РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.07.2021Справа № 910/16077/20
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.

за участю секретаря судового засідання: Зінчук С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Навігатор-Онлайн"

до Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація"

про визнання скасованими та припиненими сервітутів

Представники учасників справи:

Від позивача: Паруш Є.П.; Сизий І.І.;

Від відповідача: Денисенко О.В.;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Навігатор-Онлайн" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" (далі - відповідач), в якому просить суд:

- визнати скасованим та припиненим з 01.05.2020 сервітут, встановлений договором про встановлення сервітуту №ТМ-09-М/012 від 01.09.2011. Застосувати наслідки визнання скасованим та припиненим сервітуту шляхом припинення зобов`язань за договором та розірвання договору;

- визнати скасованим та припиненим з 01.05.2020 сервітут, встановлений договором про встановлення сервітуту №ТМ-11-С/287 від 01.11.2012. Застосувати наслідки визнання скасованим та припиненим сервітуту шляхом припинення зобов`язань за договором та розірвання договору;

- визнати скасованим та припиненим з 01.05.2020 сервітут, встановлений договором про встановлення сервітуту №ТМ-11-С/288 від 01.11.2012. Застосувати наслідки визнання скасованим та припиненим сервітуту шляхом припинення зобов`язань за договором та розірвання договору;

- визнати скасованим та припиненим з 01.05.2020 сервітут, встановлений договором про встановлення сервітуту №ТМ-07-С/430 від 15.07.2013. Застосувати наслідки визнання скасованим та припиненим сервітуту шляхом припинення зобов`язань за договором та розірвання договору.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначає, що відповідно до вимог чинного законодавства України, 29.04.2020 ним було надіслано на адресу відповідача листи №01-2804/2020пд від 28.04.2020, №02-2804/2020пд від 28.04.2020, №03-2804/2020пд від 28.04.2020 та №06-2804/2020пд від 28.04.2020 про відмову від договорів про встановлення сервітутів №ТМ-09-М/012 від 01.09.2011, №ТМ-11-С/287 від 01.11.2012, №ТМ-11-С/288 від 01.11.2012, №ТМ-07-С/430 від 15.07.2013, в яких сервітуарій повідомив відповідача про припинення користування будівлями комунальної власності, що знаходяться за адресами, зазначеними у додатках до договорів з 01.05.2020, внаслідок чого щомісячна плата за користування майном сплаті не підлягає, а укладені між сторонами договори є відповідно припиненими та розірваними внаслідок відмови від них сервітуарія.

За твердженнями позивача, станом на момент звернення до суду з позовом, відповідач ухиляється від узгодження скасування та припинення дії сервітутів, встановлених договорами про встановлення сервітутів №ТМ-09-М/012 від 01.09.2011, №ТМ-11-С/287 від 01.11.2012, №ТМ-11-С/288 від 01.11.2012, №ТМ-07-С/430 від 15.07.2013, припинення зобов`язань за цими договорами, розірвання договорів, підписання актів звірки взаєморозрахунків та актів закінчення розміщення обладнання на умовах сервітутів, що порушує права та інтереси позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.10.2020 повернуто позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Навігатор-Онлайн".

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.01.2021 ухвалу Господарського суду міста Києва від 27.10.2020 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 15.03.2021 у справі №910/16077/20 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Навігатор-Онлайн" задоволено, постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.01.2021 та ухвалу Господарського суду міста Києва від 27.10.2020 у справі №910/16077/20 скасовано, справу № 910/16077/20 направлено до Господарського суду міста Києва на стадію вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Розпорядженням №05-23/371/21 від 17.03.2021 керівника апарату призначено повторний розподіл судової справи №910/16077/20 у зв`язку з відпусткою судді Балаца С.В.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи від 17.03.2021 справу №910/16077/20 передано на розгляд судді Літвіновій М.Є.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.03.2021 позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк та спосіб усунення недоліків.

У встановлений судом строк позивачем було усунуто недоліки вказані в ухвалі Господарського суду міста Києва від 23.03.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №910/16077/20, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 28.04.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.04.2021, яку занесено до протоколу судового засідання, задоволено усне клопотання представника позивача про відкладення підготовчого засідання та відкладено підготовче засідання по справі №910/16077/20 на 02.06.2021.

30.04.2021 через канцелярію Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти заявлених позовних вимог заперечив, посилаючись серед іншого на те, що листи позивача №01-2804/2020пд від 28.04.2020, №02-2804/2020пд від 28.04.2020, №03-2804/2020пд від 28.04.2020 та №06-2804/2020пд від 28.04.2020, які направлені Товариством з обмеженою відповідальністю "Навігатор-Онлайн" на адресу відповідача не підтверджують припинення дії укладених між сторонами договорів та не є відмовою позивача від сервітутів у розумінні п.2 ч.1 ст.406 Цивільного кодексу України, оскільки сервітуарієм не виконано умови договорів про встановлення сервітуту та вимоги чинного законодавства України, необхідні для вчинення таких дій, а саме: відсутні письмові докази підтвердження припинення прав користування об`єктами, розміщеними на умовах сервітуту, всупереч умов п.п.4.1.8, 9.3 договорів про встановлення сервітуту, не оформлені акти демонтажу обладнання та акти закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту, а згадані листи, всупереч умовам п.9.2 договорів, надіслані позивачем не за один місяць до закінчення строку дії договорів, а отже укладені між сторонами правочини є пролонгованими на кожен наступний рік, а не припиненими з 01.05.2020, як вважає позивач.

Крім того, як вказує відповідач, положення ч.1 ст.406 Цивільного кодексу України передбачають перелік випадків безспірного припинення сервітуту, а зазначені факти не потребують встановленню у судовому порядку.

12.05.2021 через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній проти тверджень відповідача, викладених у відзиві на позов, заперечив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.06.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу №910/16077/20 до судового розгляду по суті на 23.06.2021.

23.06.2021 у судовому засіданні з розгляду справи по суті оголошено перерву до 12.07.2021.

Представники позивача в судовому засіданні 12.07.2021 позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 12.07.2021 проти задоволення позову заперечив з підстав наведених у відзиві на позов та запереченнях на відповідь на відзив.

В судовому засіданні 12.07.2021 на підставі ст.240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Навігатор-Онлайн" як сервітуарієм та Комунальним підприємством "Київжитлоспецексплуатація" як підприємством було укладено договори про встановлення сервітуту №09-М/012 від 01.09.2011, №11-С/287 від 01.11.2012, №11-С/288 від 01.11.2012 та №07-С/430 від 15.07.2013.

В подальшому, до вказаних договорів між сторонами були укладені додаткові угоди №6 від 31.12.2014, №5 від 31.12.2014, №3 від 31.12.2014 та №1 від 31.12.2014, ідентичні за змістом, в яких договори про встановлення сервітуту №09-М/012 від 01.09.2011, №11-С/287 від 01.11.2012, №11-С/288 від 01.11.2012 та №07-С/430 від 15.07.2013 викладені у новій редакції.

Відповідно до умов укладених між сторонами договорів №ТМ-09-М/012 від 01.09.2011, №ТМ-11-С/287 від 01.11.2012, №ТМ-11-С/288 від 01.11.2012, №ТМ-07-С/430 від 15.07.2013 (договори) їх предметом є обмежене право користування сервітуарієм будівлями комунальної власності, що знаходяться за адресами зазначеними в додатку №1 до даних договорів (надалі - об`єкт розміщення). Об`єкти розміщення надаються для розміщення сервітуарієм телекомунікаційних мереж, комплексу технічних засобів телекомунікацій, призначених для маршрутизації, комутації, передавання та/або приймання знаків, сигналів письмового тексту, зображень та звуків або повідомлень будь-якого роду по проводових, оптичних чи інших електромагнітних системах, між кінцевим обладнанням, крім радіотехнічних. За даними договорами об`єкт розміщення надається лише для фактичного розміщення обладнання та даний договір не несе дозвільного характеру цільового використання сервітуарієм свого обладнання (п.п.1.1, 1.2, 1.3).

Встановлення сервітуту підприємством сервітуарію для розміщення обладнання в місцях вказаних в додатку 1 до даного договору, розпочинається з моменту укладення даного договору (п.2.1 договорів).

Сервітуарій зобов`язується вносити підприємству щомісячну плату за користування об`єктом розміщення, відповідно до умов договору (п.3.1 договорів)

Також сервітуарій зобов`язується своєчасно та в повному обсязі вносити плату за цим договором, у тому числі у разі внесення змін в складові розрахунків плати, демонтувати обладнання, яке йому належить, у разі закінчення строку дії договору, демонтаж проводиться зі збереженням об`єкту розміщення в стані не гіршому ніж передавався та здійснюється зі складанням відповідного акту в присутності уповноважених представників сторін цього договору та балансоутримувача будинку (п.п.4.1.1, 4.1.8 договорів).

Відповідно до умов п.п.9.1, 9.2, 9.3 цих договорів дані договори вважаються укладеними і набирають чинності з моменту їх підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діють до 31 грудня 2015 року, у разі якщо одна із сторін не повідомить іншу за один календарний місяць до закінчення терміну дії договорів, вони вважаються пролонгованими на 1 календарний рік на тих же умовах, припинення користування об`єктом розміщення на умовах сервітуту оформлюється актом закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту (додаток №3 до даних договорів).

До вказаних договорів сторонами були підписані додаток №1 - адресний перелік об`єктів комунальної власності та розрахунок плати, додаток №2 - акт розміщення обладнання на умовах сервітуту, додаток №3 - акт закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту.

29.04.2020 позивачем було надіслано на адресу відповідача листи №01-2804/2020пд від 28.04.2020, №02-2804/2020пд від 28.04.2020, №03-2804/2020пд від 28.04.2020 та №06-2804/2020пд від 28.04.2020 про відмову від договорів про встановлення сервітутів №ТМ-09-М/012 від 01.09.2011, №ТМ-11-С/287 від 01.11.2012, №ТМ-11-С/288 від 01.11.2012, №ТМ-07-С/430 від 15.07.2013, в яких сервітуарій повідомив відповідача про припинення користування будівлями комунальної власності, що знаходяться за адресами, зазначеними у додатках до договорів з 01.05.2020, внаслідок чого щомісячна плата за користування майном сплаті не підлягає, а укладені між сторонами договори є відповідно припиненими та розірваними внаслідок відмови від них сервітуарія.

Листом №062/15/19-1504 від 30.07.2020 відповідач повідомив позивача, що договори про встановлення сервітутів №ТМ-09-М/012 від 01.09.2011, №ТМ-11-С/287 від 01.11.2012, №ТМ-11-С/288 від 01.11.2012, №ТМ-07-С/430 від 15.07.2013 будуть розірвані після демонтажу наявного обладнання сервітуарія в місцях розміщення, вказаних у додатку №1 до даних договорів.

Звертаючись до суду з відповідним позовом, позивач стверджує про те, що відповідач ухиляється від узгодження скасування та припинення дії сервітутів, встановлених договорами про встановлення сервітутів №ТМ-09-М/012 від 01.09.2011, №ТМ-11-С/287 від 01.11.2012, №ТМ-11-С/288 від 01.11.2012, №ТМ-07-С/430 від 15.07.2013, припинення зобов`язань за цими договорами, розірвання договорів, підписання актів звірки взаєморозрахунків та актів закінчення розміщення обладнання на умовах сервітутів, що порушує права та інтереси позивача.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, відповідач зазначає, що листи позивача №01-2804/2020пд від 28.04.2020, №02-2804/2020пд від 28.04.2020, №03-2804/2020пд від 28.04.2020 та №06-2804/2020пд від 28.04.2020, які направлені Товариством з обмеженою відповідальністю "Навігатор-Онлайн" на адресу відповідача не підтверджують припинення дії укладених між сторонами договорів та не є відмовою позивача від сервітутів у розумінні п.2 ч.1 ст.406 Цивільного кодексу України, оскільки сервітуарієм не виконано умови договорів про встановлення сервітуту та вимоги чинного законодавства України, необхідні для вчинення таких дій, а саме: відсутні письмові докази підтвердження припинення прав користування об`єктами, розміщеними на умовах сервітуту, всупереч умов п.п.4.1.8, 9.3 договорів про встановлення сервітуту, не оформлені акти демонтажу обладнання та акти закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту, а згадані листи, всупереч умовам п.9.2 договорів, надіслані позивачем не за один місяць до закінчення строку дії договорів, а отже укладені між сторонами правочини є пролонгованими на кожен наступний рік, а не припиненими з 01.05.2020, як вважає позивач.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 129 Конституції України унормовано, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно із ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 Цивільного кодексу України ).

Згідно з ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Дослідивши зміст укладених між сторонами договорів, суд дійшов висновку, що вказані договори за своєю правовою природою є договорами про встановлення сервітутів.

За змістом п.2 ч.1 ст.395 Цивільного кодексу України сервітут є речовим правом на чуже майно.

Відповідно до ч.1 ст.401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Частиною 1 ст.402 Цивільного кодексу України визначено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню, сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном (за змістом ст.403 Цивільного кодексу України).

Частинами 1, 3 ст.404 Цивільного кодексу України передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

За змістом ст.406 Цивільного кодексу України сервітут припиняється, зокрема, у разі: відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут, спливу строку, на який було встановлено сервітут, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Отже, даною статтею встановлено підстави припинення сервітуту, в т.ч. перелік випадків безспірного припинення сервітутних прав, до яких віднесено, зокрема, відмову від сервітуту особи, в інтересах якої встановлений сервітут. Так, коли сервітуарій вважає, що задоволення його потреб можливе без накладення обтяження на чужу річ чи у зв`язку з припиненням потреби задовольняти такі інтереси він може оголосити про припинення сервітуту.

Як вже вказувалось судом, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Навігатор-Онлайн" як сервітуарієм та Комунальним підприємством "Київжитлоспецексплуатація" як підприємством було укладено договори про встановлення сервітуту №ТМ-09-М/012 від 01.09.2011, №ТМ-11-С/287 від 01.11.2012, №ТМ-11-С/288 від 01.11.2012, №ТМ-07-С/430 від 15.07.2013, предметом яких є обмежене право користування сервітуарієм будівлями комунальної власності, що знаходяться за адресами зазначеними в додатку №1 до даних договорів.

В подальшому, 29.04.2020 позивачем було надіслано на адресу відповідача листи №01-2804/2020пд від 28.04.2020, №02-2804/2020пд від 28.04.2020, №03-2804/2020пд від 28.04.2020 та №06-2804/2020пд від 28.04.2020 про відмову від договорів про встановлення сервітутів №ТМ-09-М/012 від 01.09.2011, №ТМ-11-С/287 від 01.11.2012, №ТМ-11-С/288 від 01.11.2012, №ТМ-07-С/430 від 15.07.2013, в яких сервітуарій, в т.ч. з посиланням на норми ст.406 Цивільного кодексу України, повідомив відповідача про припинення користування будівлями комунальної власності, що знаходяться за адресами, зазначеними у додатках до договорів з 01.05.2020, внаслідок чого щомісячна плата за користування майном сплаті не підлягає, а укладені між сторонами договори є відповідно припиненими та розірваними внаслідок відмови від них сервітуарія.

З огляду на зміст перелічених вище листів позивача, які були надіслані останнім на адресу відповідача, суд вважає, що вони свідчать про відмову від сервітутів, встановлених згідно укладених між сторонами договорів, особи, в інтересах якої ці сервітути встановлені.

При цьому, оскільки ст.406 Цивільного кодексу України не встановлює будь-яких обмежень, умов чи підстав для вчинення сервітуарієм відповідної відмови від сервітутів, така відмова є безумовною та не потребує додаткового підтвердження.

Положеннями ст.15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згадана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес; порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково; при оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи; отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

За приписами ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Під захистом прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Обраний позивачем спосіб захисту має бути направлений на припинення оспорювання або порушення суб`єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення, відповідати матеріально-правовим способам захисту права.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Законодавцем передбачено, що такий перелік, зазначений в ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, не є вичерпним та надано право суду захистити цивільне право або інтерес особи іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч.3 ст.16 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 25.12.1997 у справі №9-зп щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України, частини першої статті 55 Конституції України слід розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, що відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене (пункт 2 цього рішення Конституційного Суду України).

Тобто Конституція України гарантує кожному право на судовий розгляд спору за виключенням випадків, у яких законом прямо встановлено обов`язковий порядок досудового врегулювання.

Із ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) вбачається, що доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів покладено саме на позивача.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004 Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Суд зазначає, що аналіз наведених вище норм свідчить, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Обґрунтування та доведення порушення своїх прав/законних інтересів здійснюється особою, яка звертається до суду та вказує про їх порушення, саме в контексті предмета та підстав позову.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було реалізовано своє право на припинення встановлених сервітутів шляхом відмови від них особи, в інтересах якої ці сервітути встановлені, що в свою чергу не суперечить нормам чинного законодавства України.

Однак позивачем жодним чином не обґрунтовано та не доведено суду належними та допустимими доказами, що у зв`язку з направленням відповідачем листа про необхідність демонтажу встановленого позивачем обладнання, відповідно до умов укладених між сторонами договорів, права позивача були якимось чином порушені.

Крім того в матеріалах справи відсутні, а позивачем не надано суду доказів вчинення відповідачем будь-яких дій спрямованих на стягнення з позивача плати за користування об`єктами розміщення тощо, починаючи з 01.05.2020, що додатково підтверджує відсутність порушених прав Товариства з обмеженою відповідальністю "Навігатор-Онлайн".

На думку суду, позовні вимоги позивача фактично направлені на припинення правовідносин сторін за укладеними між ними правочинами з метою уникнення виконання своїх зобов`язань за договорами про встановлення сервітутів №ТМ-09-М/012 від 01.09.2011, №ТМ-11-С/287 від 01.11.2012, №ТМ-11-С/288 від 01.11.2012, №ТМ-07-С/430 від 15.07.2013, в т.ч. щодо демонтажу обладнання, яке належить позивачу, зі збереженням об`єкту розміщення в стані не гіршому ніж передавався такий об`єкт, як це передбачено умовами таких договорів.

Суд зазначає, що припинення сервітутів, встановлених сервітуарію згідно укладених між сторонами договорів про встановлення сервітутів №ТМ-09-М/012 від 01.09.2011, №ТМ-11-С/287 від 01.11.2012, №ТМ-11-С/288 від 01.11.2012, №ТМ-07-С/430 від 15.07.2013 ніяким чином не звільняє позивача від обов`язку усунення перешкод власнику/балансоутримувачу у користуванні об`єктами розміщення, а саме: демонтажу встановленого обладнання.

Отже, позовні вимоги, заявлені особою, яка не довела порушення своїх прав, не визнаються судом обґрунтованими, внаслідок чого задоволенню не підлягають.

Крім того вимоги позивача про визнання скасованими з 01.05.2020 сервітутів, встановлених договорами про встановлення сервітутів, укладених між сторонами, не відповідають способам захисту, визначеним законом.

Підсумовуючи викладене вище, враховуючи наведені норми законодавства та фактичні обставини справи, а також те, що позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами порушення його прав, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Навігатор-Онлайн" до Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація".

З огляду на наведене всі інші клопотання та заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду стосовно відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Суд зазначає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Згідно положень ст.129 Господарського процесуального кодексу України, приймаючи до уваги висновки суду про відмову у задоволенні позовних вимог, судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст.74, 129, 238 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Навігатор-Онлайн" відмовити повністю.

2. Відповідно до ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Відповідно до ч.1 ст.256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4. Згідно з п.п.17.5 п.17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VІІІ до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 09.08.2021.

Суддя М.Є.Літвінова