РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.08.2021Справа № 910/3000/21
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді - Приходько І.В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

за позовом ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "ПРОСТО-СТРАХУВАННЯ"

до ГОЛОВНОГО УПРАВЛІННЯ НАЦІОНАЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ У М. КИЄВІ

про стягнення 95 135,10 грн.,

без виклику учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ПРИВАТНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО "ПРОСТО-СТРАХУВАННЯ" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до ГОЛОВНОГО УПРАВЛІННЯ НАЦІОНАЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ У М. КИЄВІ про відшкодування шкоди у розмірі 95 135,10 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що ним як страховиком транспортного засобу "Audi Q7", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснено страхувальникові страхове відшкодування в розмірі 195 135,10 грн., внаслідок чого у позивача на підставі ст.ст. 993, 1172, 1187, 1192 Цивільного кодексу України виникло право на відшкодування збитків з відповідача. Так, позивач зазначає, що саме відповідач є особою, яка має відшкодувати шкоду, завдану її працівником ( ОСОБА_1 ) під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Оскільки ПрАТ "Страхова компанія "Універсальна", як страховиком цивільно-правової відповідальності власника транспортного засобу "ГАЗ 3302", реєстраційний номер НОМЕР_2 , відповідно до полісу 172233448, було виплачено 100 000,00 грн. страхового відшкодування, позивач звернувся з позовом до ГОЛОВНОГО УПРАВЛІННЯ НАЦІОНАЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ У М. КИЄВІ з вимогою про стягнення 95 135,10 грн. залишку фактично не відшкодованої шкоди.

Згідно з пунктом 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Частиною 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 1 статті 250 Господарського процесуального кодексу України, питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.03.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

30.03.2021 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому сторона заперечила проти позову та покладення не неї витрат на правову допомогу. Заперечення відповідача ґрунтуються на позиції того, що особа яка винна у вчиненні ДТП ( ОСОБА_1 ) пошкодив автомобіль "Audi Q7", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 не у наслідок виконання службових обов`язків, а через власну недбалість, що, на думку відповідача, є підставою для відмову у задоволенні позову.

Беручи до уваги запровадження карантину та особливого режиму роботи суду, зважаючи на період перебування судді Приходько І.В. у відпустці, завершальний розгляд справи здійснювався 06.08.2021.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

05.11.2019 між позивачем (страховик) та ОСОБА_2 (страхувальник) було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту, відповідно до якого позивачем були застраховані майнові інтереси страхувальника, пов`язані з експлуатацією транспортного засобу "Audi Q7", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

26.12.2019 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля "Audi Q7", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та транспортного засобу транспортного засобу "ГАЗ 3302", реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1 (який визнаний винним у вчиненні ДТП постановою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17.01.2020 у справі № 362/107/20).

Внаслідок даного ДТП було пошкоджено транспортний засіб "Audi Q7", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який був застрахований позивачем.

Страховим актом № 142389 від 15.01.2020 було затверджено суму страхового відшкодування у розмірі 195 135,10 грн.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачем на виконання договору добровільного страхування наземного транспорту фактично було виплачено на користь страхувальника страхове відшкодування у розмірі 195 135,10 грн. згідно платіжного доручення № 1013 від 15.01.2020.

Таким чином, позивач, здійснивши виплату страхового відшкодування, набув право вимоги до відповідальної за заподіяні збитки особи, якою є ОСОБА_1 (визнаний винним у вчиненні ДТП постановою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17.01.2020 у справі № 362/107/20).

Частиною другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля "ГАЗ 3302", реєстраційний номер НОМЕР_2 , на момент скоєння вищезазначеної ДТП була застрахована у ПрАТ "Страхова компанія "Універсальна", згідно з Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів 172233448 (що також підтверджується відомостями з Централізованої бази даних МТСБУ).

Пунктом 22.1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до статті 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Отже, з виконанням страховиком на підставі договору добровільного майнового страхування свого обов`язку з відшкодування на користь потерпілого завданої йому внаслідок ДТП шкоди відповідно до приписів статті 512 ЦК України відбувається фактична заміна кредитора у таких зобов`язаннях: у деліктному зобов`язанні винуватця; у зобов`язанні страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ здійснити відшкодування завданої шкоди, адже відповідні права потерпілого як кредитора переходять до страховика за договором добровільного майнового страхування.

Так, 28.05.2020 ПрАТ "Страхова компанія "Універсальна" було виплачено позивачеві 100 000 грн. (враховуючи ліміт відповідальності, що визначений полісом).

Таким чином, розмір не відшкодованих позивачеві збитків за вищезазначеним страховим випадком склав 95 135,10 грн. (195 135,10 - 100 000 = 95 135,10).

З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до відповідача з претензією від 11.11.2020 на суму 95 135,10 грн., проте відповідачем не було здійснено відшкодування збитків на вказану суму.

В цій частині судом враховано, що спеціальні норми Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обмежують розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29); відповідно до пунктів 32.4, 32.7 статті 32 страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив ДТП; шкоду, пов`язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу; згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.05.2018 по справі № 910/6094/17.

Частиною 1 статті 1194 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Так, згідно з ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 № 6, під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснює експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013 № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір.

З матеріалів справи вбачається, що спірна ДТП відбулася безпосередньо під час виконання ОСОБА_1 своїх службових обов`язків. Так, листом віл 10.02.2021 Департамент кадрового забезпечення Національної поліції України повідомив, що станом на 26.12.2019 старший сержант поліції ОСОБА_1 перебував на посаді поліцейського конвойної служби відділу превенції Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м.Києві.

При цьому суд зазначає про безпідставність та необґрунтованість доводів відповідача стосовно того, що ОСОБА_1 завдав шкоди застрахованому позивачем транспортному засобу не у наслідок виконання службових обов`язків. Так, у відзиві на позовну заяву відповідач виклав обставини та підтвердив, що при здійсненні ДТП ОСОБА_1 керувавши службовим автомобілем "ГАЗ 3302", реєстраційний номер НОМЕР_2 , перебував під час несення служби у форменому одязі з вогнепальною зброєю та спеціальними засобами. Також відповідачем у відзиві підтверджено, що при скоєнні ДТП ОСОБА_1 у складі наряду конвойної служби поліції здійснював доставлення спецконтингенту до Київського обласного психіатрично-наркологічного медичного об`єднання.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується та відповідачем не спростовано факт виконання ОСОБА_1 службових обов`язків під час здійснення ДТП.

Доказів того, що при скоєнні ДТП ОСОБА_1 неправомірно або безпідставно керував транспортним засобом "ГАЗ 3302", реєстраційний номер НОМЕР_2 матеріали справи не містять. Обставин того, що шкоду транспортному засобу марки "Audi Q7", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , було завдано внаслідок непереборної сили або умислу водія судом не встановлено.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги положення частини 1 статті 1194, частини 1 статті 1172 Цивільного кодексу України, зважаючи на факт того, що відповідачем не надано доказів перерахування позивачу різниці між фактичним розміром заподіяної шкоди (195 135,10 грн.) і здійсненою страховою виплатою (100 000 грн.), позовні вимоги про стягнення 95 135,10 грн. визнаються судом правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, приймаючи до уваги, що відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги, зважаючи на встановлені судом фактичні обставини, з огляду на приписи вищезазначених норм законодавства, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з покладенням судового збору на відповідача.

Крім того, позивач також просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст.123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

У відповідності до ч.2 ст.126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як вбачається із матеріалів справи, між Приватним акціонерним товариством "ПРОСТО-СТРАХУВАННЯ" та Адвокатським бюро "Синюк та партнери" укладений договір №1 про надання правової допомоги від 02.01.2020, відповідно до якого клієнт доручає, а адвокатське бюро приймає на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором.

За змістом пунктів 4.1, 4.2 та 4.6 вказаного договору вартість наданих юридичних послуг адвокатське бюро визначає самостійно після одержання від клієнта замовлення на надання юридичної допомоги та виставляє клієнту відповідний рахунок, за результатами надання юридичної допомоги складається акт, що підписується представниками сторін з кожної сторони.

Як встановлено судом, адвокатом Синюком С.Л. було надано послуги з консультації на суму 1000,00 грн., підготовчих дій на суму 2000,00 грн., а також послуги із підготовки та подання позовної заяви в суд на суму 2000,00 грн., що відображено у детальному описі робіт (наданих послуг), виконаних для надання правової допомоги від 16.02.2021.

Повноваження адвоката Синюка С.Л. підтвердженні ордером серії КС №791370 від 04.01.2021.

Платіжними дорученнями № 83 та № 84 від 04.01.2021 підтверджується оплата позивачем наданих юридичних послуг відповідно до договору №1 про надання правової допомоги від 02.01.2020.

З урахуванням наведеного, позивачем подано до матеріалів справи достатньо доказів на підтвердження факту надання Адвокатським бюро "Синюк та партнери" професійної правничої допомоги позивачу на суму 5000,00 грн.

Відповідач повністю заперечував проти розміру заявлених витрат на правову допомогу.

З урахуванням предмету та підстав позову, виходячи з встановлених обставин, характеру спірних правовідносин та обсягів матеріалів справи, беручи до уваги факт розгляду даної справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику представників сторін, а також зважаючи на необхідність дотримання принципу співмірності та розумності судових витрат, суд дійшов до висновку, що співмірною із складністю справи та наданими адвокатом послугами є сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн., а відтак зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з ГОЛОВНОГО УПРАВЛІННЯ НАЦІОНАЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ У М. КИЄВІ (Україна, 01601, місто Київ, ВУЛИЦЯ ВОЛОДИМИРСЬКА, будинок 15, ідентифікаційний код 40108583) на користь ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "ПРОСТО-СТРАХУВАННЯ" (Україна, 04050, місто Київ, ВУЛИЦЯ ГЕРЦЕНА, будинок 10, ідентифікаційний код 24745673) витрати по виплаті страхового відшкодування у розмірі 95 135,10 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 270,00 грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 06.08.2021.

Суддя І.В. Приходько