішення, позивач є акціонером та власником просих акцій товариства), зобов`язання з виплати дивідендів є таким, строк виконання якого настав. Інакше кажучи, відповідач був зобов`язаний виплатити позивачу дивіденди у строк до 17 жовтня 2019 року у розмірі 916 721,59 грн.

Більше того, з моменту прийняття рішення загальними зборами, виплата дивідендів акціонеру стає обов`язком товариства, належне виконання якого покладається саме на це товариство і не залежить від будь-яких дій акціонера.

Між тим, в установлений строк, відповідач свої зобов`язання не виконав, доказів виплати дивідендів позивачу у розмірі 916 721,59 грн. суду не надав..

Відповідно до статті 13 Цивільного кодексу України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що згідно з принципами, які закріплені у його практиці (див., між іншим, "Пудас проти Швеції", рішення від 27 жовтня 1987 року), спір щодо "права", про яке можна стверджувати - принаймні на підставах, котрі можна довести, - що воно визнається в національному праві, а також є реальним і важливим. Спір може стосуватись як фактичного існування права, так і обсягів та способу його реалізації. Зрештою, результат провадження повинен безпосередньо впливати на можливість реалізації права, про яке йдеться у справі. Крім того, чи буде право розглядатись як право цивільного характеру в світлі відповідних положень Конвенції має визначатися не тільки за юридичною галузевою кваліфікацією, а й за його матеріально-правовим змістом та наслідками реалізації цього права у межах національної правової системи (див. "Кьоніг проти Німеччини", рішення від 28.06.1978).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах "Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії" від 23 жовтня 1991 року, "Федоренко проти України" від 01 червня 2006 року зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування щодо ефективного здійснення свого "права власності".

Статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосовувати для захисту "правомірних (законних) очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності.

Отже, сплата учаснику товариства дивідендів, щодо виплати яких було прийнято рішення загальними зборами відповідача, надає такому учаснику, на користь якого таке рішення прийняте, "законне очікування", що йому будуть такі дивіденди виплачені. Невиплата товариством таких дивідендів учаснику прирівнюється до порушення права останнього на мирне володіння майном (рішення ЄСПЛ у справах "Брумареску проти Румунії" (пункт 74), "Пономарьов проти України" (пункт 43), "Агрокомплекс проти України" (пункт 166).

З огляду на те, що позивач є власником 1 084 000 шт. простих акцій емітента загальною номінальною вартістю 271 000,00 грн., що становить частку 0,2566 % статутного капіталу АТ "Турбоатом", враховуючи, що 17 квітня 2019 року Товариством прийнято рішення про виплату дивідендів, а наглядова рада 24 травня 2019 року прийняла рішення, оформлене протоколом № 12-НР від 24 травня 2019 року, яким встановлено строк з 14 червня 2019 року по 17 жовтня 2019 року виплати дивідендів за 2018 рік, суд констатує, що з 14 червня 2019 року у позивача виникло право на отримання дивідендів, а у відповідача обов`язок щодо їх виплати. Втім, відповідачем доказів виплати позивачу дивідендів за 2018 рік як в означений період виплат, так й станом на час звернення позивача з позовом до суду і постановлення рішення не надано.

Відповідно до частини 2 статті 14 Цивільного кодексу України особа (акціонер) не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Водночас, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач зазначає, що після прийняття рішення про виплату дивідендів виникли підстави, відповідно до яких Товариство не має права виплачувати дивідендів, а саме: надійшла вимога акціонера щодо обов`язкового викупу простих іменних акцій. Так, 22 січня 2021 року проведені позачергові загальні збори акціонерів АТ "Турбоатом", на яких, зокрема, вирішувалось питання надання згоди на вчинення значного правочину.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 68 Закону України "Про акціонерні товариства" власник простих акцій товариства має право вимагати здійснення обов`язкового викупу акціонерним товариством належних йому простих акцій, якщо він зареєструвався для участі у загальних зборах та голосував проти прийняття загальними зборами рішення про надання згоди на вчинення товариством значних правочинів.

З огляду на те, що з питання надання згоди на вчинення значного правочину на позачергових загальних зборах, проведених 22 січня 2021 року, Компанія з обмеженою відповідальністю "Біскоун Лімітед" (BISCONE LIMITED) проголосувала "проти", остання звернулась з вимогою від 16 лютого 2021 року про здійснення обов`язкового викупу АТ "Турбоатом" простих акцій, які належать Компанії з обмеженою відповідальністю "Біскоун Лімітед" (BISCONE LIMITED).

З копії вимоги Компанії з обмеженою відповідальністю "Біскоун Лімітед" (BISCONE LIMITED) від 16 лютого 2021 року про обов`язковий викуп акцій вбачається, що остання була отримана АТ "Турбоатом" 19 лютого 2021 року.

Суд звертає увагу, що відповідно до положень частини 2 статті 31 Закону України "Про акціонерні товариства" акціонерне товариство не має права здійснювати виплату дивідендів за простими акціями у разі, якщо товариство має зобов`язання про викуп акцій відповідно до статті 68 цього Закону.

Отже, вимоги законодавства містять чітку заборону акціонерному товариству здійснювати виплату дивідендів за простими акціями, якщо товариство має зобов`язання про викуп акцій відповідно до статті 68 цього Закону.

З приводу заперечень позивача про неможливість застосування положень вказаних норм до спірних правовідносин з огляду на те, що предметом позову є стягнення заборгованості з виплати дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності АТ "Турбоатом" у 2018 році, тобто за період, який передував питанню викупу акцій, а також через відсутність спорідненості особи акціонера (позивач вказує, що вказаними нормами внормовано випадок поєднаності особи, яка ставить питання про виплату дивідендів і водночас про викуп акцій) суд зазначає, що Закон України "Про акціонерні товариства" та зазначені статті не містять жодних посилань та вказівок як на періоди, за якими акціонерному товариству неможливо здійснювати виплату дивідендів акціонерам, так й умов щодо обов`язкового поєднання в одній особі, відповідно дана норма передбачає загальну заборону виплати дивідендів у разі наявності процедури з викупу акцій.

Тобто, позовні вимоги про виплату дивідендів підлягають задоволенню за умови не існування обставин, передбачених статтями 31, 68 Закону України "Про акціонерні товариства".

Водночас, як станом на дату звернення з даним позовом до суду (26 березня 2021 року проти 16 лютого 2021 року - вимога про обов`язків викуп акцій, так й станом на дату постановлення рішення у даній справі) наявна обставина, а саме процедура викупу акцій, яка розпочата Компанією з обмеженою відповідальністю "Біскоун Лімітед" (BISCONE LIMITED) шляхом подачі 16 лютого 2021 року відповідної вимоги, яка (процедура) триває і на даний час в межах справи № 922/1678/21. Означене у сукупності свідчить про тривалість процедури викупу акцій, яка, розпочавшись із активної дії одного із акціонерів Товариства, здійснюються безперервно, з урахуванням судового процесу по захисту прав компанії.

При цьому, в даному випадку не можна говорити про поведінку відповідача, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, якою є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони (в даному разі спочатку відповідач приймає рішення про виплату дивідендів, а потім відмовляється виплачувати), оскільки на момент подання позову у даній справі саме за ініціативою Компанії з обмеженою відповідальністю "Біскоун Лімітед" (BISCONE LIMITED) розпочалась процедура викупу акцій і яка на момент постановлення рішення не є закінченою, що зумовлює застосування приписів статті 31 Закону України "Про акціонерні товариства" та відсутність права у відповідача здійснювати дії на виплату дивідендів.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Визначення терміна "верховенства права" викладено в абзаці другому підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року 15-рп/2004 за яким верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Це той обмежувальний бар`єр, який не може бути подолано на власний розсуд особою, або законодавчою виконавчою чи судовою владою. Це, по-перше, передбачає використання суб`єктивних прав і виконання обов`язків громадянами та їх об`єднаннями на підставі загальнодозвільного типу правового регулювання - "дозволено все, що законом не заборонено" та, по-друге, чітке додержання вимог норм законодавства з боку держави, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб на основі спеціально дозвільного типу правового регулювання -"дозволено лише те, що записано в законі". Жоден суб`єкт правових відносин незалежно від будь-яких конкретних умов та особливостей ситуації, не може бути примушений робити будь-що, непередбачене законодавством.

Конституційна заборона примушення робити те, що не передбачено законодавством, має широкий сенс і повинна тлумачитися як неприпустимість будь-яких незаконних дій одного суб`єкта права щодо іншого як у відносинах між громадянами, так і громадян з органами державної влади та органами місцевого самоврядування, органів держави між собою. Зокрема, держава, її органи, органи місцевого самоврядування, посадові особи не можуть примушувати інші органи, суспільні утворення громадян поступати, діяти іншим чином, ніж це передбачено Конституцією та законами України.

В світлі зазначеного можна зробити висновок, що хоча Товариство наділено обов`язком по виплаті позивачу дивідендів за 2018 рік, його дії у спірних правовідносинах мають узгоджуватися із наведеними положеннями Конституції України, Законом України "Про акціонерні товариства", а оскільки існують обставини, які унеможливлюють виплату АТ "Турбоатом" дивідендів позивачу за простими акціями, суд не може прийняти рішення про зобов`язання АТ "Турбоатом" вчинити такі з огляду на положення статті 8, 19 Конституції України, статті 31, 68 Закону України "Про акціонерні товариства" (стягнення дивідендів).

При цьому, відмова в позові не пов`язані із відсутністю у позивача права на отримання дивідендів, а зумовлена виключно настанням випадку, у відповідності до якого Товариство не має права здійснювати виплату дивідендів через триваючу процедуру викупу акцій.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, пункт 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року).

З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Виконуючи імперативні вимоги статті 238 Господарського процесуального кодексу України, суд зазначає, що через відмову в позову судові витрати не покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 1-5, 10-13, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, 129, 194-196, 201, 208-210, 216-220, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Харківської області,-

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення відповідно до статей 256, 257 ГПК України та з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних положень Кодексу. Повне рішення складено 29 липня 2021 року.

Повне рішення складено "30" липня 2021 р.

Суддя Н.В. Калініченко

справа № 922/1011/21