ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" липня 2021 р.м. ХарківСправа № 922/1296/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жельне С.Ч.

при секретарі судового засідання Федоровій Т.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Технологічна група "Екіпаж", м.Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Укрінтек", м.Хмельницький
про стягнення коштів 726 856,38 грн.
за участю представників:

позивача: Корольчук Ю.Ю., адвокат;

відповідача: Дарченко А.О.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю Технологічна група "Екіпаж" звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Укрінтек", в якій просить стягнути на свою користь 702 775,33 грн. заборгованості по оплаті поставленого товару згідно Договору поставки №002/01/ДМР-2018 від 15.01.2018.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 19.04.2021 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю Технологічна група "Екіпаж" залишено без руху, встновлено позивачу 10-денний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня вручення даної ухвали шляхом надання доказів сплати (доплати) судового збору у розмірі 0,30 коп. на належні реквізити господарського суду Харківської області.

30.04.2021 позивачем усунено недоліки, які були підставою для винесення ухвали від 19.04.2021, разом заявою (вх.№9993).

Ухвалою господарського суду від 11.05.2021 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 09.06.2021 о 10:00 год.

31.05.2021 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву (вх.12531 від 31.05.2021), в якому позовні вимоги, викладені в позовній заяві визнає та просить розстрочити виконання рішення по справі.

Під час розгляду справи в підготовчому провадженні позивачем до суду надана заява про зміну предмету позову (вх.№15782 від 07.07.2021), в якій з врахуванням сплачених відповідачем під час розгляду справи у суді заборгованості 18.06.2021 та 06.07.2021 на загальну суму 70 000,00 грн. позивачем було здійснено її перерахунок з урахуванням індексу інфляції та пені. З вказаної заяви позивач просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРІНТЕХ» (адреса місцезнаходження: 29000 Хмельницька область, м. Хмельницький, вул. Трудова, 9; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ТЕХНОЛОГІЧНА ГРУПА «ЕКІПАЖ» (адреса місцезнаходження: 61046 Харківська область, м.Харків, вул. Єнакіївська, 4; ) 632775,33 грн. заборгованості по оплаті поставленого товару згідно Договору поставки №002/01/ДМР-2018 від 15.01.2018 (з урахуванням індексу інфляції); 45754,35 грн. пені за несвоєчасну оплату поставленого товару згідно Договору поставки №002/01/ДМР-2018 від 15.01.2018.

Протокольною ухвалою від 07.07.2021 вищевказану заяву позивача про зміну предмету позову (вх.№15782 від 07.07.2021), на підставі ч.3 ст.46 ГПК України було прийнято до розгляду, та подальший розгляд справи відбувався з урахуванням вказаних у заяві вимог.

21.07.2021 позивач до суду надав заяву про зміну предмету позову (із збільшеними вимогами) (вх..№16986), яка за правовим змістом є фактично заявою про збільшення позовних вимог. З вказаної заяви позивач просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРІНТЕХ» (адреса місцезнаходження: 29000 Хмельницька область, м. Хмельницький, вул. Трудова, 9; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ТЕХНОЛОГІЧНА ГРУПА «ЕКІПАЖ» (адреса місцезнаходження: 61046 Харківська область, м.Харків, вул. Єнакіївська, 4; ) 677437,56 грн. заборгованості по оплаті поставленого товару згідно Договору поставки №002/01/ДМР-2018 від 15.01.2018 (з урахуванням індексу інфляції); 49418,82грн. пені за несвоєчасну оплату поставленого товару згідно Договору поставки №002/01/ДМР-2018 від 15.01.2018.

21.07.2021 від відповідача до суду надійшла заява (вх.№4553), в якій останній не заперечує щодо можливості розгляду справи за відсутністю представника відповідача; підтверджує визнання ним позовних вимог до початку розгляду справи по суті; просить зменшити розмір пені на 90% та розстрочити виконання рішення по стягненню суми боргу на 12 місяців.

Протокольною ухвалою від 21.07.2021 прийнято до розгляду заяву про зміну предмету позову (із збільшеними вимогами) (вх..№16986 від 21.07.2021), на підставі п.3 ч.2 ст.185 ГПК України закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 28.07.2021 о 10:30 год.

Присутній в судовому засіданні 28.07.2021 представник позивача позов підтримав у повному обсязі.

Представник позивача у судовому засіданні 28.07.2021 підтвердила визнання позовних вимог, які були викладені позивачем в редакції заяви про зміну предмету позову (із збільшеними вимогами) від 21.07.2021 за вх.№16986. При цьому, наполягала на зменшенні пені на 90% та просила розстрочити виконання рішення по стягненню суми боргу на 12 місяців.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

15.01.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОЛОГІЧНА ГРУПА «ЕКІПАЖ» (Позивач, Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ УКРІНТЕК» (Відповідач, Замовник) було укладено договір поставки №002/01-ДМР-2018.

Згідно з п.1.1. Договору, Постачальник (позивач) зобов`язався поставити та передати у власність Замовника продукцію зазначену у рахунках-фактурах (надалі-Товар), а Замовник зобов`язується прийняти товар та оплатити його на умовах даного Договору.

Пунктом 3.1 Договору встановлено, що поставка товару здійснюється на умовах, передбачених в рахунках-фактурах.

Перехід права власності на товар здійснюється в момент передачі-прийняття товару та оформлення відповідних документів: видаткова накладна в 1 екз., податкова накладна в 1 екз., рахунок-фактура в 1 екз.

Відповідно до п.п.3.3, 3.4 Договору строк поставки Товару обговорюється в рахунках-фактурах; датою поставки є дата, указана в накладній.

Згідно п.4.2 Договору оплата проводиться на умовах передбачених в рахунках-фактурах.

Відповідно до п.п.5.1, 5.2, 5.3 Договору передача (приймання-здача) товару здійснюється в пункті поставки; прийом товару за кількістю і якістю здійснюється сторонами в порядку, установленому чинним законодавством; товар передається Постачальником та приймається Замовником за кількістю відповідно накладної.

Згідно п.7.1.,7.2 Договору він набуває чинності з моменту підписання його сторонами і діє до виконання сторонами своїх зобов`язань за Договором. Кінцевий строк дії договору 31.12.2020 року.

Як вбачається з матеріалів справи позивач поставив відповідачу товар на загальну вартість 702 775,33 грн. Факт отримання відповідачем товару на загальну вартість 702 775,33 грн. не заперечується самим відповідачем та підтверджується підписаними та скріпленими печатками сторін видатковими накладними.

В свою чергу, відповідач на виконання п.1.1, 4.2, 4.3 Договору мав провести оплату за отриманий товар на підставі наступних рахунків: №1108 від 02.12.2019 на загальну суму 389788,80 грн., №1169 від 28.12.2019 на загальну суму 31595,10 грн., №35 від 20.01.2020 на загальну суму 19 716,30 грн., №69 від 29.01.2020 на загальну суму 1219,80 грн., №127 від 29.01.2020 на загальну суму 946,20 грн., №201 від 11.03.2020 на загальну суму 99618,90 грн., №207 від 12.03.2020 на загальну суму 5312,50 грн.,№228 від 18.03.2020 на загальну суму 102058,50 грн., №271 від 03.04.2020 на загальну суму 44146,50 грн., №572 від 01.07.2020 на загальну суму 525220,80 грн., №511 від 15.07.2020 на загальну суму 72766,20 грн., №659 від 25.07.2020 на загальну суму 228621,30 грн., №772 від 03.09.2020 на загальну суму 149653,50 грн., №734 від 28.09.2020 на загальну суму 65481,60 грн., №783 від 21.10.2020 на загальну суму 30061,80 грн., №942 від 04.12.2020 на загальну суму 5029,68 грн.

Позивачем на адресу відповідача 21.12.2020 була направлена претензія №60, в якій наголошено про необхідність в місячний термін сплатити виниклу заборгованість.

У відповіді на відзив за вих.№01/21-35 від 13.01.2021 відповідач визнав наявну у нього заборгованість, проте на час звернення позивача з позовом до суду заборгованість за договором поставки №002/01-ДМР-2018 так і не сплатив.

Отже, відповідач отриманий товар повністю не оплатив, внаслідок чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість, яка з урахуванням індексу інфляції за січень-червень 2021р. складає 677437,56 грн. (Розрахунок наведний у заяві від 21.07.2021 вх.№16986).

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.

Згідно частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписом ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частина 1 ст. 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

Враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, з урахуванням визнання відповідачем позову, суд вважає позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 677437,56 грн. (з урахуванням індексу інфляції) обґрунтованими, підтвердженими доданими до матеріалів справи доказами та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо стягнення пені в розмірі 49 418,82 грн. суд зазначає, наступне.

Правові наслідки порушення зобов`язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Відповідно до ч.3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

В частині 2 статті 343 Господарського кодексу України прямо зазначається, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи те, що відповідачем своєчасно не були виконані зобов`язання за договором поставки №002/01-ДМР-2018 щодо здійснення оплати за отриманий товар, на думку суду, позивачем правомірно нарахована відповідачу пеня у розмірі 49418,82 грн., згідно п. 8.3 договору та виходячи з облікової ставки НБУ, що діяла у відповідному періоді прострочення.

Стосовно клопотання відповідача про зменшення розміру пені на 90%.

Так, в обгрунтування клопотання про зменшення суми пені, відповідач зазначає, що на платоспроможність ТОВ «Компанія Укрінтек» вплинула довготривала дебіторська заборгованість контрагентів та карантин, запроваджений у зв`язку із розповсюдженням короновірусу COVID-19.

Відповідно дост. 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

При цьому, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд об`єктивно оцінює, чи є даний випадок винятком, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

В даній нормі під "іншими учасниками господарських відносин" слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов`язані з кредитором договірними відносинами. Отже, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Норми матеріального права, а саме ст. 233 ГК України, яка цілком кореспондується із ч.3 ст. 551 ЦК України встановлює, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду. В чинному законодавстві України відсутній перелік таких виняткових випадків, за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку. Судом при цьому враховуються фактичні обставини справи та надається оцінка наявним доказам, якими заявник обґрунтовує свої заперечення.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Із мотивувальної частинирішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

За частиною третьою статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Наприклад, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 ЦК України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Главою 24 ГК України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За частиною другою статті 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя статті 216 ГК України).

За частинами першою та другою статті 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Аналогічні висновки зроблені в постанові Великої Палати Верховного суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18.

Як вбачається з матеріалів справи, основна заборгованість відповідача (з урахуванням індексу інфляції) перед позивачем за договором поставки №002/01-ДМР-2018 склала 677437,56 грн., що не підпадає під визначення "неспівмірної суми штрафних санкцій" порівняно з основною сумою боргу, а тому, на переконання суду, відсутні законні підстави для її зменшення.

Також, розглянувши клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення, яке викладено у відзиві на позовну заяву та в окремо поданому клопотанні, суд дійшов висновку про відмову у його задоволенні, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Частиною 4 вказаної статті передбачено, що вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує:

1) ступінь вини відповідача у виникненні спору;

2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан;

3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Таким чином, в основу судового акту про надання розстрочки або відстрочки виконання рішення суду має бути покладений обґрунтований висновок про наявність обставин, що ускладнюють чи роблять неможливим його виконання.

Так, статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Разом з цим, суд відзначає, що заявником не надано належних доказів того, що на момент розгляду даного клопотання дійсно існують виняткові обставини, які спричинюють ускладнення або унеможливлюють виконання судового рішення відповідно до вимог ст. 331 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно якої «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру..», а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи. До того ж, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого невиконання.

З підстав, умов та меж надання розстрочки виконання судового рішення слідує, що безпідставне надання розстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Отже, питання щодо надання розстрочки виконання рішення суду повинно вирішуватися господарськими судами із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі.

Представник позивача у судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання відповідача про розстрочку виконання рішення суду.

Таким чином, необхідною умовою задоволення заяви про надання відстрочки виконання рішення суду є з`ясування факту дотримання балансу інтересів сторін, господарські суди повинні досліджувати та оцінювати не тільки доводи боржника, а і заперечення кредитора, зокрема, щодо і його фінансового стану.

При цьому, суд повинен врахувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, але, перш за все, повинен врахувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд відзначає, що вказані відповідачем у клопотанні про розстрочку виконання рішення обставини не підтверджують факту гарантованого надходження до заявника грошових коштів у строк, вказаний у клопотанні.

Стаття 331 Господарського процесуального кодексу України вимагає наявність конкретних обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом.

Натомість у даному разі перелічені відповідачем обставини не є виключними та такими, що не унеможливлюють виконання рішення.

При цьому, твердження відповідача про скрутне матеріальне становище не є тими обставинами, з якими приписи ст. 331 Господарського процесуального кодексу України пов`язують можливість надання розстрочки, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливості виконання ним грошового зобов`язання.

З огляду на викладене, з урахуванням балансу інтересів сторін та права на справедливий судовий розгляд, яке може бути порушене у випадку довготривалого невиконання рішення суду, клопотання відповідача про розстрочку виконання рішення задоволенню не підлягає.

Таким чином, оцінюючи подані до суду докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Технологічна Група «Екіпаж» обґрунтовані та відповідають вимогам чинного законодавства і фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим підлягають задоволенню в повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з положень ст.129 та ч.1 ст.130 ГПК України, а також ч.3 ст.7 Закону України "Про судовий збір".

Судовий збір, відповідно до приписів ст.129 ГПК України, в разі задоволення позову, покладається на відповідача.

Відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позовні вимоги в повному розмірі.

Відповідно до ч.1 ст.130 ГПК України у разі визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50% сплаченого при поданні позову судового збору.

Згідно з положеннями ч.3 ст.7 Закону України "Про судовий збір" в разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Позивачем при зверненні з позовом було сплачено 10902,85 грн. судового збору, що підтверджується платіжним дорученням №2177 від 07.04.2021 на суму 10 541,33 грн., платіжним дорученням №2208 від 26.04.2021 на суму 0,30 грн., квитанцією 0.0..1 від 21.07.2021 на суму 361,22 грн.

Враховуючи задоволення судом позовних вимог та визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, позивачу підлягає поверненню з державного бюджету 50 відсотків від судового збору, сплаченого при поданні позову, тобто 5451,42 грн., на підставі ч.1 ст.130 ГПК України та ч.3 ст.7 ЗУ «Про судовий збір».

В іншій частині в сумі 5451,42 грн. судовий збір покладається на відповідача, з вини якого справу доведено до суду, відповідно до ст.129 ГПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтями 1, 4, 20, 73, 74, 76-79, 86, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Укрінтек», про зменшення розміру пені - відмовити.

В задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Укрінтек», про розстрочку виконання рішення - відмовити.

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРІНТЕХ» (адреса місцезнаходження: 29000 Хмельницька область, м. Хмельницький, вул. Трудова, 9; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ТЕХНОЛОГІЧНА ГРУПА «ЕКІПАЖ» (адреса місцезнаходження: 61046 Харківська область, м.Харків, вул. Єнакіївська, 4; ) 677437 грн. 56 коп. заборгованості по оплаті поставленого товару згідно Договору поставки №002/01/ДМР-2018 від 15.01.2018 (з урахуванням індексу інфляції), 49418 грн. 82 коп. пені та витрати по сплаті судового збору 5451 грн. 42 коп.

Управлінню державної казначейської служби України у Шевченківському районі м. Харкова повернути Товариству з обмеженою відповідальністю ТЕХНОЛОГІЧНА ГРУПА «ЕКІПАЖ» (адреса місцезнаходження: 61046 Харківська область, м.Харків, вул. Єнакіївська, 4; ) з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що складає 5451 грн. 42 коп.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Рішення буде розміщено за адресою в мережі Інтернет: www.court.gov.ua.

Повне рішення складено "04" серпня 2021 р.

Суддя С.Ч. Жельне