ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" липня 2021 р. Справа №909/273/20

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії суддів:

Гриців В.М. (головуючий), Зварич О.В., Якімець Г.Г.

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Івано-Франківський локомотиворемонтний завод на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2020 року (суддя Матуляк П.Я.) у справі №909/273/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Легіон Трейд до відповідача Акціонерного товариства Івано-Франківський локомотиворемонтний завод про стягнення 18 527,74 грн

ВСТАНОВИВ:

07.04.2020 на розгляд Господарського суду Івано-Франківської області від ТОВ Легіон Трейд» поступила позовна заява до АТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» про стягнення 1745,37 грн. три проценти річних за користування чужими грошовими коштами, 1065,93 грн. сумі інфляційного збільшення суми боргу, 15716,44 грн. пені за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, 2102,00 грн. судового збору та 3 000, 00 грн. витрат на оплату послуг адвоката.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідно до умов укладеного між сторонами у справі договору поставки №52-19 від 16.10.2019 позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 828 626,22 грн., яку відповідач сплати позивачу з порушенням визначеного п.5.1. договору строку, відтак позивачем у відповідності до п.9.2 договору та ст. 625 ЦК України нараховано відповідачу 1745,37 грн. 3% річних, 15716,445 грн. пені, 1062,93 грн. інфляційних втрат. В обґрунтування даних вимог посилається на положення ст. ст. 526, 530, 546, 548, 611, 612, 625 ЦК України та ст. ст. 216, 229, 232 ГК України.

Господарський суд Івано-Франківської області рішенням від 20 жовтня 2020 року у справі №909/273/20 позовні вимоги задовольнив. Присуди стягнути з АТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» на користь ТОВ «Легіон Трейд» - 1745,37 грн. 3% річних, 15716,44 грн. пені, 1065,93 грн. інфляційних втрат, 3000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу та 2102,00 грн. судового збору.

Рішення мотивовано тим, що сума основного боргу за договором поставки №52-19 від 16.10.2019 відповідачем своєчасно не сплачена, відтак має місце прострочення виконання грошового зобов`язання, в зв`язку з чим позивач правомірно нарахував 1745,37 грн 3% річних, 15716,44 грн пені, 1065,93 грн інфляційних втрат у відповідності до п.9.2. договору та вимог ст. 625 ЦК України по кожній накладній окремо.

Відповідач (АТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод») подав апеляційну скаргу, вважає, що рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2020 року у справі №909/273/20 прийнято з порушенням норм матеріального права та неповним дослідженням матеріалів та обставин справи.

Скаржник вказує на те, що за умовами договору №52-19 від 16.10.2019 обов`язок з оплати виникає у замовника протягом 30-ти днів з моменту поставки, у відповідності з рахунком-фактурою. Однак, рахунки-фактури позивачем на оплату не виставлялись, що свідчить на думку скаржника про помилкове нарахування штрафних санкцій, оскільки обов`язок замовника щодо оплати виникає після вчинення дій самим жде постачальником, без яких замовник не вважається таким, що допустив порушення строку оплати за продукцію. Крім того, відповідач здійснював оплату за договором №52-19 від 16.10.2019 , проте позивач усупереч умовам договору здійснював зарахування цих платежів, як авансовий платіж за поставку іншої продукції за цим же договором , в той час як сторонами не погоджувалась проведення попередньої оплати за продукцію. Відповідно до цього вважає, що проведені оплати позивач має зараховувати в хронологічному порядку згідно вимог ст. 534 ЦК України, починаючи з тієї, що виникла у найдавніший період до повного її погашення. У зв`язку з цим вважає позов передчасним. Відтак просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким в позові відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив.

Західний апеляційний господарський суд ухвалою від 29 грудня 2021 року (головуючий суддя Гриців В.М., судді Дубник О.В., Зварич О.В.) поновив АТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» строк на апеляційне оскарження, відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» на рішення Господарського суду Івано-Франківської від 20.10.2020 у справі №909/273/20, постановив апеляційну скаргу розглядати без повідомлення учасників справи.

Відповідно до пункту 10 статті 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з статтею 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

29.03.2021 на підставі розпорядження керівника апарату №204 від 29.03.2021 у зв`язку із смертю судді-члена колегії Дубник О.П. проведено автоматизовану заміну складу суду для розгляду апеляційної скарги (вх. №01-05/3558/20) у справі №909/273/20.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.03.2021 склад колегії по розгляду справи №909/273/20 визначено: головуючий суддя Гриців В.М., судді Якімець Г.Г., Зварич О.В.

Західний апеляційний господарський суд розглянув апеляційну скаргу, матеріали справи і вважає, що у задоволенні апеляційної скарги АТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2020 року у справі №909/273/20 належить відмовити з таких підстав.

Обставини справи:

16 жовтня 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Легіон Трейд» (постачальник) та Акціонерне товариство «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» (замовник) укладено договір поставки № 52-19 (а.с.27-30), згідно з п.1.1. якого постачальник зобов`язується поставити та передати у власність, а замовник прийняти й оплатити продукцію (металопрокат) в асортименті та кількості відповідно до специфікацій до даного договору, оформлених у вигляді додатків, що є невід`ємною його частиною.

Згідно з п.3.3 сума договору складає згідно специфікацій і видаткових накладних.

Пунктом 4.2 договору передбачено, що датою поставки вважається дата отримання продукції замовником.

Відповідно до п. 5.1., 5.2. договору оплата за продукцію здійснюється замовником шляхом оплати протягом 30 календарних днів з моменту поставки продукції у відповідності з рахунком-фактурою. Датою оплати вважається дата відправлення банком замовника коштів за банківськими реквізитами постачальника.

Договір підписано сторонами та скріплено їх печатками. Термін дії договору встановлено до 31.12.2019 (п.12.6 договору).

На виконання умов договору позивачем поставлено відповідачу продукції - металопрокату, на загальну суму 828626,22 грн. а саме:

згідно накладної № 515 від 22.10.2019 - на суму 167889,30 грн. (а.с.35)

згідно накладної № 541 від 25.10.2019 - на суму 2304,00 грн. (а.с.153)

згідно накладної № 546 від 30.10.2019 - на суму 4923,84 грн. (а.с.36)

згідно накладної № 559 від 15.11.2019 - на суму 247394,40 грн. (а.с.37)

згідно накладної № 602 від 13.12.2019 на суму 64620,48 грн. (а.с.157)

згідно накладної № 603 від 13.12.2019 - на суму 154705,80 грн. (а.с.38)

згідно накладної № 625 від 24.12.2019 - на суму 99274,80 грн. (а.с.160)

згідно накладної №626 від 24.12.2019 - на суму 87513,60грн. (а.с.39)

Факт отримання відповідачем товару підтверджується накладними, які підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками позивача та відповідача.

Пунктом 9.2. договору встановлено, що за порушення термінів оплати за продукцію замовник сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченої продукції за кожен день прострочення.

Відповідачем здійснено оплату за поставлену продукцію, що підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками (а.с.40-77), однак, із цих виписок вбачається, що в порушення вимог п.5. 1 Договору, відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав у 30-ти денний строк з моменту поставки продукції, у зв`язку з чим на день звернення позивача до суду у відповідача відсутня заборгованість по оплаті продукції за договором, але не сплачені штрафні санкції, які передбачені умовами договору та діючим законодавством України.

За розрахунками, доданими позивачем до позовної заяви, сума інфляційних збитків, понесених позивачем внаслідок несвоєчасного виконання Відповідачем обов`язків по оплаті, складає 1065,93 грн., сума 3% річних від простроченої суми - 1745,37 грн., пеня за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань - 15716,44 грн. (а.с.80-84).

В порядку досудового врегулювання спору, позивачем на адресу відповідача направлено претензію №184 від 27.02.2020 (а.с.78-79), відповіді на яку матеріали справи не містять. При цьому, доказів погашення вищезазначених сум пені, 3% річних та інфляційних втрат відповідачем суду не подано.

При перегляд рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку, судова колегія Західного апеляційного господарського суду керувалась наступним:

Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення зобов`язань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 526 ЦК України, що кореспондується положенням ст. 193 ГК України встановлено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу , інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно вимог ч.1 ст. 712 ЦК України, що кореспондується положенням ч.1 ст. 265 ГК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві) , а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 962 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як зазначено вище, сторони уклали договір №52-19 від 16.10.2019 , згідно п.1.1. якого постачальник зобов`язався поставити та передати у власність , а замовник прийняти й оплатити продукцію (металопрокат) в асортименті та кількості відповідно до специфікацій до даного договору оформлених у вигляді додатків , що є невід`ємною його частиною.

По даному договору позивач поставлено відповідачу продукцію на суму 828626,22 грн., що підтверджується накладними № 515 від 22.10.2019; № 541 від 25.10.2019; № 546 від 30.10.2019; № 559 від 15.11.2019; № 602 від 13.12.2019; № 603 від 13.12.2019; № 625 від 24.12.2019; №626 від 24.12.2019 та не заперечується відповідачем.

Згідно п.4.2. договору №52-19 від 16.10.2019 датою поставки вважається дата отримання продукції замовником. При постачанні продукції, на отриману продукцію, замовник повинен видати постачальнику доручення на отримання.

Оплата за продукцію по даному договору проводиться замовником шляхом оплати протягом 30 календарних днів з моменту поставки продукції у відповідності з рахунком фактурою (п.5.2. договору №52-19 від 16.10.2019).

Пунктом 6.1. договору №52-19 від 16.10.2019 визначено, що прийом продукції здійснюється замовником при наявності товаросупроводжувальних документів: рахунку-фактури постачальника; товаротранспортної накладної та сертифіката якості.

Згідно вимог ч.ч.1-2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Щодо відсутності товарно-транспортних накладних на підтвердження поставки товару, то місцевим господарським судом вірно відмічено, що товарно-транспортна накладна єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи. Тобто, товарно-транспортна накладна є документом, необхідним для підтвердження витрат на перевезення вантажу та розрахунків за такі послуги, а не для засвідчення факту здійснення господарської операції з поставки товару. Так само відхиляються судом і твердження представника відповідача щодо відсутності рахунків-фактур, оскільки рахунок або рахунок-фактура, що за своїми функціями є тотожними документами, за своїм призначенням не відповідають ознакам первинного документа, оскільки ним не фіксується будь-яка господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції, а вони мають лише інформаційний характер. Рахунок є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти; ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора у розумінні статті 613 Цивільного кодексу України; тому наявність або відсутність рахунку-фактури не звільняє відповідача від обов`язку сплатити грошові кошти за договором. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 07.02.2018 року у справі № 910/49/17 та від 18.02.20 у справі № 908/771/19.

Слід зазначити, що видаткові накладні містять посилання на договір та довіреність представника відповідача (а.с.35-39), перелік товарів, найменування сторін , їх реквізити , підписи представників сторін , а тому вірно відмічено, що у розумінні положень ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» ці видаткові накладні є первинними документами бухгалтерського обліку, що підтверджують здійснення господарських операцій відповідачем з поставки товару та прийняття цього товару позивачем. Наведена позиція узгоджується з висновками Верховного Суду , викладеним у постанові від 12.05.2020 у справі №911/997/19.

З огляду на наведене, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що строк оплати вартості поставленого позивачем товару 30 календарних днів з моменту поставки продукції.

У відповідності до вимог ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно положень ст. 549 ЦК України, що кореспондується положенням ст. 230 ГК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка , що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка , що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно п.9.2. договору встановлено, що за порушення термінів оплати за продукцію, замовник сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченої продукції за кожен день прострочення.

Як встановлено матеріалами справи сума основного боргу відповідачем за поставлений товар своєчасно не сплачена, а отже має місце прострочення виконання грошового зобов`язання.

Крім цього, згідно вимог ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З наявного у справі розрахунку позивача видно, що ним у зв`язку з прострочення грошового зобов`язання нараховано відповідачу 1745,37 грн. 3% річних, 15716,44 грн. пені, 1065,93 грн. інфляційних втрат керуючись при цьому положеннями п.9.2 договору та ст. 625 ЦК України, який місцевим господарським судом визнано обґрунтованим.

Судова колегія апеляційного суду перевіривши правильність розрахунку позивача (а.с.10-26) в сукупності з контррозрахунком відповідача який міститься в матеріалах справи (а.с.230-235), приходить до висновку про правильність розрахунку позивача, зазначаючи при цьому, що контррозрахунок відповідача є невірним з огляду на невірне визначення ним періоду і підстави нарахувань.

Відповідно до цього, обґрунтованим є висновок місцевого господарського суду про стягнення з відповідача на користь позивача 1745,37 грн 3% річних, 15716,44 грн пені та 1065,93 грн. інфляційних втрат.

Доводи скаржника про неправильний розподіл позивачем сплачених відповідачем коштів спростовуються наступним.

У платіжних дорученнях реквізит «призначення платежу» не містить повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснювалося перерахування коштів отримувачу, відповідачем призначення платежу чітко визначено не було, вказувалась як загальна підстава «металопрокат згідно договору №52-19» без зазначення дати, номеру та серії конкретного рахунку або конкретного періоду заборгованості (а.с.163-167), а відтак у такому випадку розподіл коштів може здійснюватись саме кредитором відповідно до ст. 534 ЦК України. Наведений висновок узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним у постанові від 18.04.2018 у справі №904/12527/16.

Отже, відповідачем не доведено, а матеріалами справи не підтверджується, що позивач усупереч умов договору здійснював зарахування платежів як авансовий платіж за поставку іншої продукції за цим же договором.

Крім цього, відповідачем суді першої інстанції подано було клопотання про зменшення штрафних санкцій, у задоволенні якого місцевим господарським судом обґрунтовано відмовлено, з посилання на положення ст. 550, 625 ЦК України, ч.2 ст. 218 ГК України.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Господарський суд Івано-Франківської області ухвалив рішення від 20 жовтня 2020 року у справі №909/273/20 з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстави для задоволення апеляційної скарги АТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» відсутні.

Згідно з п.2 ч.1 ст.129 ГПК України у спорах, що виникають виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у цьому випадку суд апеляційної інстанції не змінює рішення, та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 ГПК України). Відтак, згідно з ст.129 ГПК України сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги слід залишити за скаржником.

За приписами частини 5 статті 240 ГПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2020 року у справі №909/273/20 залишити без змін, апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» - без задоволення.

Судові витрати покласти на Акціонерне товариство «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 29 липня 2021 року.

Головуючий суддя В.М. Гриців

Суддя О.В.Зварич

Суддя Г.Г.Якімець