РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.07.2021Справа № 910/6202/21

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Літвінової М.Є.

за участю секретаря судового засідання: Зінчук С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "БАЛКОРМ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Київкомбікорм"

про стягнення 550 388, 97 грн

Представники учасників справи:

Від позивача: Ніколаєнко О.О.;

Від відповідача: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "БАЛКОРМ" (далі - паозивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Київкомбікорм" (далі - відповідач) про стягнення 550 388, 97 грн, з яких: 487 494, 00 грн сума основного боргу, 29 639, 63 грн інфляційне збільшення, 8 880, 64 грн - 3 % річних та 24 374, 70 грн - пеня.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.04.2021 позовну заяву залишено без руху.

У встановлений судом строк позивачем було усунуто недоліки, вказані в ухвалі Господарського суду міста Києва від 21.04.2021.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказав на те, що відповідачем порушено умови Договору поставки № 111/ЗКК від 05.07.2019 в частині повної та своєчасної оплати за поставлений позивачем товар.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.05.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/6202/21, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, судове засідання призначено на 23.06.2021.

У судовому засіданні 23.06.2021 представник позивача надав для огляду оригінали первинних документів.

Представник відповідача у судове засідання 23.06.2021 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 177.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.06.2021, яку занесено до протоколу судового засідання оголошено перерву по розгляду справи № 910/6202/21 до 07.07.2021.

Представник відповідача у судове засідання 07.07.2021 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.07.2021, яку занесено до протоколу судового засідання оголошено перерву по розгляду справи № 910/6202/21 до 21.07.2021.

20.07.2021 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшло клопотання про долучення додаткових документів до матеріалів справи.

Представник позивача у судовому засіданні 21.07.2021 підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача у судове засідання 21.07.2021 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.07.2021, яку занесено до протоколу судового засідання оголошено перерву по розгляду справи № 910/6202/21 до 26.07.2021.

Представник відповідача у судове засідання 26.07.2021 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1-3, 5 ст. 216 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу.

Якщо спір, розгляд якого по суті розпочато, не може бути вирішено в даному судовому засіданні, судом може бути оголошено перерву в межах встановлених цим Кодексом строків розгляду справи, тривалість якої визначається відповідно до обставин, що її викликали, з наступною вказівкою про це в рішенні або ухвалі.

Згідно з правовою позицією, викладеною Верховним Судом, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (постанова Верховного Суду від 24.01.2018 у справі №907/425/16).

З урахуванням викладеного, неявка представника відповідача, належним чином повідомленого про час та місце судового засідання, не є перешкодою для розгляду даної справи по суті.

Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

В судовому засіданні 26.07.2021 судом завершено розгляд справи по суті та оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва прийшов до висновку про можливість ухвалення рішення у даній справі у відповідності до приписів ч.ч. 4, 5 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України

ВСТАНОВИВ:

05.07.2019 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Балкорм» (далі - постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Завод Київкомбікорм» (далі - покупець) було укладено договір поставки № 111/ЗКК, згідно умов п. 1.1. якого в порядку та на умовах, визначених даним Договором, постачальник бере на себе зобов`язання здійснити поставку Товару, який не обтяжений правами третіх осіб, та передати його у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити поставлений постачальником товар належної якості та в обумовлені сторонами строки.

Відповідно до п. 1.2. Договору предметом даного Договору є поставка фермента Ровабіо Ексель АП для виготовлення комбікормів для годівлі птиці (надалі - Товар).

Пунктом 1.4. Договору визначено, що партією товару вважається його кількість, вказана у товарно-транспортній накладній.

Пунктом 3.1. Договору передбачено, що поставка товару здійснюється постачальником на умовах терміну «DAP - Delivered at place» за адресою: м. Київ, вул. Кирилівська, 98.

Згідно з п. 3.3. Договору строк поставки товару складає 2 (два) робочих дні з моменту підтвердження замовлення покупця, якщо інше не визначено у самому замовленні покупця.

Відповідно до п. 3.5. Договору постачальник, в строки передбачені чинним законодавством, надсилає покупцю засобами електронного зв`язку податкову накладну, зареєстровану у Єдиному реєстрі податкових накладних та заповнену згідно вимог Податкового кодексу України.

Пунктом 4.1. Договору визначено, що приймання кожної партії поставленого товару здійснюється уповноваженою особою покупця, повноваження якої підтверджуються Довіреністю, за кількістю встановленою на вагах покупця у присутності особи, що доставила Товар та за якістю, визначеною виробничо-технічною лабораторією покупця.

Згідно з п. 5.2. Договору розрахунки за кожну поставлену партію Товару здійснюються Покупцем у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника.

Пунктом 5.3. Договору встановлено, що для отримання оплати є необхідність виконання наступних умов:

5.3.1. Постачальник передає покупцю всю кількість товару згідно рахунку-фактури;

5.3.2. Сторони підписують належним чином оформлену видаткову накладну;

5.3.3. Постачальник передає покупцю повний пакет оригіналів документів зазначених в п. 3.4. та п. 3.5. даного Договору.

Пунктом 5.4. Договору передбачено, що після виконання останньої з умов, зазначених в п. 5.3.:

5.4.1. Покупець сплачує 80 % оплати вартості товару на розрахунковий рахунок постачальника протягом 14 (чотирнадцять) робочих днів;

5.4.2. Остаточний розрахунок в розмірі 20 % оплати вартості замовленого товару здійснюється протягом 3 (трьох) робочих днів після того, як постачальник в строки передбачені чинним законодавством засобами електронного зв`язку надіслав покупцю податкову накладну, зареєстровану у Єдиному реєстрі податкових накладних, але в будь-якому разі не раніше строку, вказаного в п. 5.4.1. даного Договору.

Відповідно до п. 5.6. Договору ціна Договору складається з вартості поставленого Товару протягом строку дії даного Договору.

Згідно з п. 8.1. Договору Договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до « 31» грудня 2020 року.

Пунктом 8.3. Договору передбачено, що закінчення строку дії даного Договору не звільняє сторони від виконання своїх зобов`язань, які передбачені даним Договором, невиконаних на момент припинення дії Договору.

Одночасно з укладенням договору поставки № 11/ЗКК від 05.07.2019 р. між позивачем та відповідачем були підписані Додаток № 1 «Зразки відтиску факсиміле» та Додаток № 2 «Якісні показники товару» до нього.

05.03.2020 між позивачем та відповідачем було підписано Додаткову угоду № 1 до договору поставки № 111/ЗКК від 05.07.2019 р.

16.07.2020 між позивачем та відповідачем було підписано Додаткову угоду № 1 до договору поставки № 111/ЗКК від 05.07.2019 р.

На виконання умов договору поставки № 111/ЗКК від 05.07.2019 р. позивачем у липні 2020 р. було передано у власність (продано) відповідачу товар на загальну суму 162 498, 00, що підтверджується видатковою накладною № РН-0000195 від 24.07.2020 р. на суму 162 498, 00 грн, товарно-транспортною накладною № 24/07/20-02 від 24.07.2020 р., податковою накладною № 20 від 24.07.2020 р., довіреністю № 443 від 23.07.2020 відповідача, виданою на свого представника гр.. Ткачук Н.М., сертифікатом якості б/н від 23.06.2020 р., відомостями з програми «M.E.Doc» про отримання відповідачем податкової накладної № 20 від 24.07.2020 р., наявними у матеріалах справи.

На виконання умов договору поставки № 111/ЗКК від 05.07.2019 р. позивачем у серпні 2020 р. було передано у власність (продано) відповідачу товар на загальну суму 324 996, 00 грн, що підтверджується видатковою накладною № РН-0000209 від 04.08.2020 р. на суму 324 996, 00 грн, товарно-транспортною накладною № 04/08/20-2 від 04.08.2020 р., податковою накладною № 3 від 04.08.2020 р., довіреністю № 449 від 03.08.2020 відповідача, виданою на свого представника гр..Сорокопуд О.І., сертифікатом якості б/н від 07.04.2020 р., відомостями з програми «M.E.Doc» про отримання відповідачем податкової накладної № 20 від 24.07.2020 р., наявними у матеріалах справи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Регулювання відносин, що виникають у зв`язку із купівлею-продажем товару здійснюється Господарським кодексом України, Цивільним кодексом України, іншими нормативно-правовими актами і безпосередньо договором.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 692 цього ж кодексу передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 ст. 530 цього ж кодексу закріплено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 цього ж кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього ж кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У встановлений договором строк і станом на час розгляду справи відповідач обов`язок щодо оплати товару не виконав і його основна заборгованість перед позивачем складає 487 494, 00 грн.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 13 та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У процесі розгляду справи, відповідачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів, що б підтверджували належне виконання ним свого обов`язку по оплаті товару за договором поставки № 111/ЗКК від 05.07.2019 р.

Отже, вимоги позивача про стягнення із відповідача основної заборгованості у розмірі 487 494, 00 грн за договором поставки № 111/ЗКК від 05.07.2019 р. є законними і обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, позивач просить стягнути із відповідача 29 639, 63 грн інфляційних збитків та 8 880, 64 грн 3% річних за періоди прострочення відповідачем виконання обов`язку по оплаті товару з 14.08.2020 р. по 31.03.2021 та з 26.08.2020- 31.03.2021 у відповідності до виконаного ним розрахунку.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього ж кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 2 ст. 625 цього ж кодексу передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки, розмір інфляційних збитків від суми основної заборгованості, на які претендує позивач, є меншим ніж сума, на яку він має право, то суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача в частині стягнення із відповідача інфляційних збитків від суми основної заборгованості за договором у вищевказані періоди у розмірі 29 639, 63 грн.

Розрахунок 3% річних від суми основної заборгованості, виконаний позивачем, є обґрунтованим та вірним, а тому суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача в частині стягнення із відповідача 3% річних від суми основної заборгованості за договором у вищевказані періоди у розмірі 8 880, 64 грн.

Крім того, позивач просить стягнути із відповідача пеню, передбачену договором поставки № 111/ЗКК від 05.07.2019 р., за періоди прострочення відповідачем виконання обов`язку по оплаті товару з 14.08.2020 р. по 31.03.2021 та 26.08.2020 по 31.03.2021 всього на загальну суму 24 374, 70 грн у відповідності до виконаного ним розрахунку.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 3) ч. 1 ст. 611 цього ж кодексу у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Частиною 1 ст. 549 цього ж кодексу передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною 3 цієї ж статті встановлено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 цього ж кодексу у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно ч. 6 ст. 232 цього ж кодексу нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до ч. 2 ст. 343 цього ж кодексу платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 6.4. Договору передбачено, що покупець за несвоєчасну оплату товару сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення, за кожен день прострочення, але не більше 5 (п`яти) % від загальної вартості неоплаченого Товару.

Розрахунок пені від суми основної заборгованості, виконаний позивачем, є невірним та не відповідає вимогам ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Правильний розрахунок пені від суми основної заборгованості за договором наступний :

162 498, 00 х 6.00 % х 2 х 185/366 = 9 859, 24 грн; (за період з 14.08.2020 - по 14.02.2020);

324 996, 00 х 6.00 % х 2 х 185/366 = 19 723, 38 грн (за період з 26.08.2020 - 26.02.2020).

При цьому, з урахуванням положень п. 6.4. поставки № 111/ЗКК від 05.07.2019 р., суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача в частині стягнення із відповідача пені від суми основної заборгованості за договором у вищевказані періоди у розмірі 24 374, 70 грн.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, обставини справи, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідачем письмового відзиву на позов не подано, належними та допустимим доказами обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, не спростовано, підстав звільнення від обов`язку виконання зобов`язання зі сплати заявленої до стягнення суми не доведено.

У відповідності до статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбаченим цим Кодексом.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Надаючи оцінку іншим доводам сторін судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. ) від 9 грудня 1994 року, серія A, 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen . ), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. ), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 236 - 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "БАЛКОРМ" задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Київкомбікорм" (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, буд. 98; ідентифікаційний код 42341390) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "БАЛКОРМ" (04071, м. Київ, вул. Костянтинівська, буд. 46/52, кв. 38; ідентифікаційний код 30861140) суму основного боргу у розмірі 487 494 (чотириста вісімдесят сім тисяч чотириста дев`яносто чотири) грн 00 коп, 29 639 (двадцять дев`ять тисяч шістсот тридцять дев`ять) грн 63 коп інфляційних втрат, 8 880 (вісім тисяч вісімсот вісімдесят) грн 64 коп 3 % річних, 24 374 (двадцять чотири тисячі триста сімдесят чотири) грн 70 коп пені, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 8 255 (вісім тисяч двісті п`ятдесят п`ять) грн 83 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 09.08.2021.

Суддя М.Є.Літвінова