ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" серпня 2021 р. Справа№ 910/12221/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Копитової О.С.

суддів: Полякова Б.М.

Остапенка О.М.

за участю секретаря судового засідання: Гуньки О.В.

у присутності представників сторін згідно протоколу судового засідання

від 04.08.2021 року

розглянувши апеляційну скаргу Громадської організації «Інформаційне агентство «Цензор.нет»

на рішення господарського суду міста Києва від 02.03.2021 року

(повний текст складено 29.03.2021 року)

у справі №910/12221/20 (суддя Мандриченко О.В.)

за позовом Громадської організації «Інформаційне агентство «Цензор.нет»

до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності»

про захист прав інтелектуальної власності на знак для товарів і послуг

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду міста Києва звернулася Громадська організація «Інформаційне агентство «Цензор.нет» (надалі по тексту ГО «Інформаційне агентство «Цензор.нет», позивач, скаржник) з позовом до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (надалі по тексту - відповідач 1), Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» (надалі по тексту - ДП «Український інститут інтелектуальної власності», відповідач 2), в якому просила: - визнати право інтелектуальної власності ГО «Інформаційне агентство «Цензор.нет» на знак для товарів і послуг «CENSOR.NET.UA» за заявкою № m201718067 від 15.08.2017 року для послуг класу 35,41 МКТП; - визнати недійним рішення Комісії Міністерства економічного розвитку і торгівлі України щодо погодження питань про внесення позначення, що містить офіційну назву держави «Україна» до знака для товарів і послуг від 27.6.2019 року № 2322-08/415-07, яким ГО «Інформаційне агентство «Цензор.нет» відмовлено у наданні згоди на включення до позначення двобуквеного коду «UA»; - визнати недійсним висновок ДП «Український інститут інтелектуальної власності» (Укрпатент) про невідповідність позначення умовам надання правової охорони за результатами кваліфікаційної експертизи вих. №74859/ЗМ/19 від 19.07.2019 року, який набув статусу рішення про відмову в реєстрації знаку за заявкою № m201718067 від 15.08.2017 року після затвердження Міністерством економічного розвитку і торгівлі України; - визнати недійсним рішення Апеляційної палати Міністерства економічного розвитку і торгівлі України року від 05.12.2019 року про відмову в реєстрації знаку «CENSOR.NET.UA» за заявкою №m 2017 18067, затвердженого наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України №32 від 21.01.2020 року; - зобов`язати Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України та ДП «Український інститут інтелектуальної власності» внести відомості до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг про реєстрацію знаку для товарів і послуг за заявкою № m201718067 від 15.08.2017 року для послуг класів 35, 41 МКТП, здійснити публікацію про це в офіційному бюлетені «Промислова власність» та видати відповідне свідоцтво.

Рішенням господарського суду міста Києва від 02.03.2021 року по справі №910/12221/20 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з винесеним рішенням суду першої інстанції ГО «Інформаційне агентство «Цензор.нет» подала апеляційну скаргу на рішення господарського суду міста Києва від 02.03.2021 року по справі №910/12221/20, в якій просить суд скасувати оскаржуване рішення повністю та прийняти нове, яким позов задовольнити. Судові витрати покласти на відповідачів.

Обґрунтовуючи подану апеляційну скаргу скаржник зазначає, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції порушено норми процесуального та матеріального права.

Щодо неправильного застосування норм матеріального права, скаржник зазначає, що місцевим судом не врахованого той факт, що Правила погодження питань про внесення позначення (надалі по тексту - Правила), що містить офіційну назву держави «Україна» не містять конкретного переліку документів, які необхідні для підтвердження факторів, щодо яких звертався заявник до Комісії Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (надалі по тексту - Комісія). Натомість суд послався на пункт Правил, що містить офіційну назву держави «Україна», який стосується інших факторів, про наявність яких ГО «Інформаційне агентство «Цензор.нет» не одержувала.

Щодо порушення норм процесуального права, скаржник зазначає, що суд першої інстанції оцінив лише аргумент позивача щодо фактора унікальності, однак у своєму рішенні взагалі не надав оцінки двом іншим ключовим аргументам позивача ні щодо зазначеного вище фактора щодо публічного порядку, ні щодо принципу правової визначеності, якого не було дотримано при застосуванні Комісією Правил, що містить офіційну назву держави «Україна» у спірних правовідносин.

Відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 06.05.2021 року апеляційну скаргу ГО «Інформаційне агентство «Цензор.нет» передано колегії суддів у складі головуючого судді: Копитової О.С., суддів: Чорногуза М.Г., Андрієнка В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.05.2021 року заяву ГО «Інформаційне агентство «Цензор.нет» про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення господарського суду міста Києва від 02.03.2021 року по справі №910/12221/20 задоволено. Поновлено ГО «Інформаційне агентство «Цензор.нет» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення господарського суду міста Києва від 02.03.2021 року по справі №910/12221/20. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ГО «Інформаційне агентство «Цензор.нет» на рішення господарського суду міста Києва від 02.03.2021 року по справі №910/12221/20. Розгляд справи призначено на 14.06.2021 року.

31.05.2021 року через відділ документообігу суду від відповідача 1 та відповідача 2 надійшли відзиви на апеляційну скаргу ГО «Інформаційне агентство «Цензор.нет» ідентичного змісту.

У поданих відзивах представники відповідачів зазначають, що відповідно до Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» за заявкою на отримання свідоцтва України на знак для товарів і послуг проводиться експертиза, яка має статус науково-технічної експертизи.

За результатами кваліфікаційної експертизи, проведеною закладом експертизи за заявкою № m 2017 18067, було встановлено, що заявлене позначення не відповідає умовам надання правової охорони.

Таким чином, відповідно до встановленої процедури розгляду заявок на підставі висновку закладу експертизи про невідповідність позначення умовам надання правової охорони за результатами кваліфікаційної експертизи 19.07.2017 року Міністерством економічного розвитку і торгівлі України було прийнято рішення №74859/ЗМ/19 про відмову в реєстрації знаку за заявкою № m 2017 18067.

Щодо рішення Комісії щодо погодження питань про внесення позначення, що містить офіційну назву держави «Україна» до спірного знаку за заявкою № m 2017 18067 відповідачі зазначають, що відповідно п. 2.2 Правил згода на внесення до знаку для товарів і послуг назви «Україна» надається за наявності факторів, Комісія може враховувати як окремі фактори, так і їх сукупність.

Надані позивачем документи, на думку Комісії, не підтверджують наявність факторів, визначених п. 2.2 Правил.

На підставі вищевикладеного, Комісія і відмовила позивачу в наданні згоди на внесення позначення, що містить офіційну назву держави «Україна», до знака для товарів і послуг за заявкою № m 2017 18067 від 15.08.2017 року.

Щодо рішення Апеляційної палати відповідачі у своїх відзивах зазначають, що вважають, що Апеляційна палата правомірно відмовила позивачу у поданому запереченні, а рішення Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 19.07.2019 року про відмову в реєстрації знаку для товарів і послуг за заявкою № m 2017 18067 залишила чинним, оскільки надані позивачем документи не мають значення для правильного розгляду заперечення з огляду на підставу для відмови в реєстрації знаку, зазначену в рішенні Міністерства економічного розвитку і торгівлі України.

07.06.2021 року через відділ документообігу суду від скаржника надійшла відповідь на відзив Міністерства економіки України.

В поданій відповіді скаржник зазначає, що поданий відзив по своїй суті не містить жодної нової інформації, крім опису процедури реєстрації знаку, до складу якого входить позначення, що містить офіційну назву держави «Україна».

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 11.06.2021 року, у зв`язку з виходом судді Чорногуза М.Г., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустку з 14.06.2021 року, призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.06.2021 року, для розгляду справи сформовано колегію у складі головуючого судді: Копитової О.С. суддів: Сотнікова С.В., Андрієнка В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.06.2021 року справу №910/12221/20 за апеляційною скаргою ГО «Інформаційне агентство «Цензор.нет» на рішення господарського суду міста Києва від 02.03.2021 року прийнято до провадження у визначеному складі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.06.2021 року розгляд справи №910/12221/20 відкладено на 04.082021 року.

15.06.2021 року через відділ документообігу суду від скаржника надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 03.08.2021 року, у зв`язку з перебуванням суддів Сотнікова С.В. та Андрієнка В.В., які не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці 04.08.2021 року, призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.08.2021 року, для розгляду справи сформовано колегію у складі головуючого судді: Копитової О.С. суддів: Полякова Б.М., Остапенка О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.08.2021 року справу №910/12221/20 за апеляційною скаргою ГО «Інформаційне агентство «Цензор.нет» на рішення господарського суду міста Києва від 02.03.2021 року прийнято до провадження у визначеному складі.

04.08.2021 року до початку судового засідання на електронну адресу суду від скаржника надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке було відкликано скаржником у судовому засіданні.

В судовому засіданні 04.08.2021 року представник скаржника та представник відповідача 1 та відповідача 2 надали усні пояснення по справі.

04.08.2021 року в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що у задоволенні апеляційної скарги ГО «Інформаційне агентство «Цензор.нет» слід відмовити, а рішення господарського суду міста Києва від 02.03.2021 року - залишити без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно із ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом, 15.08.2017 року фізичною особою ОСОБА_1 було подано заявку № m201718067 на отримання свідоцтва України на знак для товарів і послуг «CENSOR.NET.UA» для послуг 35,41 класів Міжнародної класифікації товарів і послуг (МКТП).

Згідно із ст.10 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» за заявкою на отримання свідоцтва України на знак для товарів і послуг проводиться експертиза, яка має статус науково-технічної експертизи. Експертиза складається з формальної експертизи та кваліфікаційної експертизи (експертизи по суті) і проводиться закладом експертизи відповідно до Закону та Правил складання, подання та розгляду заявки на видачу свідоцтва України на знак для товарів і послуг, затверджених наказом Державного патентного відомства України від 28 липня 1995 р. № 116 (в редакції наказу Держпатенту від 20 серпня 1997 року № 72).

З матеріалів справи вбачається, що експертиза заявки № m201718067 була проведена ДП «Український інститут інтелектуальної власності», який є уповноваженим органом на проведення експертизи заявок на отримання свідоцтва України на знак для товарів і послуг.

Відповідач 2 направив заявнику повідомлення від 28.02.2019 року вих.№ 21887/ЗМ/19, яким повідомив, що відповідно до Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» для проведення експертизи слід подати документ, що підтверджує право заявника на використання в складі позначення зображення офіційно визнаного двобуквеного коду назви держави Україна «UA» для чого необхідно звернутись з відповідним клопотанням до Комісії щодо погодження питань про внесення позначення, що містить офіційну назву держави «Україна» до знака для товарів і послуг.

22.03.2019 року між Мендусь Я.П. та ГО «Інформаційне агентство «Цензор.нет» укладено договір про передачу права заявника на одержання свідоцтва України на знак для товарів і послуг за заявкою № m201718067, про що було повідомлено Укрпатент.

З клопотанням від 01.04.2019 року позивач звернувся до Комісії про надання дозволу на використання відповідного позначення.

За результатами попереднього розгляду вказаного клопотання Комісія встановила, що воно не відповідає вимогам Правил, що містить офіційну назву держави Україна», затверджених наказом Міністерства освіти і науки України від 04.08.2010 року № 790 та направила позивачу повідомлення про усунення вказаних недоліків.

Позивачем було подано доповнення до клопотання про надання дозволу на використання в позначенні двобуквеного коду «UA» та додано копію Статуту позивача, копію бібліографічних матеріалів до заявки № m201718067, копію Свідоцтва серія КВ № 584-446Р.

За результатами розгляду наданих позивачем документів Комісія Рішенням вих. № 2322-08/415-07 від 27.06.2019 року відмовила позивачу в наданні згоди на внесення позначення,що містить офіційну назву держави «Україна», до знака для товарів і послуг за заявкою № m201718067.

За результатами проведеної експертизи було складено висновок, яким встановлено невідповідність позначення умовам надання правової охорони за результатами кваліфікаційної експертизи, з підстав наявності у складі заявленого позначення зображення офіційно визнаного двобуквеного коду назви держави Україна та відмовою Комісії щодо погодження на внесення зазначеного позначення до знаку за заявкою позивача.

З урахуванням вказаних висновків Міністерством економічного розвитку і торгівлі України було прийнято рішення № 74 859/ЗМ/19 про відмову в реєстрації знака за заявкою № m201718067.

Не погодившись з вказаним рішенням позивач подав заперечення до Апеляційної палати Міністерства економічного розвитку і торгівлі України. За результатами розгляду заперечень позивача Апеляційна палата відмовила в задоволенні заперечень та залишила рішення міністерства від 19.07.2019 року чинним.

Не погодившись з зазначеними рішеннями позивач звернувся до господарського суду.

Статтею 5 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» встановлені умови надання правової охорони знаку для товарів і послуг, а саме: правова охорона надається знаку, який не суперечить публічному порядку, принципам гуманності і моралі та на який не поширюються підстави для відмови в наданні правової охорони, встановлені цим Законом.

Підстави для відмови в наданні правової охорони встановлено ст. 6 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг».

Згідно з ч. 1 ст.6 Закону «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» не можуть одержати правову охорону позначення, які зображують або імітують, в тому числі, офіційні назви держав. Такі позначення можуть бути включені до знаку, як елементи, що не охороняються, якщо на це є згода відповідного компетентного органу або їх власників. Компетентним органом щодо назви держави є колегіальний орган, утворений Установою.

Таким компетентним органом щодо назв держави є Комісія щодо погодження питань про внесення позначення, що містить офіційну назву держави «України» до знаку для товарів і послуг статус та повноваження якої визначено «Положенням про Комісію щодо погодження питань про внесення позначення, що містить офіційну назву держави «Україна» до знаку для товарів і послуг», затвердженого Наказом Міністерства освіти і науки України від 04.03.2004 року № 175 (надалі по тексту - Положення). Відповідно до п. 3 Положення завданням Комісії є розгляд клопотань заявників про внесення до знака для товарів і послуг позначення, що містить офіційну назву держави «Україна».

Матеріалами справи встановлено, що позивач звернувся до Комісії із відповідним клопотанням від 01.04.2019 року.

27.06.2019 року Комісією прийнято рішення про відмову ГО «Інформаційне агентство «Цензор.нет» у наданні згоди на внесення позначення, що містить офіційну назву держави «Україна», до знака для товарів і послуг за заявкою № m201718067, в якому зазначено, що клопотання та додані до нього документи відповідають вимогам розділу ІІІ Правил погодження, але щодо заявника відсутні фактори, визначені п. 2.2 розділу ІІ Правил погодження.

Питання щодо можливості включення офіційної назви держави врегульовано «Правилами погодження питань про внесення позначення, що містить офіційну назву держави «Україна», до знаку для товарів і послуг, затвердженими наказом Міністерства освіти і науки України від 04.08.2010 року № 790.

Ці Правила визначають умови надання Комісією згоди на внесення позначення, що містить офіційну назву держави «Україна», до знаку для товарів і послуг, установлюють порядок подання та розгляду клопотань заявників про внесення позначення, що містить офіційну назву держави «Україна», до знаку для товарів і послуг (п. 1.2. Правил).

Відповідно до п. 1.4 Правил використанням офіційної назви держави «Україна» вважається внесення позначення до знаку для товарів і послуг як елемента, що містить: -офіційну назву держави «Україна», написану літерами української та/або будь- якої іншої абетки; -міжнародний код України «UA», визначений згідно зі Стандартом Міжнародної організації із стандартизації ISO 3166 та Стандартом Всесвітньої організації інтелектуальної власності ST.3; -імітацію офіційної назви держави "Україна", написану літерами української та/або будь-якої іншої абетки.

З поданої заявки позивача № m201718067 від 15.08.2017 року вбачається, що знак для товарів і послуг «CENSOR.NET.UA» містить елемент «UA», що є міжнародним кодом України, який визначений згідно зі Стандартом Міжнародної організації із стандартизації ISO 3166 та Стандартом Всесвітньої організації інтелектуальної власності ST.3

Відповідно до п. 2.1 Правил згода на внесення до знаку для товарів і послуг назви «Україна» надається виключно:-фізичним особам-підприємцям, зареєстрованим у встановленому законодавством України порядку;-юридичним особам, створеним у встановленому законодавством України порядку.

Відповідно до п. 2.2. Правил, така згода надається за умови наявності щодо заявників, визначених в пункті 2.1 цього розділу, таких факторів: - використання офіційної назви держави «Україна» як елемента знаку для товарів і послуг не суперечитиме публічному порядку, принципам гуманності й моралі, сприятиме інтересам держави та не вводитиме в оману громадськість щодо особи, яка виробляє товар або надає послуги; -товари і послуги, щодо яких передбачається використання такого знаку для товарів і послуг, повинні мати промислову, освітню, наукову, культурну чи художню цінність; -види товарів і/або послуг, які виробляє та/або надає заявник, є унікальними, притаманними лише Україні; -заявник займає домінуюче положення на ринку України щодо товарів та/або послуг, для яких передбачається використання такої торговельної марки; -заявник здійснює зовнішньоекономічну діяльність та в своїй групі товарів та/або послуг зовнішньоекономічної діяльності займає домінуюче положення; -тривалість діяльності заявника на ринку України або світовому ринку щодо таких товарів і/або послуг становить не менше 5-ти років.

В ч. 4 п.3.5 Правил визначено, що до клопотання додаються документи, що підтверджують наявність щодо заявника факторів, визначених в п.2.2 Правил.

При цьому в зазначеному пункті наведено орієнтовний, невичерпний перелік таких документів, серед яких можуть бути, зокрема: документи, що підтверджують визнання якості товарів та/або послуг заявника на національному та/або міжнародному рівні за результатами його участі в виставках, конкурсах, конференціях, семінарах (копії дипломів, грамот, нагород тощо); відомості про діяльність заявника в інтересах України, опубліковані в офіційних засобах масової інформації.

Відповідно до ч. 5 п.3.5 Правил заявник забезпечує надання достовірної інформації та документів.

Відповідно до п. 5.1 Правил кінцеві результати розгляду клопотання Комісією, відображаються в рішенні Комісії. Згідно із п. 5.3 Правил якщо під час розгляду клопотання на засіданні Комісії встановлено, що відсутні окремі фактори або сукупність факторів, визначених п. 2.2 розділу II цих Правил, Комісія приймає рішення про відмову у наданні згоди на внесення позначення, що містить офіційну назву держави "Україна", до знаку для товарів і послуг.

Матеріалами справи встановлено, що позивачем для підтвердження факторів, зазначених в п. 2.2 Правил, до Комісії було надано: клопотання від 01.04.2019 року (вх. № ВКО/244-19 від 06.05.2019 року); копію повідомлення закладу експертизи про необхідність надання згоди Комісії на включення офіційної назви держави "Україна" до знаку для товарів і послуг та бібліографічні дані щодо заявки; копію статуту заявника (2017); копію виписки з ЄДРПОУ та громадських формувань заявника від 03.08.2017року; копію Свідоцтва про державну реєстрацію інформаційного агентства як суб`єкта інформаційної діяльності від 11.12.2017 року; копії заяви про зміну заявника та договору 22.03.2019 року від про передачу права заявника на одержання свідоцтва України на знак для товарів і послуг за заявкою № m201718067; копію бібліографічних матеріалів до заявки № m201718067; копію Свідоцтва серія KB № 584-446Р.

Пунктом 2.3. Правил встановлено, що під час розгляду клопотання щодо надання згоди Комісією враховуються окремі фактори або сукупність факторів, зазначених у пункті 2.2 цього розділу.

Позивач наголошуючи на відповідних порушення зазначає, що Комісія, а в подальшому Апеляційна палата при розгляді відповідного звернення обмежилась лише наданням оцінки лише одному фактору - тривалість використання знака.

Однак, як вбачається з рішення, висновки Комісії зводяться до не підтвердження поданими позивачем документами наявності майже всіх факторів, визначених п. 2.2 розділу II Правил, зокрема вказано, що заявником: не підтверджено промислову, освітню, наукову, культурну чи художню цінність товарів і послуг, щодо яких передбачається заявником використання такого знаку для товарів і послуг; не підтверджено унікальність або притаманність лише Україні видів товарів і/або послуг, які виробляє та/або надає заявник; не підтверджено займання заявником домінуючого положення на ринку України щодо товарів та/або послуг, для яких передбачається використання такої торговельної марки; не підтверджено здійснення заявником зовнішньоекономічної діяльності та/або займання домінуючого положення в своїй групі товарів та/або послуг зовнішньоекономічної діяльності; не підтверджено тривалість діяльності заявника на ринку України або світовому ринку щодо таких товарів і/або послуг - не менше 5-ти років.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, колегія суддів погоджується з висновком Комісії та господарського суду, що подані позивачем документи вказаних факторів не підтверджують.

На думку апеляційного суду не надано позивачем і достатніх доказів на підтвердження того, що його послуги є унікальними виходячи з виду діяльності та порядку ведення такої діяльності, також не надано доказів того, що без додання в позначення позивача відповідного двобуквеного коду громадськість може бути введено в оману щодо особи, яка надає відповідні послуги

Таким чином, апеляційний суд вважає, що викладені в рішенні Комісії висновки відповідають фактичним обставинам, узгоджуються з Правилами погодження питань про внесення позначення, що містить офіційну назву держави «Україна», до знаку для товарів і послуг, затвердженими наказом Міністерства освіти і науки України від 04.08.2010 року № 790, є законними та обґрунтованими, а тому місцевим судом правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійним рішення Комісії , що містить офіційну назву держави «Україна» до знаку для товарів і послуг від 27.06.2019 року № 2322-08/415-07.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено вище, за результатами кваліфікаційної експертизи, проведеною закладом експертизи за заявкою № m201718067, було встановлено, що заявлене позначення не відповідає умовам надання правової охорони на підставі того, що у складі заявленого позначення наявне зображення офіційно визнаного двобуквеного коду назви держави Україна «UA», але Комісією щодо погодження питання про внесення позначення, що містить офіційну назву держави «Україна», до знаку для товарів і послуг відмовлено у включенні згаданого елемента до складу позначення.

Як вже зазначалося вище, ст. 6 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» визначено підстави для відмови в наданні правової охорони. Згідно з цим Законом не можуть одержати правову охорону позначення, які зображують або імітують, зокрема, офіційні назви держав. Такі позначення можуть бути включені до знаку як елементи, що не охороняються, якщо на це є згода відповідного компетентного органу або їх власників. Компетентним органом щодо назви держави є колегіальний орган, утворений Установою.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду, що Рішення Державної служби інтелектуальної власності України про відмову в реєстрації знаку від 19.07.2019 року за заявкою № m201718067 є правомірним.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що колегія Апеляційної палати дійшла обґрунтованого висновку, що підстава для відмови в реєстрації знаку для товарів і послуг «CENSOR.NET.UA» за заявкою № m201718067, встановлена п. 1 ст. 6 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», застосована у рішенні Мінекономрозвитку від 19.07.2019 року правомірно. Рішення Апеляційної палати Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 05.12.2019 року узгоджується з нормами Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», а тому є правомірним.

З урахуванням встановленого судом факту невідповідності позначення «CENSOR.NET.UA» за заявкою № m201718067 умовам надання правової охорони, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду, що у господарського суду відсутні підстави для задоволення вимоги позивача про визнання права інтелектуальної власності ГО «Інформаційне агентство «Цензор.нет» на знак для товарів і послуг «CENSOR.NET.UA» за заявкою № m201718067 від 15.08.2017 року для послуг класу 35,41 МКТП.

Також, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду, що позовна вимога про зобов`язання Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України та ДП «Український інститут інтелектуальної власності» внести відомості до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг про реєстрацію знаку для товарів і послуг за заявкою № m201718067 від 15.08.2017 року для послуг класів 35, 41 МКТП, здійснити публікацію про це в офіційному бюлетені «Промислова власність» та видати відповідне свідоцтво, задоволенню не підлягає, оскільки є похідною від позовної вимоги про визнання права інтелектуальної власності ГО «Інформаційне агентство «Цензор.нет» на спірний знак, в задоволенні якої судом відмовлено.

Враховуючи вищевикладені обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції прийняте у відповідності до норм чинного законодавства, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції, а відтак підстав для її задоволення та скасування оскаржуваного рішення не вбачається.

Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland),№49684/99,п.30,від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018 року, від 24.04.2019 року Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

Статтями 76, 77 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування с обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

В зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд апеляційної скарги відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, ст.ст. 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Громадської організації «Інформаційне агентство "Цензор.нет» на рішення господарського суду міста Києва від 02.03.2021 року по справі №910/12221/20 залишити без задоволення.

2.Рішення господарського суду міста Києва від 02.03.2021 року по справі №910/12221/20 залишити без змін.

3.Копію постанови суду надіслати учасникам провадження у справі.

4.Матеріали справи №910/12221/20 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строки касаційного оскарження встановлені ст. ст. 286 -291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 06.08.2021 року

Головуючий суддя О.С. Копитова

Судді Б.М. Поляков

О.М. Остапенко