ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

03.08.2021 Справа № 920/585/21
м. Суми

Господарський суд Сумської області у складі судді Джепи Ю.А. за участі секретаря судового засідання Галашан І.В. розглянувши без повідомлення учасників справи про дату, час і місце судового засідання за наявними у справі матеріалами у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи № 920/585/21

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційне підприємство «Агат» (40007, м. Суми, вул. Промислова, 2, ідентифікаційний код 36719506),

до відповідача: Приватного акціонерного товариства «Сумбуд» (40000, Сумська область, м. Суми, вул. Петропавлівська, 86, ідентифікаційний код 14017843),

про стягнення 17 363,53 грн.

ВСТАНОВИВ:

01.06.2021 позивач звернувся до Господарського суду Сумської області з позовом до відповідача, відповідно до якого просить суд стягнути з відповідача 17 363 грн 53 коп., з яких: 15 250 грн 03 коп. - основний борг, 620 грн 52 коп. - 3 % річних, 1 492 грн 98 коп. - інфляційні втрати, а також покласти на відповідача судові витрати.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що відповідачем було порушено умови договору поставки від 02.01.2019 № 002 щодо оплати поставленого товару, а тому наявні підстави для нарахування інфляційних втрат, 3 % річних від простроченої суми основної заборгованості відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України.

У позовній заяві позивачем наведено, що попередні (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи складається з суми судового збору в сумі 2 270,00 грн та витрат на правничу допомогу в сумі 3 000,00 грн.

Ухвалою суду від 07.06.2021 постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі № 920/585/21; справу розглядати у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін; розгляд справи по суті призначити на 03.08.2021, 10:30; встановити відповідачу строк для подання відзиву на позов із урахуванням вимог статей 165, 251 ГПК України - до 05.07.2021; встановити позивачу строк для подання до суду відповіді на відзив із урахуванням вимог статей 166, 251 ГПК України - до 20.07.2021.

Копію ухвал від 07.06.2021 у справі № 920/585/21 надіслано судом на адресу відповідача, що зазначена позивачем у позовній заяві та зазначена відповідачем у договорі поставки від 02.01.2019 № 002.

Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, копію ухвали суду від 07.16.2021 у справі № 920/585/21 отримано представником відповідача 11.06.2021.

Таким чином, відповідач вважається таким, що належним чином повідомлені про розгляд справи Господарським судом Сумської області.

Станом на 03.08.2021 від відповідача на адресу суду не надходило відзиву на позов та письмових заперечень по суті позовних вимог.

03.08.2021 від представника відповідача до суду електронною поштою надійшла заява б/д, б/н (вх. № 2950 від 03.08.2021), відповідно до якого представник відповідача просить суд у зв`язку з визнанням боргу та його сплатою закрити провадження у справі.

До зазначеної заяви представником відповідача додано копію платіжного доручення від 03.06.2021 № 1974 про оплату 17 500,00 грн за цемент згідно рах. № 165 від 25.08.2020 та копію довіреності від 01.06.2021.

Дослідивши матеріали вищезазначеної заяви про закриття провадження у справі представника відповідача, суд дійшов висновку про наявність підстав для повернення її без розгляду заявникові, зважаючи на наступне.

За приписами частини другої статті 170 ГПК України письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником.

Проте, надіслане до суду представником відповідача засобами електронного зв`язку клопотання про відкладення розгляду справи не містить електронного цифрового підпису заявника.

Статтею 3 Закону України «Про електронний цифровий підпис» закріплено, що електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) у разі, якщо: електронний цифровий підпис підтверджено з використанням посиленого сертифіката ключа за допомогою надійних засобів цифрового підпису; під час перевірки використовувався посилений сертифікат ключа, чинний на момент накладення електронного цифрового підпису; особистий ключ підписувача відповідає відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті. Електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через те, що він має електронну форму або не ґрунтується на посиленому сертифікаті ключа.

Частинами першою-третьою статті 4 цього ж Закону визначено, що електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів. Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами - суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі. Використання електронного цифрового підпису не змінює порядку підписання договорів та інших документів, встановленого законом для вчинення правочинів у письмовій формі.

Положеннями статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» передбачено, що електронний документ - це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа (стаття 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»).

Положеннями статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» передбачено, що оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис».

Відповідно до статей 1, 4 Закону України «Про електронний цифровий підпис», електронний цифровий підпис - вид електронного підпису, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів. Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами - суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі. Використання електронного цифрового підпису не змінює порядку підписання договорів та інших документів, встановленого законом для вчинення правочинів у письмовій формі.

Отже, створення електронного документа завершується накладенням електронного цифрового підпису його автора та надає електронному документу статусу оригіналу.

Згідно із статтею 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» юридична сила електронного документа з нанесеними одним або множинними ЕЦП та допустимість такого документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.

За приписами статті 96 ГПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет) (частина перша). Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом (частина третя). Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (частина п`ята).

Оскільки клопотання про відкладення розгляду справи не містить електронного цифрового підпису заявника, то таке клопотання не відповідає вимогам частини другої статті 170 ГПК України.

Частиною четвертою статті 170 ГПК України визначено, що суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

Судом встановлено, що заява представника відповідача заява б/д, б/н (вх. № 2950 від 03.08.2021) щодо закриття провадження у справі, яка надійшла до суду 03.08.2021 електронною поштою, не підписано електронним цифровим підписом, у відповідності до вимог частини другої статті 96 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з чим повертається відповідачу без розгляду.

Крім наведеного, 03.08.2021 представником позивача подано до суду письмові пояснення від 03.08.2021 вх. № 7002/21 щодо заяви представника відповідача про закриття провадження у справі та сплату боргу, де представник позивача зазначає, що між позивачем та відповідачем існують зобов`язальні правовідносини на підставі договору поставки № 002 від 02.01.2019, за яким у відповідача утворилась заборгованість в сумі 15 250,03 грн та за договором поставки № 001 від 02.01.2020, за яким у відповідача утворилась заборгованість в сумі 41 111,12 грн. Заборгованість за договором поставки № 002 від 02.01.2019 в сумі 15 250,03 грн стягується в межах провадження у справі № 920/585/21; а заборгованість за договором поставки № 001 від 02.01.2020 в сумі 41 111,12 грн стягується в межах провадження у справі № 920/695/21 (суддя Заєць С. В.). Грошові кошти в сумі 17 500,00 грн, сплачені 03.06.2021 є оплатою за товар згідно рахунку 165 від 25.08.2020 в межах договору поставки № 001 від 02.01.2020. Цей платіж було враховано при визначенні суми заборгованості за договором поставки № 001 від 02.01.2020, яка стягується в межах справи № 920/695/21.

Відповідно до статті 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими Господарським процесуальним кодексом України для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

За приписами статті 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

За змістом статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Господарського процесуального кодексу України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки та подання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України, статтями 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами у відповідності до вимог частини другої статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини третьої статті 222 ГПК України фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до статті 233 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих учасниками справи.

Згідно з частиною четвертою статті 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлені наступні обставини.

Між сторонами у справі укладено договір поставки № 002 від 02.01.2019 (далі - договір), відповідно до пункту 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, позивач передає у власність відповідача, а відповідач приймає та оплачує товар (будівельні матеріали в асортименті). Кількість, часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура), одиниця виміру, ціна за одиницю виміру та загальна вартість партії товару визначається сторонами у накладних на кожну таку партію товару. Накладні є невід`ємними частинами цього договору.

Відповідно пункту 1.6 договору загальна кількість товару, що передається позивачем відповідачеві за цим договором визначається сумованою кількістю товару, що був поставлений згідно видаткових накладних.

Згідно пункту 2.2 договору приймання-передача товару оформлюється видатковими накладними, які підписуються уповноваженими представниками сторін.

Відповідно пункту 2.3 договору товар приймається відповідачем за кількістю та якістю у відповідності до Інструкції «Про порядок приймання товарів виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання за кількістю», затвердженої постановою Держарбітражу при Раді міністрів СРСР від 15.06.1965 № П-6 та Інструкції «Про порядок приймання товарів виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання за якістю», затвердженої постановою Держарбітражу при Раді міністрів СРСР від 25.04.1965 № П-7 відповідно.

Згідно пункту 3.1 договору ціна товару вказана з ПДВ та визначається Специфікаціями та/або видатковими накладними, що мають силу специфікацій і є невід`ємною частиною цього договору.

Відповідно пункту 3.2 договору загальна вартість товару за цим договором (ціна договору) визначаються сумованою вартістю товару, переданого позивачем відповідачеві за видатковими накладними протягом дії цього договору.

Пунктом 3.3 договору закріплено, що оплата за цим договором здійснюється в безготівковому порядку шляхом перерахування відповідачем на поточний рахунок позивача грошових коштів за кожну партію товару, згідно рахунку позивача, - не пізніше 3-х банківських днів з моменту отримання відповідачем такого рахунку поштою, нарочно, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, але в будь-якому випадку не пізніше 7 (семи) календарних днів з моменту поставки товару.

Пунктом 6.1 договору встановлено, що цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін.

Відповідно пункту 6.2 договору строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 6.1 цього договору, та закінчується 31.12.2019, але в будь-якому випадку договір діє до повного виконання зобов`язань сторін за ним. У випадку якщо потягом місяця по закінченню строку дії цього договору сторони не наполягають на припиненні відносин за ним, дія договору пролонгується на кожен наступний календарний рік.

Згідно пункту 6.3 договору закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце.

Протягом дії договору позивач поставив відповідачеві наступний товар.

У січні 2019 року відповідачеві поставлено позивачем товар (портландцемент) за видатковою накладною № 2 від 14.01.2019 на суму 45 846,92 грн, за видатковою накладною № 3 від 22.01.2019 на суму 21 771,00 грн, за видатковою накладною № 4 від 22.01.2019 на суму 30 900,95 грн та за видатковою накладною № 5 від 22.01.2019 на суму 30 900,95 грн. Всього поставлено у січні 2019 року товару за договором на загальну суму 129 419,82 грн.

Товар одержав представник відповідача ОСОБА_1 на підставі довіреності № 9 від 09.01.2019 зі строком дії до 31.01.2019.

Для оплати товару позивачем виставлено відповідачеві рахунки. Як зазначає позивач оплату поставленого за договору товару в цей період відповідач не проводив. У відповідача за даними особового рахунку обліковувалась переплата в сумі 0,29 грн.

У лютому 2019 року відповідачеві поставлено позивачем товар (портландцемент) за видатковою накладною № 11 від 07.02.2019 на суму 4 759,99 грн, за видатковою накладною № 12 від 07.02.2019 на суму 1 227,00 грн, за видатковою накладною № 13 від 14.02.2019 на суму 2 240,00 грн та за видатковою накладною № 14 від 14.02.2019 на суму 8 340,01 грн. Всього поставлено товару на загальну суму 16 567,00 грн.

Товар одержав представник відповідача ОСОБА_1 на підставі довіреності № 25 від 01.02.2019 зі строком дії до 28.02.2019.

Для оплати товару відповідачу виставлено рахунки. Відповідач провів частковий розрахунок за раніше поставлений товар, сплативши 139 999,83 грн, дата платежу 25.02.2019.

У березні 2019 року відповідачу поставлено товар (портландцемент) за видатковою накладною № 20 від 05.03.2019 на суму 7 499,99 грн, за видатковою накладною № 24 від 14.03.2019 на суму 512,00 грн та за видатковою накладною № 31 від 25.03.2019 на суму 8 700,01 грн. Всього поставлено товару на загальну суму 16 712,00 грн.

Товар одержав представник відповідача ОСОБА_1 на підставі довіреності № 45 від 01.03.2019 зі строком дії до 31.03.2019.

Для оплати товару відповідачу виставлено рахунки. За даними позивача оплату поставленого за договором товару у цей період відповідач не проводив. Сторони склали акт звірки взаєморозрахунків станом на 31.03.2019, яким підтвердили достовірність взаєморозрахунків у зазначений період, та засвідчили заборгованість відповідача перед позивачем за договору на кінець періоду в сумі 22 698,70 грн.

У квітні 2019 року відповідачеві поставлено позивачем товар (портландцемент) за видатковою накладною № 35 від 03.04.2019 на суму 8 759,99 грн, за видатковою накладною № 36 від 03.04.2019 на суму 594,00 грн, за видатковою накладною № 37 від 04.04.2019 на суму 38 785,50 грн, за видатковою накладною № 39 від 08.04.2019 на суму 38 785,50 грн, за видатковою накладною № 40 від 08.04.2019 на суму 7 499,99 грн та за видатковою накладною № 41 від 08.04.2019 на суму 544,00 грн.

Товар одержав представник відповідача ОСОБА_1 на підставі довіреності № 66 від 01.04.2019 зі строком дії до 30.04.2019.

Крім того, відповідачу у квітні 2019 року поставлено товар (портландцемент, цегла керамічна) за видатковою накладною № 49 від 12.04.2019 на суму 2 860,00 грн, за видатковою накладною № 50 від 12.04.2019 на суму 10 500,01 грн, за видатковою накладною № 51 від 12.04.2019 на суму 10 500,01 грн, за видатковою накладною № 54 від 16.04.2019 на суму 20 884,50 грн, за видатковою накладною № 56 від 17.04.2019 на суму 9 119,99 грн, за видатковою накладною № 57 від 17.04.2019 на суму 9 119,99 грн, за видатковою накладною № 58 від 17.04.2019 на суму 15 199,98 грн, за видатковою накладною № 64 від 18.04.2019 на суму 304,00 грн, за видатковою накладною № 65 від 18.04.2019 на суму 1 750,01 грн, за видатковою накладною № 67 від 19.11.2019 на суму 3 040,00 грн та за видатковою накладною № 68 від 22.04.2019 на суму 15 199,98 грн. Всього в квітні 2019 року поставлено відповідачеві товару на загальну суму 193 447,45 грн.

Товар одержав представник відповідача ОСОБА_1 на підставі довіреності № 74 від 12.04.2019 зі строком дії до 30.11.2019.

Для оплати товару відповідачу виставлено рахунки. Відповідач провів частковий розрахунок за раніше поставлений товар, сплативши позивачеві грошові кошти в загальній сумі 96 755,50 грн, дата платежу 16.04.2019.

Сторони склали акт звірки взаєморозрахунків станом на 30.04.2019, яким підтвердили достовірність взаєморозрахунків у зазначений період, та засвідчили заборгованість відповідача за договору на кінець періоду в сумі 119 390,65 грн.

У травні 2019 року позивачем поставлено відповідачеві товар (портландцемент) за видатковою накладною № 84 від 03.05.2019 на суму 3 040,00 грн, за видатковою накладною № 101 від 17.05.2019 на суму 1 332,50 грн, за видатковою накладною № 102 від 17.05.2019 на суму 2 665,00 грн та за видатковою накладною № 110 від 20.05.2019 на суму 8 160,01 грн. Всього поставлено товару на загальну суму 15 197,51 грн.

Товар одержав представник відповідача ОСОБА_1 на підставі довіреності № 84 від 02.05.2019 зі строком дії до 31.05.2019.

Для оплати товару відповідачу виставлено рахунки. відповідач провів частковий розрахунок за раніше поставлений товар, сплативши грошові кошти в загальній сумі 138 401,47 грн, дата платежу 20.05.2019.

Сторони склали акт звірки взаєморозрахунків станом на 31.05.2019, яким підтвердили достовірність взаєморозрахунків у зазначений період, та засвідчили заборгованість відповідача перед позивачем за договором на кінець періоду в сумі 3 813,31 грн.

У червні 2019 року позивачем поставлено відповідачеві товар (портландцемент) за видатковою накладною № 124 від 11.06.2019 на суму 1420,01 грн, за видатковою накладною № 125 від 12.06.2019 на суму 852,00 грн, за видатковою накладною № 128 від 13.06.2019 на суму 1 420,01 грн, за видатковою накладною № 134 від 20.06.2019 на суму 15 199,98 грн та за видатковою накладною № 150 від 26.06.2019 на суму 40 299,95 грн. Всього на загальну суму 59 191,95 грн.

Товар одержав представник відповідача ОСОБА_1 на підставі довіреності № 108 від 05.06.2019 зі строком дії до 30.06.2019.

Оплату поставленого за договором товару в цей період відповідач не здійснив. Сторони склали акт звірки взаєморозрахунків станом на 30.06.2019, яким підтвердили достовірність взаєморозрахунків у зазначений період, та засвідчили заборгованість відповідача перед позивачем за договору на кінець періоду в сумі 55 378,64 грн.

У липні 2019 року позивачем поставлено відповідачеві товар (портландцемент) за видатковою накладною № 155 від 01.07.2019 на суму 3 840,00 грн, за видатковою накладною № 157 від 01.07.2019 на суму 952,00 грн, за видатковою накладною № 159 від 02.07.2019 на суму 3 840,00 грн, за видатковою накладною № 188 від 24.07.2019 на суму 1 168,00 грн, за видатковою накладною № 203 від 31.07.2019 на суму 27 500,04 грн та за видатковою накладною № 204 від 31.07.2019 на суму 2 750,00 грн. Всього на загальну суму 40 050,04 грн.

Товар одержав представник відповідача ОСОБА_1 на підставі довіреності № 128 від 01.07.2019 зі строком дії до 31.07.2019.

Для оплати товару відповідачу виставлено рахунки, проте за даними позивача оплату поставленого за договором товару в цей період відповідач не здійснив. Сторони склали акт звірки взаєморозрахунків станом на 31.07.2019, яким підтвердили достовірність взаєморозрахунків у зазначений період, та засвідчили заборгованість відповідача перед позивачем за договором на кінець періоду в сумі 95 428,68 грн.

Як вбачається з матеріалів цієї справи, відповідач здійснив частковий розрахунок за раніше поставлений товар, сплативши грошові кошти в загальній сумі 74 983,96 грн, дата платежу 13.08.2019.

У вересні 2019 року позивачем поставлено відповідачеві товар (портландцемент) за видатковою накладною № 279 від 23.09.2019 на суму 3 040,02 грн.

Товар одержав представник відповідача ОСОБА_1 на підставі довіреності № 150 від 01.09.2019 зі строком дії до 30.09.2019.

Для оплати товару відповідачу виставлено рахунки. В цей період відповідач провів частковий розрахунок за раніше поставлений товар, сплативши грошові кошти в загальній сумі 20 444,72 грн, дата платежу 05.09.2019 та 17.09.2019.

У жовтні 2019 року позивачем поставлено відповідачеві товар (портландцемент) за видатковою накладною № 294 від 10.10.2019 на суму 3 440,00 грн, за видатковою накладною № 298 від 22.10.2019 на суму 36 600,05 грн, за видатковою накладною № 299 від 22.10.2019 на суму 36 600,05 грн, за видатковою накладною № 300 від 22.10.2019 на суму 21960,02 грн та за видатковою накладною № 303 від 25.10.2019 на суму 4 455,00 грн. Всього поставлено товару на загальну суму 103 055,12 грн.

Товар одержав представник відповідача ОСОБА_1 на підставі довіреності № 166 від 01.10.2019 зі строком дії до 31.10.2019.

Для оплати товару відповідачу виставлено рахунки. За даними позивача оплату поставленого за договором товару в цей період відповідач не здійснив. Сторони склали акт звірки взаєморозрахунків станом на 31.10.2019, яким підтвердили достовірність взаєморозрахунків у зазначений період, та засвідчили заборгованість відповідача перед позивачем за договором на кінець періоду в сумі 106 095,14 грн.

У листопаді 2019 року позивачем поставлено відповідачеві товар (портландцемент) за видатковою накладною № 307 від 08.11.2019 на суму 1 600,01 грн.

Товар одержав представник відповідача ОСОБА_1 на підставі довіреності № 187 від 01.11.2019 зі строком дії до 30.11.2019.

Для оплати товару відповідачу виставлено рахунки, проте відповідач оплату поставленого за договором товару не здійснив. Сторони склали акт звірки взаєморозрахунків станом на 30.11.2019, яким підтвердили достовірність взаєморозрахунків у зазначений період, та засвідчили заборгованість відповідача перед позивачем за договором на кінець періоду в сумі 107 695,15 грн.

У грудні 2019 року позивачем поставлено відповідачеві товар (портландцемент) за видатковою накладною № 314 від 09.12.2019 на суму 1143,76 грн, за видатковою накладною № 315 від 11.12.2019 на суму 15 250,02 грн та за видатковою накладною № 316 від 17.12.2019 на суму 15 250,02 грн. Всього поставлено товару на загальну суму 31 643,80 грн.

Товар одержав представник відповідача ОСОБА_1 на підставі довіреності № 203 від 02.12.2019 зі строком дії до 31.12.2019.

Для оплати товару відповідача виставлено рахунки. Відповідач провів частковий розрахунок за раніше поставлений товар, сплативши грошові кошти в загальній сумі 107 695,15 грн, у тому числі: 35 160,12 грн дата платежу 04.12.2019; 3 040,02 грн дата платежу 09.12.2019; 9 495,01 грн дата платежу 11.12.2019 та 60 000,00 грн дата платежу 11.12.2019.

Сторони склали акт звірки взаєморозрахунків станом на 31.12.2019, яким підтвердили достовірність взаєморозрахунків у зазначений період, та засвідчили заборгованість відповідача перед позивачем за договором на кінець періоду в сумі 31 643,80 грн.

Крім того, з простроченням проведення строків розрахунків відповідач здійснив часткове погашення грошової заборгованості за договором в сумі 16 393,77 грн, дата платежу 21.01.2020. Сторони склали акт звірки взаєморозрахунків станом на 31.01.2020, яким підтвердили достовірність взаєморозрахунків у зазначений період, та засвідчили заборгованість відповідача перед позивачем за договором на кінець періоду в сумі 15 250,03 грн.

Також на підтвердження існуючої заборгованості сторони складали акти звірок взаємних розрахунків станом на 29.02.2020, 31.05.2020 та 30.06.2020.

Таким чином, на виконання умов договору позивач здійснив постачання товару на загальну суму 609 924,72 грн, а відповідач здійснив часткову оплату товару на загальну суму 594 674,69 грн, у зв`язку з чим залишається не погашеною заборгованість в сумі 15 250,03 грн, яка утворилась станом на 22.01.2020.

Оцінка суду, висновки суду та законодавство, що підлягає застосуванню.

Відповідно до частини першої статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 174 ГК України визначено, що підставою виникнення господарських зобов`язань зокрема є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачених законом, але такі, які йому не суперечать.

Статтею 193 ГК України встановлено обов`язок суб`єктів господарювання та інших учасників господарських відносин виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до вимог частини першої статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) в зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму (частина перша статті 712 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною другою статті 692 цього ж кодексу визначено, що покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Факт заборгованості відповідача за поставлений позивачем товар на суму 15 250,03 грн повністю підтверджується матеріалами справи та не спростовується відповідачем.

Відповідач отримав поставлений позивачем товар без будь-яких заперечень, а тому, враховуючи положення статті 692 Цивільного кодексу України, відповідач зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Проте, в порушення умов договорів та вимог статей 526, 629, 712 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України, відповідач за отриманий товар не розрахувався в повному обсязі та у встановлені договором строки, чим порушив права та охоронювані законом інтереси позивача.

Враховуючи те, що факт наявності заборгованості перед позивачем в сумі 15 250,03 грн не заперечується та не спростовується відповідачем (відзиву на позов чи письмових заперечень по суті позовних вимог відповідач до суду не подав), а також те, що фактично на момент розгляду справи зобов`язання з оплати отриманого товару за договором поставки відповідачем не виконано, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в сумі 15 250,03 грн визнаються судом обґрунтованими, і такими, що підлягають задоволенню на підставі статей 525, 526, 629 Цивільного кодексу України.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 1 492,98 грн інфляційних втрат та 620,52 грн - 3 % річних, нарахованих за загальний період з 22.01.2020 по 31.05.2021 суд зазначає наступне.

Згідно з статей 526, 530 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 цього Кодексу).

Положеннями статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних за загальний період з 22.01.2020 по 31.05.2021 суд вважає арифметично вірним.

Оскільки судом встановлено факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, то вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на його користь 3 % річних в сумі 620,52 грн та інфляційних втрат в сумі 1 492,98 грн за вказаний вище період визнаються судом правомірними, обґрунтованими та підлягаючими задоволенню.

Відповідно до частини першої, третьої статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частин першої, третьої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною першою статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до статті 78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (стаття 79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини п`ятої статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи, належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, а тому підлягають задоволенню з урахуванням вищевикладеного.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір в сумі 2 270,00 грн покладається на відповідача.

Щодо покладення на відповідача витрат позивача на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.

Зі змісту частини третьої статті 123 ГПК України вбачається, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною першою статті 126 ГПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини другої статті 126 ГПК України, за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно з пунктами 1, 2 частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи та чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору. З урахуванням ціни позову, значення справи для сторін.

В постанові від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.

Згідно з пунктом 6.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов`язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об`єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об`єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який водночас повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 21.05.2019 у справі № 903/390/18, від 21.01.2020 у справі № 916/2982/16, від 07.07.2020 у справі № 914/1002/19).

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 ГПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. (частині п`ята статті 126 ГПК України).

Частиною шостою статті 126 ГПК України встановлено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно з частиною першою статті 169 ГПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої, шостої статті 126 ГПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

У розумінні положень частини п`ятої статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

Частиною восьмою статті 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

У позовній заяві представник позивача наводить попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи складається із судового збору в сумі 2 270,00 грн та витрат на правову допомогу в сумі 3 000,00 грн.

До позовної заяви представником позивача додано копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії СМ № 000674 від 18.03.2020 та копію довіреності від 24.05.2021.

Саме від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною, а не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права.

Оскільки проти розміру витрат на правничу допомогу має заперечувати обов`язково інша сторона і якщо вона не заперечує, то у суду відсутні підстави надавати оцінку кількості часу витраченому адвокатом на виконання робіт.

Зазначена правова позиція викладена в Постанові КГС ВС від 24.11.2020 № 911/4242/15.

Проте представником позивача не надано суду та до позовної заяви не додано доказів на підтвердження понесення позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу, зокрема договору про надання правової допомоги, детального опису наданих відповідачу послуг правового характеру, акту приймання-передачі послуг правового характеру, а також доказів сплати цих витрат позивачем на користь адвоката.

Враховуючи наведене, суд відмовляє у відшкодовані позивачеві за рахунок відповідача витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката у зазначеній представником позивача сумі.

На підставі викладеного, керуючись статтями 123, 126, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Сумбуд» (40000, Сумська область, м. Суми, вул. Петропавлівська, 86, ідентифікаційний код 14017843) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційне підприємство «Агат» (40007, м. Суми, вул. Промислова, 2, ідентифікаційний код 36719506) заборгованість за договором поставки від 02.01.2019 № 002 в сумі 15 250,03 грн (п`ятнадцять тисяч двісті п`ятдесят гривень 03 коп.), інфляційні втрати в сумі 1 492,98 грн (одна тисяча чотириста дев`яносто дві гривні 98 коп.), 3 % річних в сумі 620,52 грн шістсот двадцять гривень 52 коп.) та відшкодування судового збору в сумі 2 270,00 грн (дві тисячі двісті сімдесят гривень 00 коп.).

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно зі ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 09 серпня 2021 року.

Суддя Ю.А. Джепа