РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.07.2021Справа № 910/6957/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Маринченка Я.В., за участі секретаря судового засідання Салацька О.В. розглянувши матеріали справи

За позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецсервіс ЛТД»

про визнання недійсним договору,

за участі представників:

від позивача - Драгіцина Т.М. (уповноважений представник);

від відповідача - не з`явився.

ВСТНОВИВ:

У квітні 2020 року Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецсервіс ЛТД» про визнання недійсним Договору поставки №15/07-2019 від 15.07.2019 посилаючись те, що вказаний договір укладено без проведення процедури конкурсних торгів (закупівлі), що є порушенням вимог ч.ч. 1,2 ст. 7 ст. 2, ч.ч. 3,4 ст. 36, п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про публічні закупівлі», у зв`язку з відповідно до ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України підлягає визнанню недійсним.

Окрім того, позивач зазначив, що оспорюваний договір укладений між позивачем та відповідачем підписано представниками позивача без попередньо отриманого дозволу правління Товариства, а тому в силу вимог п. 5.6. та п. 5.7. Положення про регіональну про регіональну філію «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» даний договір не є належним чином вчинений та не має юридичної сили для сторін, оскільки відповідно до вищезазначених пунктів Положення укладення договорів (угод) на суму більше ніж еквівалент 10000 США за офіційним курсом НБУ, можливе тільки після отримання письмового дозволу правління товариства

Відповідач проти позову заперечував, вказуючи, що спірний договір відповідає вимогам закону. Крім того наслідком недотримання вимог Закону України «Про публічні закупівлі» є нікчемність правочину, а тому звернення позивача із вимогою про визнання недійсним нікчемного правочину не є ефективним способом захисту порушених прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним в силу закону.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку.

Розглянувши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, заслухавши пояснення представника позивача, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15.07.2019 між Акціонерним товариством «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (покупець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Спецсервіс ЛТД» (постачальник, відповідач) підписано Договір поставки №15/07-2019, який з боку позивача підписано Протанським А.О. та Мошковським Д.О., які діють на підставі Довіреності від 17.12.2018, а з боку відповідача Бовкуновичем В.М., який діє на підставі статуту.

Відповідно до п. 1.1. договору постачальник зобов`язується у 2019 році поставити і передати у власність покупцю певну продукцію, далі товар, а також надати послуги по поставці цього товару, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити цей товар на умовах даного договору.

У п. 1.2. договору визначено найменування товару: а саме: господарський товар, ветош, рукавички, металопрокат, запасні частини для залізничного транспорту і т.д.

Згідно з п. 1.3. договору виробник товару та рік випуску: 2018-2019 року випуску.

Пунктом 1.4. договору визначено, що обсяги закупівлі товару можуть бути змінені залежно від реального фінансування видатків.

У п. 4.1. договору визначено, що ціни на товар зазначаються продавцем в накладних, виписаних на кожну окрему партію товару.

Пунктом 12.6. договору визначено, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов даного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1-4 ст. 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Частинами 1, 2, 3 ст. 181 Господарського кодексу України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Як вбачається зі змісту спірного договору, сторони при його підписанні зазначили, що предметом договору є господарський товар, ветош, рукавички, металопрокат, запасні частини для залізничного транспорту і т.д. При цьому сторони не визначили найменування товару, який планується постачати із зазначенням виду, типу, розміру, кількості, якості такого товару, його пакування виробника та інших критеріїв, які б дозволяли визначити предмет поставки. Більше того, у судовому засіданні представники сторін вказували, що за вказаним договором постачався товар і не вказаний у договорі, зокрема паливно-мастильні матеріали. Вказане унеможливлює визначення предмету договору, а тому наявні підстави вважати, що сторони не досягли згоди щодо такої істотної умови договору, як предмет.

Крім того, вказаний договір не містить також такої істотної умови, як ціна договору, оскільки договір містить лише посилання на те, що ціни на товар зазначаються продавцем в накладних, виписаних на кожну окрему партію товару.

Ціна спірного договору є істотною умовою також з огляду на те, що від ціни залежить порядок його укладання. Так, відповідно до п. 1 та п. 2 Статут АТ «Українська залізниця» затвердженого постановою КМУ від 02.09.2015 №735 (в редакції постанови КМУ від 31.10.2018 №938) Акціонерне товариство «Українська залізниця» є юридичною особою, утворена як акціонерне товариство, 100 % акцій якого закріплюються в державній власності.

З метою забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції, правове регулювання укладення договорів щодо закупівлі товарів, робіт чи послуг у визначених законодавцем випадках має здійснюватись з урахування положень Закону України «Про публічні закупівлі» (далі - Закон).

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону визначено, що замовники - органи державної влади, органи місцевого самоврядування та органи соціального страхування, створені відповідно до закону, а також юридичні особи (підприємства, установи, організації) та їх об`єднання, які забезпечують потреби держави або територіальної громади, якщо така діяльність не здійснюється на промисловій чи комерційній основі, за наявності однієї з таких ознак: юридична особа є розпорядником, одержувачем бюджетних коштів; органи державної влади чи органи місцевого самоврядування або інші замовники володіють більшістю голосів у вищому органі управління юридичної особи; у статутному капіталі юридичної особи державна або комунальна частка акцій (часток, паїв) перевищує 50 відсотків.

Частиною 1 ст. 2 Закону визначено, що закон застосовується до замовників, за умови, що вартість предмета закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 200 тисяч гривень, а робіт - 1,5 мільйона гривень; до замовників, які здійснюють діяльність в окремих сферах господарювання, за умови, що вартість предмета закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 1 мільйон гривень, а робіт - 5 мільйонів гривень.

Під час здійснення закупівлі товарів, робіт і послуг, вартість яких є меншою за вартість, що встановлена в абзацах другому і третьому цієї частини, замовники повинні дотримуватися принципів здійснення публічних закупівель, установлених цим Законом, та можуть використовувати електронну систему закупівель з метою відбору постачальника товару (товарів), надавача послуги (послуг) та виконавця робіт для укладення договору.

У разі здійснення закупівель товарів, робіт і послуг без використання електронної системи закупівель, за умови, що вартість предмета закупівлі дорівнює або перевищує 50 тисяч гривень та є меншою за вартість, що встановлена в абзацах другому і третьому цієї частини, замовники обов`язково оприлюднюють звіт про укладені договори в системі електронних закупівель відповідно до статті 10 цього Закону.

Таким чином, укладення позивачем договорів щодо закупівлі товарів, робіт чи послуг, має обов`язково відбуватись із визначенням ціни, оскільки саме від ціни договору, якщо предмет закупівлі дорівнює або перевищує 200 тисяч грн, залежить порядок укладення відповідного договору.

Отже, враховуючи те, що сторонами при підписанні спірного договору не було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов, вказаний договір не є укладеним відповідно до положень ст. 638 Цивільного кодексу України та ст. 181 Господарського кодексу.

Посилання позивача, на Акт звірки взаєморозрахунків між позивачем та відповідачем, згідно якого загальна сума договору за 2019 рік становить більше двох мільйонів та на копії видаткових накладних на відвантаження відповідачем позивачу товарів на загальну суму 2264382 грн, як доказ виконання спірного договору, судом відхиляються, оскільки предметом спору є визнання недійсним договору №15/07-2019 від 15.07.2019, а наявні в матеріалах справи Акт звірки та видаткові накладні містять посилання на інший договір поставки - №16/07-2019 від 16.07.2019 і не можуть підтверджувати проведення господарських операцій саме за спірним договором.

Враховуючи вищезазначені обставини, зокрема те, що оспорюваний договір є неукладеним, відсутні підстави для визнання його недійсним.

Згідно із ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи положення ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати на сплату судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, ст.ст.232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено: 09.08.2021

Суддя Я.В. Маринченко