РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.08.2021Справа № 910/7208/21

Господарський суд міста Києва в складі судді Коткова О.В., розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу № 910/7208/21

за позовом Публічного акціонерного товариства "МТБ Банк"

до ОСОБА_1

про стягнення грошових коштів

Без виклику учасників судового процесу.

СУТЬ СПОРУ:

05 травня 2021 року до Господарського суду міста Києва від Публічного акціонерного товариства "МТБ Банк" (позивач) надійшла позовна заява б/н від 30.04.2021 року до ОСОБА_1 (відповідач) про стягнення штрафу у розмірі 212 932,25 грн. (двісті дванадцять тисяч дев`ятсот тридцять дві гривні 25 копійок).

Позовні вимоги обгрунтовані порушенням відповідачем, як іпотекодавцем за іпотечним договором від 28.09.2005 року, п. 2.3.6. вказаного правочину щодо повідомлення позивача, як іпотекодержателя, про розгляд Голосіївським районним судом м. Києва справи № 752/8858/18 у якій ОСОБА_1 була відповідачем, у зв`язку з чим позивачем заявлено вимогу про стягнення штрафу у розмірі 212 932,25 грн. у відповідності до п. 2.3.14 іпотечного договору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.05.2020 року у справі № 910/7208/21 позовну заяву б/н від 30.04.2021 року Публічного акціонерного товариства "МТБ Банк" ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів залишено без руху, надано Публічному акціонерному товариству "МТБ Банк" строк для усунення встановлених недоліків позовної заяви протягом 5 (п`яти) днів з дня вручення даної ухвали.

Так, поштове відправлення з ухвалою суду у даній справі було направлене Публічному акціонерному товариству "МТБ Банк" за адресою: 68003, Одеська обл., м. Чорноморськ, пр-т Миру, 28, яка вказана в позовній заяві та відповідає адресі місцезнаходження у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та за адресою для листування: 03150, м. Київ, вул. Євгена Коновальця, 15, корпус 1, літ. А.

18 травня 2021 року через відділ діловодства суду від представника Публічного акціонерного товариства "МТБ Банк" надійшло клопотання б/н від 18.05.2021 року "Про усунення недоліків".

У зв`язку з тим, що відповідач - ОСОБА_1 є фізичною особою, Господарський суд міста Києва звернувся до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації із запитом з метою встановлення зареєстрованого місця проживання вище вказаної особи.

27 травня 2021 року через відділ діловодства суду від Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації надійшла відповідь на запит суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.06.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи № 910/7208/21 здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; встановлено відповідачу строк у п`ятнадцять днів з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позов із урахуванням вимог, передбачених статтею 165 Господарського процесуального кодексу України, з викладенням мотивів повного або часткового відхилення вимог позивача з посиланням на діюче законодавство; докази направлення відзиву позивачу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.07.2021 року заяву б/н від 25.06.2021 року "Про продовження строку на подачу відзиву та додаткових пояснень" ОСОБА_1 № 910/7208/21 задоволено, продовжено ОСОБА_1 процесуальний строк встановлений судом для подачі відзиву на позовну заяву та додаткових пояснень до 10.07.2021 року.

05.07.2021 року через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі, у зв`язку з тим, що спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, тому що укладаючи іпотечний договір ОСОБА_1 діяла, як фізична особа, а не як суб`єкт господарювання.

Вказане клопотання судом відхилене, з підстав його необґрунтованості, в аспекті ст. 231 ГПК України з огляду на наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.11.2019 року у справі № 910/9362/19 навела висновок про те, що до юрисдикції господарських судів належать справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі № 910/1733/18 та від 19.03.2019 року у справі № 904/2526/18.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.11.2019 року у справі № 910/9362/19 додатково звернула увагу на те, що положення пункту 1 частини 1 статті 20 ГПК України пов`язують належність до господарської юрисдикції справ у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не з об`єднанням позовних вимог до боржника у забезпечувальному зобов`язанні з вимогами до боржника за основним зобов`язанням, а з тим, що сторонами основного зобов`язання мають бути юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

ОСОБА_1 хоч і не є підприємцем, проте відповідно до положень статті 23 Закону України "Про іпотеку" набула статусу іпотекодавця у спірних правовідносинах.

05.07.2021 року через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив, в якому відповідач проти позовних вимог заперечив. Заперечення мотивовані тим, що рішення у справі № 752/8858/18 винесено в період коли ПАТ "МТБ Банк" не був іпотекодержателем, а ОСОБА_1 не мала жодних зобов`язань перед банком. Крім того, відповідач вказує, що позивач звернувся до суду з даним позовом з пропуском строку позовної давності.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами (ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України).

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

27.09.2005 року між Відкритим акціонерним товариством «Морський транспортний банк», правонаступником по всім правам та зобов`язанням якого виступало Публічне акціонерне товариство «Марфін Банк», після зміни найменування останнього виступає Публічне акціонерне товариство "МТБ Банк" (банк) та Приватним підприємством «СВІЧКОЛАП трейдінг», правонаступником якого є Приватне підприємство «Ратмир-Соло» (позичальник) було укладено кредитний договір № 76/K, предметом якого є надання позичальнику кредиту у вигляді кредитної лінії з 27.09.2005 року з кінцевим терміном погашення по 27.09.2010 року з лімітом заборгованості 1 500 000,00 дол. США для поповнення обігових коштів, фінансування витрат на ремонт виробничих і офісних приміщень, придбання нерухомого майна зі сплатою за користування кредитними коштами 14,5 % річних за фактичний період користування від фактичної суми заборгованості за кредитом щомісяця та погашенням кредиту відповідно до графіку.

З метою забезпечення виконання зазначеного кредитного договору, 28.09.2005 року між Банком (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавець) було укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Кара В.В., зареєстрований в реєстрі за № 655, предметом якого є надання іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна, зазначеного в п. 1.6. цього договору, в забезпечення виконання зобов`язань Приватного підприємства "СВІЧКОЛАП трейдінг" перед іпотекодержателем, в силу чого іпотекодержатель має право в разі невиконання позичальником зобов`язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами позичальника та (або) іпотекодавця (п. 1.1. Іпотечного договору).

Відповідно до п. 1.2. Іпотечного договору іпотекою забезпечується виконання зобов`язань позичальника, що випливають з кредитного договору від 27.09.2005 року № 76/к, згідно з яким іпотекодержатель зобов`язується надати позичальнику кредит у вигляді кредитної лінії з лімітом заборгованості 1 500 000,00 доларів США з 2 вересня 2005 року і терміном погашення до 27 вересня 2010 року включно, на поповнення обігових коштів, фінансування витрат на ремонт виробничих і офісних приміщень, придбання нерухомого майна із сплатою 14,5% річних, за фактичний період користування кредитом (із розрахунку 360 календарних днів у році) від фактичної суми заборгованості за кредитом, а позичальник зобов`язується в розмірі, на умовах та в строки, визначені в кредитному договорі, повернути іпотекодержателю кредит, сплатити відсотки за користування кредитом, а також сплатити комісії, штрафі та пені передбачені умовами кредитного договору.

Пунктом 1.6. Іпотечного договору визначено, що в забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно (предмет іпотеки), що є власністю іпотекодавця, а саме: квартира АДРЕСА_1 , що належить останній на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 08.12.2004 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення м. Києва на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення за № 2252-C/KI від 01.12.2004 року, зареєстрований у встановленому законом порядку як окремий виділений в натурі об`єкт права власності в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 10.12.2004 року в реєстровій книзі № 392-125 під реєстровим № 43955.

В пункті 2.3.6. Іпотечного договору встановлено, що іпотекодавець зобов`язується у випадку пред`явлення до іпотекодавця іншими особами вимог про визнання за ним права власності або інших прав на предмет іпотеки, про вилучення (витребування) або про обтяження предмету іпотеки вимогами, задоволення яких може спричинити зменшення його вартості, іпотекодавець зобов`язується не пізніше наступного дня за днем отримання вимоги повідомити про це іпотекодержателя.

Як вказує позивач, відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 07.04.2021 року № 251480574 Публічне акціонерне товариство "МТБ Банк" є іпотекодержателем нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 за Іпотечним договором 28.09.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Кара В.В., зареєстрованого в реєстрі за № 655.

В обгрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26.02.2020 року у справі № 752/8858/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено; в порядку поділу майна подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 ; в порядку поділу майна подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

Втім, ОСОБА_1 , в порушення п. 2.3.6. Іпотечного договору, не повідомила ПАТ "МТБ Банк" (іпотекодержателя) про судовий спір у справі № 752/8858/18, у зв`язку з чим позивачем на підставі п. 2.3.14 Іпотечного договору нараховано та заявлено до стягнення штраф у розмірі 25% від вартості предмету іпотеки, розмір якого за розрахунками позивача, становить 212 932,25 грн.

Позивач вказує, що про зазначений спір у справі № 752/8858/18 він дізнався на сайті Судової влади України та з Єдиного держаного реєстру судових рішень в квітні 2021 року.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Як вже було встановлено судом вище, 28.09.2005 року між Банком, як іпотекодержателем, та ОСОБА_1 , як іпотекодавцем, було укладено Іпотечний договір в забезпечення виконання позичальником (ПП «СВІЧКОЛАП трейдінг», правонаступником якого є Приватне підприємство «Ратмир-Соло») зобов`язань за кредитним договором № 76/K від 27.09.2005 року.

Предметом іпотеки за вищезазначеним Іпотечним договором є квартира АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві власності.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26.02.2020 року у справі № 752/8858/18 в порядку поділу майна подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 ; в порядку поділу майна подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

На твердження позивача, ОСОБА_1 не повідомила ПАТ "МТБ Банк" про судовий спір у справі № 752/8858/18, чим порушила п. 2.3.6. Іпотечного договору.

Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Так, пунктом 2.3.6. Іпотечного договору передбачено, що іпотекодавець зобов`язується у випадку пред`явлення до іпотекодавця іншими особами вимог про визнання за ним права власності або інших прав на предмет іпотеки, про вилучення (витребування) або про обтяження предмету іпотеки вимогами, задоволення яких може спричинити зменшення його вартості, іпотекодавець зобов`язується не пізніше наступного дня за днем отримання вимоги повідомити про це іпотекодержателя.

За умовами п. 2.3.14. Іпотечного договору, у випадку порушення іпотекодавцем будь-якого із зобов`язань, передбачених п.п. 2.3.2., 2.3.5., 2.3.6., 2.3.8., 2.3.12 даного договору, він сплачує на користь іпотекодержателя штраф у розмірі 25% від вартості предмету іпотеки, зазначеної в п. 1.10. цього договору.

В пункті 1.10. Іпотечного договору встановлено, що за домовленістю сторін вартість предмету іпотеки складає 168 859,20 доларів США, що за курсом НБУ на дату укладання цього договору складає 851 729,00 грн.

За викладених обставин, позивачем нараховано та заявлено до стягнення штраф у розмірі 212 932,25 грн.

Відповідач проти позовних вимог заперечив посилаючись на те, що рішення у справі № 752/8858/18 винесено в період коли ПАТ "МТБ Банк" не був іпотекодержателем, а ОСОБА_1 не мала жодних зобов`язань перед банком. Відповідач також вказує, що позивач звернувся до суду з даним позовом з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до інформації у Єдиному державному реєстрі судових рішень ухвалою Київського апеляційного суду від 18.05.2021 року у справі № 752/8858/18 поновлено представнику Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» строк апеляційного оскарження рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 лютого 2020 року; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 лютого 2020 року.

Підставою для поновлення апелянту строку апеляційного оскарження рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 лютого 2020 року стало те, що про оскаржуване рішення апелянту стало відомо з сайту ЄДРСР 15.04.2021 року, до розгляду справи апелянт не був залучений, однак оскаржуване рішення стосується прав банку, розподілене майно знаходиться в іпотеці банку.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною першою статті 258 Цивільного кодексу України визначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14.08.2018 року у справі № 922/1425/17.

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст. 267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами статті 261 Цивільного кодексу України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться у статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз положень статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але, враховуючи право позивача за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропущення позовної давності саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин. Це також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести відсутність об`єктивних перешкод для своєчасного звернення позивача з вимогою про захист порушеного права.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 706/1272/14-ц, від 21.08.2019 року у справі № 911/3681/17 та від 20.11.2018 року у справі № 907/50/16).

Відповідач стверджує, що позивачу про спір у справі № 752/8858/18 було відомо ще з 2018 року, тому саме з 2018 року починається перебіг строку позовної давності для заявлення позовних вимог про стягнення штрафу.

Зі змісту ухвали Київського апеляційного суду від 18.05.2021 року у справі № 752/8858/18 слідує, що строк апеляційного оскарження судового рішення був пропущений з поважних причин, оскільки про оскаржуване рішення ПАТ «МТБ Банк» стало відомо з сайту ЄДРСР 15.04.2021 року, до розгляду справи апелянт не був залучений, однак оскаржуване рішення стосується прав банку, розподілене майно знаходиться в іпотеці банку.

З огляду на фактичні обставини справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» штрафу у розмірі 212 932,25 грн. пред`явлені позивачем в межах строку позовної давності.

З приводу висвітлення всіх доводів відповідачів суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 року Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору у розмірі 3193,98 грн. відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 73, 86, 129, 219, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) на користь Публічного акціонерного товариства "МТБ Банк" (68003, Одеська обл., м. Чорноморськ, пр-т Миру, 28) штраф - 212 932,25 грн. (двісті дванадцять тисяч дев`ятсот тридцять дві гривні 25 копійок) та судовий збір - 3193,98 грн. (три тисячі сто дев`яносто три гривні 98 копійок).

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 03.08.2021р.

Суддя О.В. Котков