РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.08.2021Справа № 910/8788/21
Суддя Господарського суду міста Києва Морозов С.М. розглянувши без повідомлення сторін у спрощеному позовному провадженні справу

За позовом Державного підприємства "Народницьке спеціалізоване лісове господарство", Житомирська область, смт Народичі

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортно-логістична компанія Варіант", м. Київ

про стягнення 39 923,12 грн, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

01.06.2021 року Державне підприємство "Народницьке спеціалізоване лісове господарство" (позивач) звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортно-логістична компанія Варіант" (відповідач) суми коштів в розмірі 30 264,58 грн, суми пені в розмірі 5 523,11 грн, суми 3% річних в розмірі 1 171,89 грн та суми інфляційних втрат в розмірі 2 963,54 грн, у зв`язку із виникненням обставин повернення відповідачем невикористаних сум оплат, здійснених позивачем, за Договором про організацію перевезень вантажів №28/100/16ВП від 28.10.2016 року.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, матеріали №910/8788/21 передані на розгляд судді Морозову С.М.

Згідно з п. 2 ч. 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Відповідно до ч. 1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються що малозначні справи.

Частиною 1 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.06.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами та запропоновано сторонам у встановлені судом строки подати відповідні заяви по суті.

Відповідач, згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №248 отримав ухвалу суду від 03.09.2021 про відкриття провадження у справі 08.06.2021 року.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 4 ст. 116 Господарського процесуального кодексу України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Згідно з ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є:

1) день вручення судового рішення під розписку;

2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи;

3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення;

4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду;

5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі (ч. 8 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України).

Тобто, з урахуванням викладених норм та дати отримання ухвали суду відповідачем, строк для подачі останнім відзиву на позовну заяву встановлено судом до 23.06.2021 року (включно).

22.06.2021 року (в межах зазначеного строку) до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому зазначено, що у нього за умовами укладеного між сторонами Договору не виникло жодного грошового зобов`язання, а оскільки договір є діючим, вимоги позивача в даній справі є неаргументованими.

Окрім того, відповідачем у відзиві викладено клопотання про відновлення строку на подачу до суду відзиву на позовну заяву.

Проте, у зв`язку з тим, що строк на подачу до суду відзиву на позовну заяву відповідачем не пропущений, він відновленню не підлягає, у зв`язку з чим розгляд зазначеного клопотання відповідача не здійснюється.

30.06.2021 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якому він зазначає, що позовні вимоги є обґрунтованими, більше того, відповідачем було частково повернуто позивачу суму коштів в розмірі 10 000,00 грн, про зазначено у позовній заяві.

12.07.2021 року від відповідача до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив (направлені засобами поштового зв`язку 08.07.2021 року), в яких зазначено, що позивачем так і не зазначено, згідно яких, на його думку, норм права у відповідача виник обов`язок по грошовому зобов`язанні.

Окрім того, відповідачем у запереченні викладено клопотання про відновлення строку на подачу до суду заперечення на позовну заяву.

Проте, у зв`язку з тим, що строк на подачу до суду заперечень відповідачем не пропущений, він відновленню не підлягає, у зв`язку з чим розгляд зазначеного клопотання відповідача не здійснюється.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

28.10.2016 року між позивачем (клієнт) та відповідачем (експедитор) було укладено Договір про організацію перевезень вантажів №28/10/16ВП (надалі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого експедитор зобов`язується за рахунок клієнта та за винагороду (плату) виконати або організувати виконання визначених цим Договором послуг, пов`язаних з організацією внутрішніх та міжнародних перевезень вантажів у напіввагонах.

Експедитор організовує перевезення вантажів у напіввагонах шляхом укладення договорів з підприємствами, уповноваженими здійснювати перевезення або організацію перевезень вантажів, підприємствами - власниками (балансоутримувачами) залізничного рухомого складу, іншими юридичними особами, а клієнт сплачує й приймає надані експедитором послуги на умовах даного Договору. (п. 1.2. Договору).

Відповідно до п. 3.1. Договору здійснювати попередню оплату за послуги, пов`язані з організацією перевезень вантажів, що замовлені замовником, шляхом перерахування коштів у сумах, що відповідають обсягу замовлених послуг (з урахуванням режиму роботи банківських установ, але не менше ніж середньодобове нарахування протягом 3 діб, що склалося за поточний місяць) на поточний рахунок експедитора та забезпечити своєчасне надходження коштів на зазначений рахунок експедитора.

Згідно з п. 3.4. Договору не раніше одного разу на місяць експедитор і клієнт проводять звірку повноти розрахунків, результати якої оформлюють актами. Підписаний та скріплений печаткою експедитора акт звірки має бути розглянутий клієнтом впродовж 3-х робочих днів, підписаний, скріплений печаткою клієнта та наданий експедитору.

Договір набирає чинності з дати підписання сторонами та діє до 31.12.2017 року включно. Договір вважається пролонгованим на кожен наступний календарний рік, якщо жодна зі сторін не менш ніж за 30 днів до закінчення його дії не повідомить іншу сторону в письмовій формі про припинення дії Договору. (п.п. 9.1., 9.2. Договору).

Як зазначено позивачем, на виконання п. 3.1. Договору ним була проведена оплата за послуги, пов`язані з організацією перевезень вантажів на суму 85 900,96 грн: сальдо за попередній період співпраці в розмірі 41 389,26 грн та нові оплати в розмірі 41 389,26 грн.

За період з вересня 2017 року по січень 2018 року відповідачем було надано позивачу послуг на суму в розмірі 57 838,56 грн згідно наступних актів надання послуг:

- №126 від 30.09.2017 року на суму 31 389,26 грн;

- №140 від 31.10.2017 року на суму 7 653,40 грн;

- №162 від 30.11.2017 року на суму 12 454,81 грн;

- №5 від 31.01.2018 року на суму 5 861,09 грн.

Листом №2 від 10.01.2020 року відповідач повідомив позивача, що здійснить повернення попередньої оплати протягом чотирьох місяців рівними частинами.

Листом №97 від 05.02.2020 року позивач повідомив відповідача про те, що відсутня господарська необхідність в замовленні послуги з організації перевезень вантажів, у зв`язку з чим необхідно здійснити повернення попередньої оплати на суму в розмірі 40 264,58 грн.

10.02.2020 року відповідачем здійснено часткове повернення суми попередньої оплати в розмірі 10 000,00 грн.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначає, що суму попередньої оплати в розмірі 30 264,58 грн відповідачем так повернуто і не було, у зв`язку з чим позивач здійснює нарахування відповідачу суми пені в розмірі 5 523,11 грн, суми 3% річних в розмірі 1 171,89 грн та суми інфляційних втрат в розмірі 2 963,54 грн.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначив, що відповідно до умов Договору грошове зобов`язання перед позивачем у нього відсутнє, а тому стягнення заявлених сум є безпідставним.

Оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до ч. 1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ст. ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією із підстав виникнення зобов`язань та обов`язковим для виконання сторонами.

За своєю правовою природою укладений між сторонами Договір є договором послуг.

Статтею 901 ЦК України закріплено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії, або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Відповідно до ст. 905 ЦК України строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Як зазначено вище, сторонами умовами Договору домовились, що відповідач за замовленням позивач надає останньому послуги з організації перевезень вантажів.

При цьому, умовами Договору, а саме розділом 3, сторони домовились, що на рахунку клієнта повинна бути наявна попередня оплата в рахунок майбутніх послуг з організації перевезень.

Як встановлено судом, позивачем, на виконання умов Договору, була проведена попередня оплата за послуги, пов`язані з організацією перевезень вантажів на суму 85 900,96 грн: сальдо за попередній період співпраці в розмірі 41 389,26 грн та нові оплати в розмірі 41 389,26 грн (виписка по рахунку позивача та акт звіряння містяться в матеріалах справи).

За період з вересня 2017 року по січень 2018 року відповідачем було надано позивачу послуг на суму в розмірі 57 838,56 грн згідно зазначених вище актів надання послуг.

Листом №2 від 10.01.2020 року відповідач повідомив позивача, що здійснить повернення попередньої оплати протягом чотирьох місяців рівними частинами.

Листом №97 від 05.02.2020 року позивач повідомив відповідача про те, що відсутня господарська необхідність в замовленні послуги з організації перевезень вантажів, у зв`язку з чим необхідно здійснити повернення попередньої оплати на суму в розмірі 40 264,58 грн.

10.02.2020 року відповідачем здійснено часткове повернення суми попередньої оплати в розмірі 10 000,00 грн.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають в його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань.

Відповідно до статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Отже, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

Аванс не має забезпечувальної функції. Якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові.

Позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2020 року №296/10217/15-ц.

Судом встановлено, що між сторонами укладено Договір про організацію перевезень вантажів №28/10/16ВП від 28.10.2016 року.

Отже, в межах даних правовідносин, попередня оплата позивача по своїй суті є завдатком, як забезпечення виконання зобов`язання.

Умов повернення попередньої оплати (завдатку) сторонами в Договорі не передбачено, як і не передбачено цього в главі 63 Цивільного кодексу України.

Таким чином, повернення попередньої оплати (завдатку) повинне здійснюватись за правилами положень ст. 1212 Цивільного кодексу України як повернення майна (в даному випадку коштів) збережених без достатньої правової підстави.

Однак, правова природа безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збережено за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Результат системного аналізу зазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено судом, дія Договору про організацію перевезень вантажів №28/10/16ВП від 28.10.2016 року, відповідно до п. 9.2., була пролонгована на кожний наступний календарний рік з моменту його укладення.

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що дія Договору припинена, чи його розірвано з ініціативи сторін або в односторонньому порядку, як і відсутні докази на підтвердження розірвання Договору про організацію перевезень вантажів №28/10/16ВП від 28.10.2016 року в судовому порядку.

Таким чином, оскільки, станом на момент розгляду справи в суді, Договір про організацію перевезень вантажів №28/10/16ВП від 28.10.2016 року є діючим та не припинений (не розірваний), враховуючи що його умовами сторонами не передбачено повернення передньої оплати на вимогу сторони, відсутня підстава для застосування передбаченого статтею 1212 ЦК України порядку повернення коштів, оскільки лист №97 від 05.02.2020 року позивача про відсутність господарської необхідності в замовленні послуги з організації перевезень вантажів не зумовлює виникнення у відповідача грошового зобов`язання з повернення попередньої оплати за умови дії укладеного сторонами Договору.

Згідно з положеннями статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; одним із способів захисту є припинення дії, яка порушує право.

Частинами першою -третьою статті 13, частиною другою статті 14 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Відповідно до пунктів 4, 5 частини третьої статті 162 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них, а також виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

З викладеного вбачається, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)).

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Таку правову позицію викладено у постанові від 04.12.2019 Великої Палати Верховного Суду по справі № 917/1739/17.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Оскільки в позовній заяві не заявлено вимогу про розірвання Договору про організацію перевезень вантажів №28/10/16ВП від 28.10.2016 року, а повернення позивачу коштів завдатку можливе лише за умови його припинення (розірвання), з огляду на відсутність передбачених сторонами положень щодо повернення передньої оплати на вимогу сторони, позовні вимоги в даній справі є передчасними.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) надано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес" як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовленого загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкованого у суб`єктивному праві простого легітимного дозволу, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право особи, яка звернулася за таким захистом до суду.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Згідно із пунктом 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно статті 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом під час розгляду справи встановлено, що позивачем не дотримано процедури повернення коштів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, оцінивши подані докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Судовий збір, у розмірі 2 270,00 грн, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, залишається за позивачем.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Залишити за Державним підприємством "Народницьке спеціалізоване лісове господарство" судовий збір, сплачений до державного бюджету.

3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 257 та п. 17.5. розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Суддя С.М. Морозов