РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.07.2021Справа № 910/2753/21

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого - судді Лиськова М.О.,

при секретарі судового засідання Свириденко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Релігійної організації "Релігійна громада Парафія Різдва Христового Української Православної Церкви Київського Патріархату м. Одеса"

(65023, м. Одеса, вул. Пастера, б.5)

до Одеської обласної державної адміністрації

(65032, м. Одеса, проспект Шевченка, б. 4) ,

за участю у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Релігійної організації "Релігійна громада Парафія Різдва Христового м. Одеси, Одеської та Балтської парафії"

(65003, м. Одеса, вул. Чорноморського козацтва, будинок 167,

про визнання протиправними та скасування реєстраційних дій

За участі представників учасників справи згідно протоколу судового засідання

ВСТАНОВИВ:

Релігійна організація "Релігійна громада Парафія Різдва Христового Української Православної Церкви Київського Патріархату м. Одеса" (далі-позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовною заявою Одеської обласної державної адміністрації (далі-відповідач) про визнання протиправними та скасування реєстраційних дій.

Звертаючись до суду із позовом позивач просить суд:

- Визнати протиправними, та відмінити реєстраційні дії Одеської обласної державної адміністрації () від 23.07.2019 року щодо державної реєстрації зміни назви релігійної організації із такої, яка станом на 2009 рік мала назву «Релігійна громада Різдва Христового парафії Одесько-Балтської єпархії Української Православної Церкви Київського Патріархату», та , на таку, що станом на 23 грудня 2020 рік має та іншу назву - «Релігійна організація Парафія Різдва Христового м. Одеси Одеської та Балтської Парафії»;

- Зобов`язати Одеську обласну державну адміністрацію, повернути Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань у попередній стан, який містить запис назви юридичної особи із кодом - релігійна організація «Релігійна громада Різдва Христового парафії Одесько-Балтської єпархії Української Православної Церкви Київського Патріархату».

- Визнати протиправними, та відмінити реєстраційні дії Одеської обласної державної адміністрації () від 23.07.2019 року, та 20.03.2020 року щодо державної реєстрації запису про керівника і підписанта релігійної організації «Релігійна громада Різдва Христового парафії Одесько-Балтської єпархії Української Православної Церкви Київського Патріархату» ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.03.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 21.04.2021.

09.04.2021 року через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Релігійної організації "Релігійна громада Парафія Різдва Христового Української Православної Церкви Київського Патріархату м. Одеса" надійшла заява про забезпечення позову.

Звертаючись із означеною заявою до суду, заявник просить застосувати заходи забезпечення позову у вигляді заборони суб`єкту державної реєстрації - Одеській обласній державній адміністрації проводити будь-які реєстраційні дії щодо відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, в тому числі і не виключено скасовувати реєстраційні записи стосовно релігійної організації із кодом , яка у 2009 році мала назву "Релігійна громада Різдва Христового парафії Одесько-Балтійської єпархії Української Православної Церкви Київського Патріархату"

В обґрунтування вказаної заяви заявник вказує, що не зважаючи на стан припинення релігійної організації, яка у 2009 році мала назву "Релігійна громада Різдва Христового парафії Одесько-Балтійської єпархії Української Православної Церкви Київського Патріархату", та , за рішенням суду, відповідач продовжує змінювати реєстраційні дані, що мають наслідком зміну її канонічної та адміністративної підлеглості із Української Православної Церкви Київського Патріархату на Православну церкву України.

Позивач стверджує, що реєстраційні дії відповідача є нічим іншим, як легалізацією незаконного привласнення споруди, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Пастера, 6.5, внаслідок визначення її місцезнаходженням юридичної особи без належних на це правових і фактичних підстав, а отже, на думку заявника, існує ризик, що незастосування заходу забезпечення позову шляхом заборони суб`єкту державної реєстрації - Одеській обласній державній адміністрації проводити будь-які реєстраційні дії призведе до невиконання або істотного утруднення виконання майбутнього судового рішення у разі задоволення позовних вимог.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.04.2021 відмовлено у задоволенні заяви Релігійної організації "Релігійна громада Парафія Різдва Христового Української Православної Церкви Київського Патріархату" про забезпечення позову.

21.04.2021 відповідачем подано клопотання про відкладення розгляду справи.

У підготовчому засіданні 21.04.2021 року представник позивача надав усні пояснення по справі.

Протокольною ухвалою суду від 21.04.2021 судом залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Релігійну організацію "Парафія Різдва Христового м. Одеси, Одеської області та Балтської парафії". Суд ухвалив відкласти підготовче засідання на 19.05.2021

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.04.2021 відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про вступ у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

27.04.2021 відповідачем подано відзив на позовну заяву, в котрому вказує, що обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги не відповідають дійсності, а позовні вимоги останнього не ґрунтуються на приписах чинного законодавства.

19.05.2021 від Релігійної організації "Релігійна громада Парафія Різдва Христового Української Православної Церкви Київського Патріархату м. Одеса" надійшли письмові пояснення.

19.05.2021 від Релігійної організації-Релігійний центр "Київська патріархія Української православної церкви Київського патріархату надійшли письмові пояснення.

Протокольною ухвалою суду від 19.05.2021 судом залишено без розгляду заяву про вступ у справу на правах третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1 ; судом відмовлено в задоволенні заяви про вступ у справу на правах третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Патріарха Київського і всієї Руси-України ОСОБА_3 - громадянина України ОСОБА_3 та відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів та допиту свідків; підготовче судове засідання ухвалено відкласти на 09.06.2021.

20.05.2021 через загальний відділ діловодства суду надійшла заява Релігійної організації "Релігійна громада Парафія Різдва Христового Української Православної Церкви Київського Патріархату м. Одеса" про відвід судді Лиськова М.О. від розгляду справи №910/2753/21.

За результатами розгляду заяви Релігійної організації "Релігійна громада Парафія Різдва Христового Української Православної Церкви Київського Патріархату м. Одеса" про відвід судді Лиськова М.О. суд дійшов висновку про необґрунтованість заявленого відводу, у зв`язку з чим ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.05.2021 заяву передано для визначення судді в порядку, встановленому ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України для вирішення питання про відвід.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.05.2021 року, справу № 910/2753/21 для розгляду заяви Релігійної організації "Релігійна громада Парафія Різдва Христового Української Православної Церкви Київського Патріархату м. Одеса" про відвід судді Лиськова М.О. передано судді Щербакову С.О.

Ухвалою суду від 24.05.2021 у задоволенні заяви Релігійної організації "Релігійна громада Парафія Різдва Христового Української Православної Церкви Київського Патріархату м. Одеса" про відвід судді Лиськова М.О. від розгляду справи № 910/2753/21 відмовлено.

01.06.2021 через загальний відділ діловодства суду надійшла заява Релігійної організації "Релігійна громада Парафія Різдва Христового Української Православної Церкви Київського Патріархату м. Одеса" про відвід судді Лиськова М.О. від розгляду справи №910/2753/21.

В обґрунтування поданої заяви про відвід, представником позивача вказується, що під час судового засідання, що 21.05.2021 суддя Лиськов М.О. розглянув заяву про відвід та без виклику сторін ухвалив рішення про передачу заяви для визначення судді в порядку, встановленому ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України для вирішення питання про відвід, а також посилається на порушення автоматизованого порядку визначення судді для розгляду справи №910/2753/21.

За результатами розгляду заяви Релігійної організації "Релігійна громада Парафія Різдва Христового Української Православної Церкви Київського Патріархату м. Одеса" про відвід судді Лиськова М.О. суд дійшов висновку про необґрунтованість заявленого відводу, у зв`язку з чим ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.06.2021 заяву передано для визначення судді в порядку, встановленому ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України для вирішення питання про відвід.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.06.2021 року, справу № 910/2753/21 для розгляду заяви Релігійної організації "Релігійна громада Парафія Різдва Христового Української Православної Церкви Київського Патріархату м. Одеса" про відвід судді Лиськова М.О. передано судді Грєховій О.А.

Ухвалою суду від 03.06.2021 у задоволенні заяви Релігійної організації "Релігійна громада Парафія Різдва Христового Української Православної Церкви Київського Патріархату м. Одеса" про відвід судді Лиськова М.О. від розгляду справи № 910/2753/21 відмовлено.

Протокольною ухвалою суду від 09.06.2021 судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 14.07.2021.

Протокольною ухвалою суду від 14.07.2021 судом відкладено розгляд справи після дослідження доказів перед судовими дебатами на 21.07.2021.

21.07.2021 в судове засідання з`явився представник позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник третьої особи надав усні пояснення по суті спору, вказав, що обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги не відповідають дійсності, а позовні вимоги останнього не ґрунтуються на приписах чинного законодавства Представник відповідача у судове засідання не з`явився, причин неявки суд не повідомив, хоча про дату та час удового засідання був повідомлений належним чином ухвалами суду.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Зважаючи на викладене, оскільки неявка представників учасників справи не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Таким чином, приймаючи до уваги, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи у судовому засіданні 21.07.2021 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Релігійна організація «Релігійна громада Парафія Різдва Христового Української Православної Церкви Київського Патріархату м. Одеса» є місцевою релігійною організацією, утвореною з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру, що діє відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури Української Православної Церкви Київського Патріархату, обирає, призначає і замінює персонал згідно із своїм Статутом. Місцем знаходження позивача є: місто Одеса, вулиця Пастера, 6.5.

Як зазначає позивача, у структуру УПЦ КП до прийняття 01 жовтня 2009 року у справі № 2а-1710/157 Постанови Одеського окружного адміністративного суду щодо стану припинення входила релігійна організація, яка мала назву: «Релігійна громада Різдва Христового парафії Одесько-Балтської єпархії Української Православної Церкви Київського Патріархату», , із місцем знаходження: м. Одеса, вул. Чорноморського козацтва, будинок 167.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що нехтуючи рішенням суду про припинення релігійної організації, 23 липня 2019 року відповідач по справі - Одеська обласна державна адміністрація за заявою ОСОБА_4 внесла зміни до відомостей про юридичну особу, що фактично пов`язані зі змінами установчих документів.

Позивач стверджує, що підставою для внесення змін відповідач використав заяву та опис документів, що надаються юридичною особою державному реєстратору для проведення реєстраційної дії «Внесення змін до відомостей про юридичну особу, що не пов`язані зі змінами в установчих документах». Таким чином, на думку позивача, під виглядом вчинення одних реєстраційних дій, були вчинені інші, за ініціативою неповноважного суб`єкта-заявника, та відносно юридичної особи, що є припиненою із 2009 року, і здобула назву, що не відповідає вимогам закону.

За твердженням позивача, із реєстраційної справи № 1_556_037405 вбачається, що державний реєстратор Департаменту культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації Хапіна Т.О. двічі прийняла документи, що надавались їй неповноважними суб`єктами для вчинення реєстраційних дій у припиненій юридичній особі: 23.07.2019 року, та 29.04.2020 року. За результатами розгляду документів, всупереч вимог ст. 28 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань» від 15 травня 2003 року № 755-ІУ (надалі альтернативне - Закон № 755-ІУ), вчинила реєстраційні дії, за наявності підстав для відмови в їх вчиненні ( п.9,10 ч.1 ст.28 Закону № 755-ІУ).

Окрім того, як на підставу своїх позовних вимог позивач посилається на ту обставину, що ОСОБА_4 в розумінні закону заявником не був, приймати від нього документи стосовно юрособи, до того ж припиненої, відповідач права не мав. Також у позові позивач вказує, що використовуючи статус єпископа УПЦ КП, ОСОБА_4 отримав документи юридичної особи із кодом , та використав їх для призначення себе керівником одночасно і парафії, і єпархії.

Позивач вважає, що оскаржувані реєстраційні дії Одеської обласної державної адміністрації щодо державної реєстрації зміни назви релігійної організації та щодо державної реєстрації запису про керівника і підписанта релігійної організації є протиправним та підлягають відміні, оскільки прийняті з перевищенням наданих повноважень та з грубим порушенням Конституції України, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" та Закону України "Про місцеві державні адміністрації".

Спір у справі, на думку позивача, виник у зв`язку з тим, що здійснивши реєстрацію зміни назви релігійної організації із такої, яка станом на 2009 рік мала назву «Релігійна громада Різдва Христового парафії Одесько-Балтської єпархії Української Православної Церкви Київського Патріархату», на таку, що станом на 23 грудня 2020 рік має іншу назву - «Релігійна організація Парафія Різдва Христового м. Одеси Одеської та Балтської Парафії» та зміни керівника релігійної організації, відповідач не перевірив відповідність поданих на реєстрацію документів законодавству, а також прийняв документи від неналежного заявника.

В силу положень ч.3 ст.1 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» (далі - Закон України) кожному громадянину в Україні гарантується право на свободу совісті. Це право включає свободу мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання.

Статтею 55 Конституції України закріплено гарантію кожному на захист прав і свобод у судовому порядку. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Нормами Господарського процесуального кодексу України визначено завдання господарського судочинства, зокрема це справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно з ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У статті 5 ГПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Конституційний Суд України у рішенні від 01.12.2004 №18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), роз`яснив поняття "охоронюваний законом інтерес".

Так, поняття "охоронюваний законом інтерес" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Підстава позову - це факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Така позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав; під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Отже, інтерес позивача має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано в резолютивній частині зазначеного Рішення Конституційного Суду України.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, яка кореспондується зі ст. 20 Господарського кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом положень вказаних норм, суд, шляхом вчинення провадження у справах, здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Разом з тим, особа, права якої порушені, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, якщо він передбачений чинним законодавством або договором. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, господарський суд виходить насамперед із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту.

При цьому, відповідно до частини 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України на позивача як і на інші сторони покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Так, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні статей 76,77 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача. Тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 4 статті 1 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" (далі - Закон), визначено, що державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців (далі - державна реєстрація) - офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, засвідчення факту наявності відповідного статусу громадського об`єднання, професійної спілки, її організації або об`єднання, політичної партії, організації роботодавців, об`єднань організацій роботодавців та їхньої символіки, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу - підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом.

Положеннями статті 6 Закону передбачено, що державний реєстратор, зокрема: 1) приймає документи; 2) перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду документів; 3) перевіряє документи на наявність підстав для відмови у державній реєстрації; 4) проводить реєстраційну дію (у тому числі з урахуванням принципу мовчазної згоди) за відсутності підстав для зупинення розгляду документів та відмови у державній реєстрації шляхом внесення запису до Єдиного державного реєстру; 5) веде Єдиний державний реєстр; 6) веде реєстраційні справи; 7) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Відповідно до частин першої та п`ятої статті 104 Цивільного кодексу України(далі - ЦК України) юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України).

У ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України).

Суд зазначає, що відповідно до положень статті 16 Цивільного кодексу України та статті 2 Господарського процесуального кодексу України необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність відповідного суб`єктивного права (охоронюваного законом інтересу) у позивача та його порушення (невизнання або оспорювання) з боку саме відповідача. На позивача покладений обов`язок обґрунтувати свої вимоги поданими до суду доказами, тобто довести, що його права та інтереси порушуються, оспорюються чи не визнаються саме відповідачем, а тому потребують захисту.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист якого подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення відповідачем і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 45 Господарського процесуального кодексу України позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

Згідно з ч. 3 ст. 45 Господарського процесуального кодексу України відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Відповідачем слід вважати особу, яка залучається до участі у справі за вказівкою позивача чи з ініціативи суду, внаслідок припущення, що вона порушила чи оспорює права позивача. Зазвичай відповідачем є особа, яка знаходиться з позивачем у матеріальних правовідносинах.

З системного аналізу ст.ст. 4, 45 Господарського процесуального кодексу України слідує, що набуття особою процесуального статусу відповідача закон пов`язує не з дійсною наявністю матеріальних правовідносин сторін, а лише з фактом пред`явлення позову до особи. Аналогічну правову позицію підтримано у постанові від 22.05.2014 Вищого господарського суду України по справі 910/5899/13.

Визначення відповідача (відповідачів), предмета та підстав спору є правом позивача.

Натомість установлення належності відповідача (відповідачів) й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц; від 20 червня 2018 року у справі №308/3162/15-ц; від 21 листопада 2018 року у справі №127/93/17-ц; від 12 грудня 2018 року у справах №570/3439/16-ц та №372/51/16-ц).

Так, предметом позову у даній справі є визнання протиправними та відміна реєстраційних дій вчинених державним реєстратором - головним спеціалістом відділу національностей та релігій управління культури, національностей та релігій Департаменту культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації Хапіною Т.О. щодо державної реєстрації зміни назви релігійної організації із «Релігійної громади Різдва Христового парафії Одесько-Балтської єпархії Української Православної Церкви Київського Патріархату» () на «Релігійну організацію Парафія Різдва Христового м. Одеси Одеської та Балтської Парафії» () та щодо державної реєстрації запису про керівника і підписанта релігійної організації.

Підстави позову, по суті, зводяться до оспорювання прав «Релігійної організації Парафія Різдва Христового м. Одеси Одеської та Балтської Парафії» на внесення відомостей про зміну назви релігійної організації та керівника і підписанта релігійної організації до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 Господарського процесуального кодексу України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача.

Згідно з ч. 2 ст. 48 Господарського процесуального кодексу України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Суд зазначає, що відповідних клопотань позивачем під час підготовчого провадження не було подано.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Так, у постанові від 13.06.2018 р. у справі №361/4307/16 ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що державний реєстратор і орган державної реєстрації не можуть бути належними відповідачами за позовними вимогами про скасування рішення по державну реєстрацію прав чи скасування запису про проведену державну реєстрацію.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.01.2019 р. у справі №911/1681/18 висловила таку позицію: «Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено відповідний запис у Реєстрі. Участь державного реєстратора як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні прав) у спорі не змінює його цивільно-правового характеру». Зазначена правова позиція була підтримана у постанові від 05.06.2019 р. у справі №911/1580/18.

За таких обставин, оскільки позовні вимоги у даній справі заявлені до неналежного відповідача, суд дійшов висновку про відмову у позові Релігійної громади Різдва Христового парафії Одесько-Балтської єпархії Української Православної Церкви Київського Патріархату.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку доводам всіх учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 ГПК України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Позивач не довів належними та допустимими доказами свою правову позицію.

З огляду на встановлені судом обставини, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими та не доведеними належними доказами у справі, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог - відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання та підписання повного тексту рішення 29.07.2021

Суддя М.О. Лиськов