РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.08.2021Справа № 905/72/21
За позовом керівника Маріупольської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Донфільтр»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Державного підприємства «Проектний інститут Укрметротунельпроект»,

про стягнення 69 433, 35 грн

Суддя Карабань Я.А.

Без виклику представників сторін (судове засідання не проводилось).

ВСТАНОВИВ:

Керівник Маріупольської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву (надалі - позивач) звернувся до Господарського суду Донецької області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Донфільтр» (надалі - відповідач) про стягнення на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву суми грошових коштів у розмірі 69 433, 35 грн, з яких: 62 847, 83 грн основний боргу, 3 757, 59 грн пеня, 942, 50 грн інфляційні втрати та 1 885, 43 грн штраф.

Позовні вимоги, з посиланням на ст. 1311 Конституції України, ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», ст. 525, 526, 530, 549, 61, 625, 638, 762 Цивільного кодексу України, ст. 180, 216, 230 Господарського кодексу України, мотивовані неналежним виконанням відповідачем свого грошового зобов`язання за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №7767 від 21.02.2017, в частині своєчасної оплати орендних платежів.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 18.01.2021 дану позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали.

09.02.2021 від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 15.02.2021 відкрито провадження в справі №905/72/21, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін. Залучено до участі в справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Державне підприємство «Проектний інститут Укрметротунельпроект» (надалі - третя особа).

09.03.2021 від прокуратури на виконання вимог ухвали суду надійшли документи для долучення до матеріалів справи.

10.03.2021 від прокуратури надійшов лист де зазначено, що в Маріупольської місцевої прокуратури відсутні докази витребувані ухвалою суду.

Ухвалою Господарського судом Донецької області від 14.04.2021 справу № 905/72/21 передано за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

24.05.2021 матеріали справи №905/72/21 надійшли до Господарського суду міста Києва та за результатом автоматизованого розподілу передані судді Карабань Я.А.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 прийнято справу № 905/72/21, до свого провадження, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

Відповідач у строк, встановлений ч. 1 ст. 251 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзиву на позов, тобто не скористався наданими йому процесуальними правами, передбаченим ст. 178 Господарського процесуального кодексу України.

Про розгляд даної справи відповідач був повідомлений ухвалою суду від 31.05.2021, яка вручена відповідачу 10.06.2021, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 522.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи.

Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно із частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши надані документи та матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

21.02.2017 між позивачем (надалі - орендодавець) та відповідачем (надалі - орендар) укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 7767 (надалі - договір), відповідно до п. 1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - нежитлове приміщення (кімнати 5 та 15) на третьому поверсі будівлі (надалі - майно) загальною площею 45, 80 кв.м, розміщене за адресою: 01054, місто Київ, вулиця Бульварно - Кудрявська, 21 (реєстровий номер 01388443.1.ДБЕЦРЕ772), що перебуває на балансі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача (надалі - балансоутримувач), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість станом на 31.10.2016 і становить 776 630, 00 грн.

Відповідно до п. 1.2. договору майно передається в оренду з метою розміщення офісного приміщення.

Згідно з п. п. 2.1., 2.3. договору орендар вступає в строкове платне користування майном у термін, указаний в договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передавання майна. Передача майна в оренду здійснюється за вартістю, визначеною в звіті про незалежну оцінку, складеному за методикою оцінки.

Орендна плата визначена на підставі методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 (зі змінами) (надалі - методика розрахунку), і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку жовтень 2016 року 11 649, 45 грн. Орендна плата за перший місяць оренди лютий 2017 року встановлюється шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за січень, лютий 2017 року. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку визначеному законодавством (п. п. 3.1., 3.2. договору).

У пункті 3.3. договору сторони погодили, що орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції на наступний місяць.

Відповідно до п. 3.6. договору орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70 % на 30 % щомісяця не пізніше 15 числа місяця наступного за звітним з урахуванням щомісячного індексу інфляції відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та балансоутримувачу в визначеному пунктом 3.6. договору співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати (п. 3.7. договору).

Згідно п. 3.8. договору в разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 3 % від суми заборгованості.

За умовами п. 5.3 договору, орендар зобов`язався своєчасно та у повному обсязі сплачувати орендну плату до державного бюджету та балансоутримувачу.

Пунктом 7.1. договору сторони погодили, що орендодавець зобов`язується передати орендарю в оренду майно згідно з цим договором за актом приймання-передавання майна, який підписується одночасно з цим договором.

Відповідно до п. 10.10. договору, майно вважається поверненим орендодавцю/балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акта приймання-передавання. Обов`язок щодо складання акта про повернення майна покладається на орендаря.

Договір укладено строком на 1 рік, що діє з 21.02.2017 до 21.02.2018 включно (п. 10.1. договору).

Згідно з п. 10.4. договору у разі відсутності заяви однієї з сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором, з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження цього договору.

Відповідно до акту приймання-передавання орендованого майна від 21.02.2017 позивач передав відповідачу в строкове платне користування майно.

05.03.2018 позивач направив відповідачу та третій особі повідомлення № 30-06/2370 про продовження строку дії договору оренди до 21.02.2019 та зазначив, що станом на 28.02.2018 заборгованість з орендної плати відсутня.

Позивачем направлено відповідачу та третій особі повідомлення № 30-06/2678 від 28.03.2019 про продовження строку дії договору оренди до 21.02.2020 зокрема зазначив, що станом на 26.03.2019 за відповідачем значиться заборгованість з орендної плати у сумі 6 034, 70 грн та нарахованої пені в розмірі 5 765, 55 грн.

05.06.2020 сторонами укладено договір №7767/01 про внесення змін до договору № 7767 від 21.02.2017, яким змінено п. 1.1. договору, а саме вартість майна станом на 31.01.2020 встановлено в розмірі 1 200 955, 00 грн, в п. 3.1. договору розмір орендної плати за базовий місяць встановлено в сумі 18 014, 32 грн та погоджено, що орендна плата за перший місяць оренди лютий 2020 року встановлюється шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції лютий місяць 2020 року. Крім того, продовжено строк дії договору до 21.02.2021 та погоджено, що положення договору № 7767/01 від 05.06.2021 розповсюджуються на відносини, що виникли з 21.02.2020.

Так, у період з лютого 2017 року по травень 2020 року, відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості з орендної плати до державного бюджету за договором оренди станом на 26.06.2020, позивачем нарахована відповідачу орендна плата за користування приміщенням у сумі 393 806, 80 грн.

Згідно з наданого позивачем розрахунку заборгованості з орендної плати за договором оренди, відповідач здійснював на рахунок позивача наступні оплати: 07.06.2018 у сумі 3 000, 00 грн, 03.07.2018 у сумі 5 000, 00 грн та в сумі 674, 18 грн, 20.07.2018 у сумі 1 000, 00 грн, 08.08.2018 у сумі 4 000, 00 грн, 16.08.2018 у сумі 2 000, 00 грн, 22.08.2018 у сумі 1 500, 00 грн, 27.08.2018 у сумі 1 000, 00 грн, 28.08.2018 у сумі 4 500, 00 грн, 29.08.2018 у сумі 3 000, 00 грн, 06.09.2018 у сумі 2 000, 00 грн, 19.09.2018 у сумі 1 000, 00 грн, 25.09.2018 у сумі 5 000, 00 грн, 28.09.2018 у сумі 5 000, 00 грн, 19.12.2018 у сумі 11 649, 45 грн, 16.01.2019 у сумі 5 340, 50 грн, 24.01.2019 у сумі 7 582, 55 грн, 07.02.2019 у сумі 6 968, 34 грн та в сумі 2 031, 66 грн, 07.03.2019 у сумі 11 947, 19 грн, 20.03.2019 у сумі 6 154, 42 грн, 25.03.2019 у сумі 11 446, 09 грн, 11.04.2019 у сумі 11 903, 93 грн та в сумі 6 154, 42 грн, 06.06.2019 у сумі 5 000, 00 грн, 05.07.2019 у сумі 1 543, 00 грн, 23.07.2019 у сумі 3 000, 00 грн, 30.07.2019 у сумі 15 000, 00 грн, 22.08.2019 у сумі 2 000, 00 грн, 30.08.2019 у сумі 2 000, 00 грн, 02.09.2019 у сумі 2 500, 00 грн, 18.09.2019 у сумі 2 000, 00 грн, 20.09.2019 у сумі 1 500, 00 грн, 02.10.2019 у сумі 1 000, 00 грн, 17.10.2019 у сумі 3 000, 00 грн, 23.10.2019 у сумі 1 000, 00 грн, 25.10.2019 у сумі 1 000, 00 грн, 05.11.2019 у сумі 15 000, 00 грн, 20.11.2019 у сумі 1 000, 00 грн, 29.11.2019 у сумі 3 000, 00 грн, 04.12.2019 у сумі 1 000, 00 грн та в сумі 1 000, 00 грн, 11.12.2019 у сумі 1 000, 00 грн, 24.12.2019 у сумі 1 000, 00 грн, 14.01.2020 у сумі 1 000, 00 грн, 27.01.2020 у сумі 1 000, 00 грн, 05.02.2020 у сумі 1 000, 00 грн, 11.02.2020 у сумі 3 000, 00 грн, 19.02.2020 у сумі 1 000, 00 грн, 03.03.2020 у сумі 1 000, 00 грн, 05.03.2020 у сумі 1 000, 00 грн, 29.04.2020 у сумі 10 000, 00 грн, 20.05.2020 у сумі 5 000, 00 грн, 11.06.2020 у сумі 3 000, 00 грн, що в загальній сумі складає 330 958, 97 грн.

Спір у даній справі виник у зв`язку з неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем свого грошового зобов`язання за договором оренди, в частині повної та своєчасної оплати орендної плати, у зв`язку з чим позивач, звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 62 847, 83 грн основного боргу, 3 757, 59 грн пені, 942, 50 грн інфляційних втрат та 1 885, 43 грн штрафу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частина 1 статті 759 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

Приписами ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у володіння та користування майно для здійснення господарської діяльності.

Матеріалами справи підтверджено, що в спірний період відповідач користувався орендованим нерухомим майном - нежитловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: 01054, місто Київ, вулиця Бульварно - Кудрявська, 21, переданим у користування на підставі договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 7767 від 21.02.2017.

Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Частинами 1, 4 ст. 286 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

На відносини, пов`язані із орендою комунального майна поширювалася дія Закону України "Про оренду державного та комунального майна" № 2269-XII від 10.04.1992 та з 01.02.2020 - дія Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 3 жовтня 2019 року № 157-IX.

У відповідності до ч. 3 ст. 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №2269-XII від 10.04.1992, орендар зобов`язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

Згідно із ч. 1 ст. 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №2269-XII від 10.04.1992, орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності.

Пунктом 11 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 3 жовтня 2019 року № 157-IX визначено, що орендар - фізична або юридична особа, яка на підставі договору оренди бере майно у користування за плату на певний строк;

Відповідно до ч. 4 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 3 жовтня 2019 року № 157-IX орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків провадження господарської діяльності.

У договорі сторони погодили, що орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70 % на 30 % щомісяця не пізніше 15 числа місяця наступного за звітним з урахуванням щомісячного індексу інфляції відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж (п. 3.6. договору).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно розрахунку, який було надано позивачем до матеріалів справи та перевірено судом, за користування приміщенням за період з лютого 2017 року по травень 2020 року, сума заборгованості за орендними платежами становить 62 847, 83 грн (393 806, 80 грн - 330 958, 97 грн).

Доказів на спростування підстав викладених у позові щодо заборгованості з орендної плати в сумі 62 847, 83 грн відповідачем не надано.

Отже, позовна вимога про стягнення заборгованості з орендної плати в розмірі 62 847, 83 грн підлягає задоволенню.

Також позивачем заявлено до стягнення з відповідача 942, 50 грн інфляційних втрат за період з жовтня 2019 року по квітень 2020 року.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Суд звертає увагу на те, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Якщо останній день строку для оплати товару припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, то в силу частини п`ятої статті 254 Цивільного кодексу України, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Зазначений спосіб розрахунку склався як усталена судова практика, його використовують всі бухгалтерські програми розрахунку інфляційних.

Вказана правова позиція також викладена в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної Палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 № 910/13071/19.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат у сумі 942, 50 грн за період з жовтня 2019 року по квітень 2020 року, суд встановив, що він виконаний арифметично невірно, оскільки позивачем в розрахунку зазначались суми основної заборгованості по періодам без урахування часткових проплат, здійснених до 15 числа місяця, а тому судом здійснено власний розрахунок інфляційних втрат:

Місяць нарахування орендної платиПеріод нарахування інфляційних втратЗаборгованість (грн)Індекс інфляціїСума інфляційних втрат (грн)
Вересень 2019Жовтень 2019 25 986, 89100,7181, 91
Жовтень 2019 Листопад 20195 986, 89100,15, 99
Листопад 2019Грудень 201910 585, 5399,8- 21,17
Грудень 2019Січень 202018 194,77100,236,39
Січень 2020Лютий 2020 26 782, 7999,7- 80, 35
Лютий 2020 Березень 202032 391, 98100,8259, 14
Березень 2020Квітень 202055 261, 20100,8442, 09
Всього 824, 00
За розрахунком суду розмір інфляційних втрат за період з жовтня 2019 року по квітень 2020 року складає 824, 00 грн.

Отже, вимога позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат підлягає частковому задоволенню, а саме в розмірі визначеному судом - 824, 00 грн.

Також за порушення виконання грошового зобов`язання позивач просить стягнути з відповідача 3 757, 59 грн пені та 1 885, 43 грн штрафу.

Відповідно до ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України одним з видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

За приписами ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно із ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Пунктом 3.7. договору встановлено що, орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.6. договору співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

В пункті 3.8. договору сторони погодили, що в разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 3 % від суми заборгованості.

Згідно п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» пеня, за визначенням частини третьої статті 549 Цивільного кодексу України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов`язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання. Застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов`язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі, притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України.

У інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. (Зазначена правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 09.02.18 у справі № 911/2813/17, від 17.04.18 у справі № 910/6064/16, від 25.05.18 у справі № 922/1720/17, від 08.08.18 у справі №908/1843/17).

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено договором або законом, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Отже, законодавець передбачив право сторін визначати в договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України .

Згідно зі ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Статтею 252 Цивільного кодексу України передбачено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Пунктом 3.7. договору сторонами погоджено, що пеня за прострочення оплати за договором нараховується за кожен день прострочення, включаючи день оплати.

Разом з тим, договір не містить іншого строку, відмінного від встановленого частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України, наприклад, який є меншим або більшим шести місяців, ні вказівки на подію, що має неминуче настати, ні зазначенням "до дати фактичного виконання", тощо.

Отже, умову, передбачену в п. 3.7. договору неможливо визнати такою, що встановлює інший строк нарахування штрафних санкцій, ніж передбачений ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верхового Суду від 15.11.2019 у справі № 904/1148/19 та від 12.12.2019 у справі № 911/634/19.

Перевіривши розрахунок пені в розмірі 3 757, 59 грн за період з 28.12.2019 по 26.06.2020, судом встановлено, що він виконаний невірно.

Тому, враховуючи шестимісячний строк нарахування пені від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, судом було здійснено наступний власний розрахунок пені, з урахування строку оплати визначеного пунктом 3.7. договору оренди, враховуючи часткові оплати, вихідні дні, а також обмежуючись періодом визначеним позивачем (з 28.12.2019 по 26.06.2020):

Місяць нарахування орендної платиНарахованоДата оплатиСума оплати (грн)Заборгованість (грн)Період нарахування пеніРозмір пені (грн)
Жовтень 2019 9 585,53
24.12.20191 000, 008 585, 5328.12.2019 - 14.01.2020114, 32
14.01.20201 000, 007 585, 5315.01.2020 - 27.01.2020116, 89
27.01.20201000, 006 585, 5328.01.2020 - 05.02.202038, 33
05.02.20201 000, 005 585, 5306.02.2020 - 11.02.202020, 14
11.02.20203 000, 002 585, 5312.02.2020 - 19.02.202012, 43
19.02.20201 000, 001 585, 5320.02.2020 - 03.03.202012, 39
03.03.20201 000, 00 585, 5304.03.2020 - 05.03.20200, 70
05.03.20201 000, 00
Листопад 201910 609, 24 10 609, 2428.12.2019 - 05.03.2020490, 03
29.04.202010 000, 0010 194, 7706.03.2020 - 29.04.2020303, 61
194, 7730.04.2020 - 20.05.20202, 41
Грудень 2019 10 588, 02 16.01.2020 - 20.05.2020752, 44
20.05.20205 000, 005 782, 7921.05.2020 - 11.06.202055, 62
11.06.20203 000, 002 782, 7912.06.2020 - 26.06.202013, 69
Січень 2019 10 609, 19 10 609, 1918.02.2020 - 26.06.2020675, 97
Лютий 201911 196, 45 11 196, 4517.03.2020 - 26.06.2020527, 40
Березень 201912 672, 77 12 672, 7716.04.2020 - 26.06.2020389,19
Квітень 201912 774, 15 12 774, 1516.05.2020 - 26.06.2020213,60
Травень 201912 818, 48 12 818, 4816.06.2020 - 26.06.202046,12
Всього 3 772, 89
За розрахунком суду розмір пені за період з 28.12.2019 по 26.06.2020 становить 3 772, 89 грн.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України згідно якого, суд при ухваленні рішення не може виходити за межі позовних вимог, судом розглядаються позовні вимоги в межах заявлених позивачем вимог.

Тому вимога позивача про стягнення з відповідача пені за період з 28.12.2019 по 26.06.2020 підлягає задоволенню в розмірі визначеному позивачем - 3 757, 59 грн

Що стосується стягнення з відповідача 1 885, 43 грн штрафу, то судом визнано його обґрунтованим та арифметично вірним, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача штрафу підлягає задоволенню.

Відповідач доводів позивача не спростував, контррозрахунку щодо заявлених до стягнення сум не надав.

Стосовно участі прокурора в даній справі, оцінка обґрунтованості порушення інтересів держави в особі органу, визначеного прокурором позивачем.

Законом України від 02.06.2016 № 1401-VIII "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", який набрав чинності 30.09.2016, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 1311, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Частиною четвертою статті 53 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII "Про прокуратуру", який набрав чинності 15.07.2015. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає в здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).

Системне тлумачення положень статті 53 Господарського процесуального кодексу України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво у суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (висновок викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.10.2019 у справі № 923/35/19, від 23.07.2020 у справі № 925/383/18).

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва суд не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною сьомою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Відтак, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду № 904/5598/18 від 20.07.2020

02.07.2020 позивачем на адресу прокуратури Донецької області направлено листа, в якому останній просить прокуратуру пред`явити позов до суду про стягнення заборгованості з орендної плати в зв`язку з неналежним виконанням відповідачем свого грошового зобов`язання за договором оренди державної власності, посилаючись на те, що в позивача відсутні кошти для сплати судового збору при подачі позову.

26.08.2020 та 08.09.2020 керівником Маріупольської місцевої прокуратури № 1 на адресу позивача направлені повідомлення, в яких зазначалось, що Маріупольської місцевої прокуратури № 1 встановлено підстави для представництва інтересів держави в суді. Прокуратурою ініціюється подання до суду позову в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву до ТОВ «Донфільтр» про стягнення заборгованості за договором оренди державного майна № 7767 від 21.02.2017 у сумі 69 433, 35 грн (а.с.32, 33).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року по справі № 912/2385/18 зазначила, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Беручи до уваги наявні в матеріалах справи звернення прокуратури до Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву, як сторони договору оренди державного майна № 7767 від 21.02.2017, відсутність звернення Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву до суду з позовом, позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 26 травня 2020 року по справі № 912/2385/18 ВС КГС у постанові № 904/5598/18 від 20.07.2020, суд вважає звернення прокурора до суду обґрунтованим.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на вищенаведені норми, враховуючи доведення позивачем своїх позовних вимог, а відповідачем не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 62 847, 83 грн основного боргу, 1 885, 43 грн штрафу, 3 757, 59 грн пені та 824, 50 грн інфляційних втрат.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 233, 237 - 238, 240, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Донфільтр» (87528, Донецька обл., місто Маріуполь, проспект Будівельників, будинок 141 А) на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву (01032, місто Київ, бульвар Тараса Шевченка, будинок 50-Г) 62 847 (шістдесят дві тисячі вісімсот сорок сім) грн 83 коп. основного боргу, 1 885 (одну тисячу вісімсот вісімдесят п`ять) грн 43 коп. штрафу, 3 757 (три тисячі сімсот п`ятдесят сім) грн 59 коп. пені та 824 (вісімсот двадцять чотири) грн 50 коп. інфляційних втрат.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Донфільтр» (87528, Донецька обл., місто Маріуполь, проспект Будівельників, будинок 141 А) на користь Донецької обласної прокуратури (87500, Донецька обл., місто Маріуполь, вулиця Університетська, будинок 6, ідентифікаційний код 25707002) 2 098 (дві тисячі дев`яносто вісім) грн 43 коп. судового збору.

4. У задоволенні іншої частини позову відмовити.

5. Після набрання рішенням суду законної сили видати наказ.

6. Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до апеляційної інстанції у строки передбачені ст. 256 ГПК України.

Суддя Я.А.Карабань