ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.07.2021 справа № 914/577/21

м. Львів

Господарський суд Львівської області у складі судді Матвіїва Р.І. за участю секретаря судового засідання Бернацької Л.В., розглянув справу

за позовом: Державного підприємства Сєвєродонецька теплоелектроцентраль, м. Сєвєродонецьк, Луганська область,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Кондор Логістик, м. Львів,

предмет позову: стягнення 91 113,12 грн.,

підстава позову: неналежне виконання умов договору про закупівлю № 10/067 від 05.11.2020 року,

за участю представників:

позивача: Доброрез Віталій Вікторович - адвокат, ордер серії БВ №1013581 від 16.06.2021 року (в режимі відеоконференції),

відповідача: не з`явився.

ПРОЦЕС

09.03.2021 року до Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Державного підприємства «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кондор Логістик» про стягнення 91 113,12 грн.

Ухвалою суду від 12.03.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Відводів складу суду сторонами не заявлено.

28.04.2021 року відповідачем подано відзив на позовну заяву без клопотання про поновлення пропущеного строку для його подання.

У судовому засіданні 26.05.2021 року закрито підготовче провадження у справі № 914/577/21 та призначено справу до розгляду по суті на 16.06.2021 р.

28.07.2021 року позивачем подано заяву про збільшення розміру позовних вимог і клопотання про долучення доказів з клопотанням про поновлення пропущеного строку на їх подання.

У судове засідання 28.07.2021 року з`явився представник позивача (в режимі відеокрнференції). Відповідач повторно явку представника не забезпечив, хоч про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, що вбачається із відстеження поштового відправлення за трек-кодом 972, відповідно до якого відправлення вручене 12.07.2021 року.

Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки. Причинами для відкладення розгляду справи визначено, зокрема, неявку в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; першу неявку в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Суд зазначає, що відповідач належним чином повідомлений про дату та час судового засідання та про розгляд даної справи, причин неявки представника в судові засідання, в тому числі для розгляду справи по суті, не повідомив, клопотань щодо відкладення розгляду справи не подав. Відтак, суд не вважає систематичну та повторну неявку представника відповідача у судове засідання такою, що перешкоджає вирішенню спору по суті в даному судовому засіданні.

У судовому засіданні 28.07.2021 року суд без виходу до нарадчої кімнати проголосив ухвалу про задоволення клопотання позивача про поновлення процесуального строку на подання доказів, що відображено в протоколі судового засідання. Щодо поданої позивачем заяви про збільшення розміру позовних вимог, су, враховуючи, що така заява подана з пропуском встановленого ст. 46 Господарського процесуального кодексу України строку, без виходу до нарадчої кімнати проголосив ухвалу про залишення заяви позивача без розгляду, що відображено в протоколі судового засідання.

У судовому засіданні 28.07.2021 року судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

СУТЬ СПОРУ ТА ПРАВОВА ПОЗИЦІЯ СТОРІН

Позивач вважає, що свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, сплативши відповідачу 77 280,00 гривень, однак останній, надавши позивачу заблоковані/не активні картки/талони на бензин та паливні картки з обнуленими транзакціями, не забезпечив їх отоварювання на партнерських АЗС, чим порушив свої зобов`язання щодо поставки товару позивачу. Тому позивач заявляє до стягнення 77 280,00 грн. боргу та 8 423,52 грн. штрафу за невиконання умов договору, а також 5 409,60 грн. штрафу за прострочення виконання умов договору понад 30 днів.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, проте, без клопотання про поновлення пропущеного строку для його подання, тоді як такий закінчився 01.04.2021 року, адже згідно з відстеженням поштового відправлення за трек-кодом 684 кореспонденція вручена адресату 17.03.2021 року. Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ІЗ МАТЕРІАЛІВ СПРАВИ

05.11.2020 року Державне підприємство Сєвєродонецька теплоелектроцентраль як замовник та Товариство з обмеженою відповідальністю Кондор Логістик як постачальник уклали договір № 10/067 про закупівлю, відповідно до якого постачальник зобов`язується у строки, визначені цим договором, поставити замовникові товар, визначений пунктом 1.2 цього договору (далі - товар), а замовник зобов`язується прийняти і оплатити такий товар.

Згідно з п. 1.2 договору 1.2 найменування (номенклатура, асортимент) товару: код за ДК 021:2015 (СРV): 09130000-9 - Нафта і дистиляти (Бензин А - 95). Кількість товару - 4000 (л) згідно специфікації додаток № 1 до договору.

Згідно з п. 5.1 договору строк поставки товару - з моменту підписання договору до 01.12.2020 р.

Відповідно до специфікації № 1 до договору № 10/067 від 05.11.2020 року визначено загальну суму з ПДВ: 77 280,00 грн., ціну за одиницю товару з ПДВ 19,32 грн., найменування товару Бензин А-95 в кількості 4 000 л.

05.11.2020 року позивачем надіслано відповідачу вимогу про здійснення поставки бензину А-95 (у талонах/скетч-картках).

12.11.2020 року сторонами підписано акт приймання-передачі паливних карток на пальне згідно з видатковою накладною № 51120/9 від 12.11.2020 року, відповідно до якого постачальник передав у власність, а покупець прийняв паливні картки у кількості 300 штук, номіналом 20 і 10 літрів.

На підставі договору № 10/067 від 05.11.2020 року позивачу виставлено рахунок на оплату № 2148 від 12.11.2020 року на суму 77 280,00 грн.

18.11.2020 року позивачем здійснено платіж на відповідну суму, що підтверджено платіжним дорученням № 5047 від 18.11.2020 року.

Листом від 27.11.2020 року позивач звернувся до відповідача з повідомленням, що станом на 7.11.2020 року зазначений у договорі товар заблоковано, у зв`язку з чим просив терміново розблокувати талони на бензин.

У відповідь на такий лист відповідач надав відповідь від 27.11.2020 року та зазначив, що причиною відмови на АЗС були технічні несправності сервера постачальника Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеркард»; запропонував можливість заправки на АЗС ВОГ за паливними картками бренду АЗС ВОГ або за заміненими талонами «ІнтерКард»; просив надіслати лист із кількістю палива на заміну та бланк-дозвіл для подальшої діяльності установи.

15.12.2020 року позивачем направлено відповідачу претензію від 14.12.2020 року, згідно з якою вимагав виконати зобов`язання в частині забезпечення отоварювання талонів на бензин на партнерських АЗС та в досудовому порядку сплатити штраф у розмірі 8 423,52 грн.

Відповідачем надано відповідь на вказану претензію (лист від 24.12.2020 року), в якій зазначає про вжиття ним всіх заходів для можливості здійснення заправки транспортних засобів ТЕЦ, пропонує здійснити заміну талонів на паливні картки бренду «WOG», повідомляє, що не відмовляється від своїх зобов`язань.

19.01.2021 року на ім`я заступника директора позивача водієм складено службову записку стосовно факту неможливості заправки службового автомобіля на заправці WOG.

20.01.2021 року позивачем отримано відмову в отриманні палива по картці НОМЕР_1 з причин «залишки відсутні», про що видано службовий документ, за результатами чого начальником ТГЦ, інженером з БР ТГЦ і водієм позивача складено та підписано акт.

26.01.2021 року позивачем надіслано відповідачу претензію від 26.01.2021 року про повернення сплачених коштів у розмірі 77 280,00 грн., про сплату штрафу у розмірі 9 814,56 грн. Також у претензії позивач вказав, що відповідачем було замінено заблоковані картки на бензин на картки бренду «WOG», проте, і такими скористатись у повному обсязі позивач не зміг. У позовній заяві позивач також визнає обставину прийняття пропозиції відповідача про заміну карток та про отримав талонів «ІнтерКард», які також виявились заблокованими.

Відповідачем надано відповідь на претензію від 05.02.2021 року з вибаченнями за створення незручностей та про вжиття ним усіх дій по виконанню договірних зобов`язань.

У позивача наявні паливні картки «WOG» у кількості 40 штук.

Зі змісту претензії від 26.01.2021 року вбачається, що вказані 40 карток містять по 100 літрів бензину А-95 на кожній. Тобто, відповідачем замінено позивачу картки на весь об`єм, визначений договором, - 4 000 л.

Дані факти матеріалами справи підтверджені, сторонами не спростовані.

ВИСНОВКИ СУДУ

Дослідивши представлені суду докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд вважає позовні вимоги підставними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково, з огляду на таке.

Пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України ).

Як вбачається із описаних обставин справи, між сторонами виникли правовідносини з поставки товару - палива.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Крім цього, ст. 693 Цивільного кодексу України перебачено, що якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач придбав у відповідача товар - бензин марки А-95 в кількості 4 000 л, вартістю 77 280,00 грн., які позивачем сплачено 12.11.2020 року.

Відповідно до п. 6.3 договору постачальник зобов`язується забезпечити поставку товару в місце призначення у строк, встановлений цим договором; забезпечити поставку товару, якість якого відповідає умовам, встановленим розділом ІІ цього договору.

Талоном згідно з Інструкцією про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженою наказом Мінпаливенерго України, Мінтрансзв`язку України, Мінекономіки України, Держспоживстандарту України 20.05.2008 N 281/171/578/155, вважається спеціальний талон, придбаний за умовами та відпускною ціною обумовленого номіналу, що підтверджує право його власника на отримання на АЗС фіксованої кількості нафтопродукту певного найменування і марки, які позначені на ньому.

Із суті правовідносин, що виникли між сторонами, та виходячи з обставин справи, зокрема, здійснення позивачем оплати товару у повному розмірі 12.11.2020 року, суд зазначає, що фактично позивачем придбано товар бензин А-95 на умовах переоплати, тому до правовідносин застосовуються положення ст. 693 Цивільного кодексу України.

Приписами ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України встановлено, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Відповідно до ст. 7 Цивільного кодексу України цивільні відносини можуть регулюватися звичаєм, зокрема звичаєм ділового обороту. Звичаєм є правило поведінки, яке не встановлене актами цивільного законодавства, але є усталеним у певній сфері цивільних відносин.

Так, за загальним правилом для отримання товару на АЗС покупець пред`являє оператору АЗС картку на пальне. Оператор АЗС здійснює відповідну ідентифікацію картки на пальне, здійснює фактичну передачу (видачу) товару відповідної марки та кількості, після чого картка на пальне залишається у оператора, що є підтвердженням факту отримання покупцем товару зі зберігання відповідного асортименту та кількості.

Суд зауважує, що позивачем долучено до матеріалів справи усі 40 паливних карток, тобто на весь об`єм наперед оплаченого товару 4 000 літрів.

Суд звертає увагу, що із листування сторін вбачається, що відповідач не заперечив факту неналежного виконання своїх зобов`язань перед позивачем, вчиняв дії щодо заміни паливних карток. Крім того, інших доказів, ніж ті, що є в матеріалах справи, які б спростовували зазначені позивачем обставини, відповідач за час даного судового провадження не подав.

Як передбачено ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 11.09.2020 року у справі № 910/16505/19, тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Аналізуючи твердження та подані на їх підтвердження докази позивачем і ненадання жодних доказів на спростування позиції позивача відповідачем, керуючись наведеним критерієм доказування, суд доходить висновку, що зазначені вище докази, надані позивачем, відповідають критеріям належності та вірогідності, тому вважаються такими, що підтверджують обставини щодо неможливості фактичного отримання позивачем товару, придбаного у відповідача у формі паливних карток, вартістю 77 280,00 грн.

Відтак, обставину неможливості реалізувати паливні картки, придбані у відповідача, суд визнає доведеною. Встановлена поведінка відповідача не відповідає умовам зобов`язань, що виникли між сторонами, адже, здійснюючи повну оплату товару палива при придбанні карток, сторона (позивач) розраховує на відпуск відповідного пального у відповідних АЗС у спосіб пред`явлення паливних карток, обов`язок забезпечення здійснення якого покладається на відповідача.

Так, відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як зазначено в ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Суд також звертає увагу, що відповідно до ст. 669 Цивільного кодексу України визначено, що кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні.

Відповідно до ст. 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Враховуючи суть правовідносин між сторонами та специфіку придбання палива у картках, суд зазначає, що у погоджений договором строк 01.12.2020 року мали бути передані позивачу картки, які уже на час передачі мали бути забезпечені узгодженою кількістю палива, доступного для фактичного отримання позивачем при пред`явленні картки на АЗС.

Відповідно до ч. 1 ст. 670 Цивільного кодексу України, якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

Як встановлено судом вище, та не спростовано відповідачем, із претензій позивача вбачається, що позивач вимагав у відповідача як виконання умов договору належним чином, так і повернення грошових коштів у розмірі 77 280,00 грн. Така сума є вартістю не отриманого фактично позивачем палива, обов`язок забезпечення отримання якого позивачем у момент пред`явлення придбаних у відповідача карток згідно з договором покладено на відповідача. Договором між сторонами не визначалося додаткових умов чи дій від позивача для отримання палива на АЗС при пред`явленні карток. Відсутність палива на АЗС, технічні збої в системах оператора чи відсутність співпраці між відповідачем і АЗС не можуть вважатись об`єктивними обставинами неможливості виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, оплачених позивачем у повному обсязі. Тому, саме таку суму суд визнає обґрунтованою і такою, що підлягає стягненню з відповідача.

Суд звертає увагу, що кожна сторона договору має добросовісно користуватися наданими їй правами, не допускати зловживання правом, його використання на шкоду іншим особам (ст. 13 Цивільного кодексу України).

Крім основного боргу, позивач нараховує штраф у розмірі 8 423,52 грн. та у розмірі 5 409,60 грн.

Статтею 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до п. 7.2 договору за невиконання або невчасне виконання зобов`язань за цим договором постачальник виплачує штраф покупцю у розмірі 0,1% від загальної вартості договору за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів - сім відсотків від вартості договору.

Тобто, договором передбачено, що визначені штрафні санкції можуть стягуватись за невиконання або несвоєчасне виконання зобов`язань по договору. Обов`язки відповідача визначені п. 6 договору: забезпечити поставку товару в місце призначення у строк, встановлений цим договором; забезпечити поставку товару, якість якого відповідає умовам, встановленим розділом ІІ цього договору.

Суд зауважує, що розрахунок штрафу у розмірі 8 423,52 грн. здійснено позивачем з 06.11.2020 року. Проте, позивачем не обґрунтовано визначений ним саме такий момент прострочення, а суд звертає увагу, що відповідно до п. 5.1 договору строк поставки товару визначений до 01.12.2020 року. Як зазначалось судом вище, у погоджений договором строк 01.12.2020 року мали бути передані позивачу картки, які уже на час передачі мали бути забезпечені узгодженою кількістю палива, доступного для фактичного отримання позивачем при пред`явленні картки на АЗС. Як встановлено з матеріалів справи, передані в листопаді 2020 року картки виявились непридатними для їх отоварювання, що не заперечувалось відповідачем, який обміняв їх на інші паливні картки у кількості 40 штук. Проте, і такі виявились непридатними для відпуску палива для позивача. Відповідно, з 02.12.2020 року обов`язок відповідача стосовно забезпечення поставки товару вважається неналежним чином виконаним, у зв`язку з чим для нього настає відповідальність, передбачена чинним законодавством і договором.

Також суд зазначає, що порядок нарахування штрафу у розмірі 8 423,52 грн. відповідає порядку нарахування пені, адже нараховується за кожен день прострочення виконання зобов`язання. Суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, про те, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18).

Тому суд розцінює заявлену позовну вимогу як вимогу про стягнення пені. Здійснивши перерахунок пені за період 02.12.2020 року по 22.02.2021 року на суму 77 280,00 грн., суд зазначає, що така становить 2 105,25 грн. Відповідно, у стягненні 6 318,27 грн. пені суд відмовляє.

Щодо розрахунку штрафу у розмірі 5 409,60 грн., то такий порахований позивачем правильно, адже прострочення існувало з 02.12.2020 року та не було усунено на час подання позову в даній справі, тобто тривало понад 30 днів, а 7 % від вартості договору становить 5 409,60 грн.

Враховуючи встановлені вище обставини, не спростовані відповідачем, суд доходить висновку про обгрунтованість позовних вимог і наявність у позивача права на отримання від відповідача грошових коштів у розмірі вартості товару, який з незалежних від позивача причин не міг бути придбаний згідно з умовами договору на АЗС, а також у розмірі штрафних санкцій, визначених судом вище. Відтак, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. ст. 74, 76-80, 126, 129, 237, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Кондор Логістик (ідентифікаційний код юридичної особи 39046990, 79044, Львівська обл., місто Львів, вулиця Єфремова, будинок 84, квартира 1Б) на користь Державного підприємства Сєвєродонецька теплоелектроцентраль (ідентифікаційний код юридичної особи 00131050, 93400, Луганська обл., місто Сєвєродонецьк, вулиця Промислова, будинок 17) не 77 280,00 грн. основного боргу, 2 105,25 грн. пені, 5 409,60 грн. штрафу, 2 112,69 грн. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

3. У задоволенні позовних вимог про стягнення 6 318,27 грн. пені відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 02.08.2021 року.

Суддя Р.І. Матвіїв