РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04.08.2021Справа № 910/8001/21
Господарський суд міста Києва у складі судді Алєєвої І.В., розглянувши справу

за позовом Державної служби статистики України

до Державної організації «Національний офіс інтелектуальної власності»

про стягнення 15 241, 22 грн.

Без виклику представників сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державна служби статистики України звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної організації «Національний офіс інтелектуальної власності» про стягнення 15 241, 22 грн, з яких: 13353, 22 грн заборгованість за договором, 1322, 24 грн інфляційні втрати та 565, 76 грн 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором про відшкодування витрат на утримання приміщень від 13.03.2019 № 1303/19.

Згідно з пунктом 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Частиною 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 1 статті 250 Господарського процесуального кодексу України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Частиною 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.05.2021 позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв`язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив. Вказану ухвалу суду сторони отримали, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

08.07.2021 від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив в задоволені позову відмовити.

16.07.2021 від позивача через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач просив позовні вимоги задовольнити.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

УСТАНОВИВ:

13.03.2019 між позивачем та відповідачем укладено договір про відшкодування витрат на утримання приміщень від 13.03.2019 № 1303/19, за яким позивач забезпечує обслуговування та утримання будівлі, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Шота Руставелі, 5, загальною площею 5129,1 кв.м, а саме: енергопостачання, водопостачання та водовідведення, дератизацію, дезинсекцію, а також теплопостачання з площі - 5129,1 кв.м, (далі - Послуги), а відповідач відшкодовує позивачу витрати за спожиті послуги з утримання частини вищезазначеної будівлі, а саме: нежитлові приміщення загальною площею 303,4 кв.м. (інвентарний номер ) на першому поверсі в будівлі по вул. Шота Руставелі, 5, відповідно до плану розміщення, (далі - приміщення), що знаходиться на балансі відповідача, за показниками приладів обліку, та/або пропорційно до займаних площ, на підставі актів (п. 1.1., 1.2. Договору).

Відповідно до п. 2.3.3 Договору відповідач зобов`язується на підставі виставлених актів на розрахунковий рахунок позивача відшкодувати вартість спожитих послуг з енергопостачання, водопостачання та водовідведення, дератизації, дезинсекції, а також теплопостачання.

Матеріалами справи підтверджується, що між сторонами підписано Акт про відшкодування витрат на утримання приміщень за листопад 2019 року на суму 6 652, 00 грн та Акт за грудень 2019 року на суму 6 701, 22 грн, всього на загальну суму 13 353, 22 грн.

Позивач листом від 15.01.2020 № 20-12/24-20 направив відповідачу Акт звірки розрахунків за Договором за період з 13.03.2019 по 01.01.2020, який відповідач підписав без зауважень та станом на 01.01.2020 підтвердив перед позивачем заборгованість за вказаними актами про відшкодування витрат на утримання приміщень за листопад, грудень 2019 в загальній сумі 13 353,22 грн.

Позивач претензіями від 27.02.2020 № 21.2-11/48-20, від 14.05.2020 № 2 (№ 21.2-11/78-20), від 14.07.2020 № 3 (№ 21.2-11/102-20), від 01.03.2021 № 4 (№ 21.2-04/39-21) вимагав у відповідача сплатити борг за надані послуги згідно умов договору, однак вказані претензії відповідачем задоволені не були, що і стало підставою для звернення до господарського суду з даним позовом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Договір про надання послуг характеризується особливим об`єктом, який, по-перше, має нематеріальний характер, по-друге, нероздільно пов`язаний з особистістю послугонадавача. Тобто, у зобов`язаннях про надання послуг результат діяльності виконавця не має матеріального змісту, як це має місце при виконанні роботи, а полягає у самому процесі надання послуги. З урахуванням наведених особливостей слід зазначати, що стаття 177 Цивільного кодексу України серед переліку об`єктів цивільних прав розглядає послугу як самостійний об`єкт, при цьому її характерною особливістю, на відміну від результатів робіт, є те, що послуга споживається замовником у процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності виконавцем. Тобто, характерною ознакою послуги є відсутність результату майнового характеру, невіддільність від джерела або від одержувача, синхронність надання й одержання послуги. При цьому, виникнення обов`язку здійснити оплату за договором законодавець пов`язує саме з її фактичним наданням у строки та в порядку, що встановлені договором; строк (термін) виконання обов`язку здійснити оплату також визначається у відповідності з умовами договору.

Згідно з ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Із змісту ст. 525 ЦК України випливає, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідач у відзиві на позову заяву зокрема зазначає, що строк виконання за договором не настав, оскільки умовами договору не визначено настання строку оплати за надані послуги.

Частиною 2 ст. 530 ЦК України визначено, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач направив на адресу відповідача претензію від 27.02.2020 № 21.2-11/48-20 в якій просив відповідача невідкладно вжити заходів щодо повного погашення наявної заборгованості відповідача за договором у розмірі 13 353, 22 грн.

Відповідач у відповіді від 30.03.2020 № 50/2020 на вказану претензію зазначив, що претензія позивача від 27.02.2020 № 21.2-11/48-20 надійшла відповідачу 03.03.2020.

З урахуванням приписів ч. 2 ст. 530 ЦК України відповідач зобов`язаний був сплати борг позивачу у розмірі 13 353, 22 грн на протязі семи днів від дня пред`явлення вимоги, а саме до 10.03.2020 включно.

Отже, з 11.03.2020 року відповідач є таким, що прострочив свої зобов`язання за договором щодо оплати за отримані послуги, а доводи відповідача, що строк виконання зобов`язання за договором не настав є безпідставними та необґрунтованими.

Як вже зазначалось, позивачем були надані відповідачу послуги за договором, однак відповідач за вказані послуги не розрахувався, внаслідок чого у останнього перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 13 353, 22 грн. Доказів на спростування вказаної заборгованості відповідача перед позивачем матеріали справи не містять.

За наведених обставин, беручи до уваги наведені нормативні приписи, враховуючи, що відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, факт наявності заборгованості відповідача за договором не спростований, доказів їх сплати суду не надано, у той час як розмір відповідно заявленої до стягнення заборгованості у розмірі 13 353, 22 грн позивачем доведено у повному обсязі, господарський суд дійшов висновку, що вимога про стягнення з відповідача на користь позивача вказаної суми заборгованості підлягає задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення 565, 76 грн 3% річних за період з 14.12.2019 - 14.05.2021 та 1322, 24 грн інфляційних втрат за період з 14.12.2019 - 01.05.2021.

Наявними в матеріалах справи доказами підтверджується порушення відповідачем зобов`язань за Договором, а отже відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання за Договором.

Судом встановлено, що прострочення відповідачем заборгованості за договором почалось з 11.03.2020 року, тому суд здійснює перевірку правомірність нарахування інфляційних втрат та 3 % річних з моменту початку виникнення заборгованості і в межах періоду заявленого позивачем.

Відповідальність за порушення грошового зобов`язання передбачена статтею 625 ЦК України.

Так, за приписами ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Відтак, враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3 % річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Перевіривши розрахунок позивача по інфляційним втратам та періоди, по яким заявлено інфляційне нарахуванням, господарський суд вважає, що вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню у розмірі 1322, 24 грн.

Здійснивши перевірку наданого позивачем математичного розрахунку 3 % річних, господарський суд дійшов висновку про його неточність, а тому за розрахунком суду з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3 % річних у розмірі 471, 05 грн.

Викладені у відзиві на позов аргументи не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки не спростовують доводів позивача та суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, суд оцінивши подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 2255, 89 грн відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 129, 236-238, 240, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з ДЕРЖАВНОЇ ОРГАНІЗАЦІЇ «НАЦІОНАЛЬНИЙ ОФІС ІНТЕЛЕКТУАЛЬНОЇ ВЛАСНОСТІ» (01601, місто Київ, ВУЛИЦЯ ШОТА РУСТАВЕЛІ, будинок 5, ідентифікаційний код 42190638) на користь ДЕРЖАВНОЇ СЛУЖБИ СТАТИСТИКИ УКРАЇНИ (01601, місто Київ, ВУЛИЦЯ ШОТА РУСТАВЕЛІ, будинок 3, ідентифікаційний код 37507880) заборгованість у розмірі 13 353 (тринадцять тисяч триста п`ятдесят три) грн 22 коп., 3 % річних у розмірі 471 (чотириста сімдесят одну) грн 05 коп., інфляційних втрат у розмірі 1322 (одна тисяча триста двадцять дві) грн 24 коп. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 2255 (дві тисячі двісті п`ятдесят п`ять) грн 89 коп.

3. В іншій частині в задоволені позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.В. Алєєва