УХВАЛА

04 серпня 2021 року

м. Київ

Справа № 910/11448/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

головуючий - Стратієнко Л.В.,

судді: Кібенко О.Р., Кондратова І.Д.,

за участю секретаря судового засідання - Юдицького К.О.;

за участю представників:

позивача - не з`явився,

відповідача - Савулій В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів,

на рішення Господарського суду міста Києва

(суддя - Бондаренко-Легких Г.П.)

від 16.02.2021

та постанову Північного апеляційного господарського суду

(головуючий - Дідиченко М.А., судді - Майданевич А.Г., Пономаренко Є.Ю.)

від 26.05.2021,

у справі за позовом Приватного підприємства сільськогосподарська виробнича фірма "Агро"

до Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів

про зобов`язання вчинення дій та стягнення суми компенсації витрат зі зберігання майна

В С Т А Н О В И В:

у серпні 2020 року ПП СВФ "Агро" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів про зобов`язання вчинити дії та стягнення сум компенсації витрат за зберігання майна.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що дія укладеного між сторонами договору управління майном закінчилася, проте відповідач не прийняв майно з управління за актом приймання-передачі, на неодноразові звернення позивача щодо прийняття майна з управління не реагує. За твердженням позивача, з 07.07.2019 він забезпечує належну схоронність майна, переданого йому в управління, незважаючи на закінчення договору та несе витрати, які підлягають відшкодуванню відповідачем.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.02.2021, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.05.2021, позов задоволено частково. Зобов`язано Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів прийняти від ПП СВФ "Агро" майно - Новоайдарський елеватор, переданий в управління на підставі договору управління майном (активами) від 06.04.2018 за № 967, з укладанням акту приймання - передачі.

В задоволенні позовних вимог про стягнення 363 347,29 грн компенсації витрат відмовлено.

За висновками господарських судів відповідач був зобов`язаний після закінчення строку дії договору управління прийняти від позивача майно та підписати відповідний акт повернення майна, проте не виконав відповідне зобов`язання.

Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення компенсації витрат за зберігання майна, суди вказали, що умовами укладеного між сторонами договору не передбачено обов`язку позивача здійснювати зберігання майна після закінчення строку дії договору, не покладено такого обов`язку на управителя і чинним законодавством, відтак понесення позивачем будь-яких витрат щодо збереження майна є власним рішенням позивача, яке не породжує зустрічних зобов`язань відповідача щодо відшкодування таких витрат.

У червні 2021 року Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати вказані рішення і прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенню позову.

Підставами для скасування судових рішень відповідач зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судами першої та апеляційної інстанцій. Вказує, що судами не було враховано висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/2260/17.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши наявність зазначеної у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судових рішень (п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України), дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів на рішення Господарського суду міста Києва від 16.02.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.05.2021 у справі на підставі п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України, з огляду на таке.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Зі змісту п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України вбачається, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих же норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права полягає, зокрема, у такому: у різному тлумаченні судами змісту відповідних норм, що зумовлює відмінність у висновках про наявність чи відсутність суб`єктивних прав та обов`язків учасників певних правовідносин; у різному застосуванні правил вирішення колізій між нормами права з урахуванням їх юридичної сили, а також дії у часі, просторі та за колом осіб; у застосуванні різних норм права для регулювання аналогічних правовідносин або у поширенні дії норми на певні відносини в одних випадках і незастосуванні цієї норми до аналогічних відносин в інших випадках; у різному застосуванні аналогії права чи закону у подібних правовідносинах (висновок викладений у п. 28 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2020 у справі № 367/2022/15-ц).

Щодо подібності правовідносин, то необхідно зазначити, що зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (такий висновок викладений в п. 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16, п. 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 925/3/17, п. 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16).

Скаржник, обґрунтовуючи наявність підстави касаційного оскарження рішень судів, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, вказав, що судами не було враховано висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/2260/17.

Верховний Суд, проаналізувавши судове рішення, висновки в якому, на думку скаржника, не були враховані судом апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваних рішень, встановив, що висновки суду касаційної інстанції у справі № 905/2260/17 не стосуються спору про зобов`язання установника управління (Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів) прийняти майно від управителя з підстав закінчення строку договору управління майном.

У справі №905/2260/17 предметом позову були вимоги про визнання договору оренди нежитлового приміщення припиненим та зобов`язання прийняти нежитлове приміщення за актом прийому-передачі.

Ухвалюючи постанову у зазначеній справі, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що положення статті 16 ЦК України та статті 20 ГК України не передбачають такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим та зобов`язання прийняти нежитлове приміщення за актом прийому-передачі, а реалізація такого способу захисту, як зміна або припинення правовідношення, може відбуватися шляхом розірвання договору. Натомість, звертаючись до суду з вимогою щодо визнання договору припиненим, позивач прагне досягти правової визначеності, тобто прагне підтвердження судом припинення прав орендодавця на одержання орендної плати. Водночас відповідно до абзацу другого частини другої статті 20 ГК України у цьому разі належним способом захисту є визнання відсутності права відповідача (пункти 58, 59 постанови).

З викладеного вбачається, що висновки Великої Палати Верховного Суду в наведеній постанові стосуються орендних правовідносин та, на відміну від цієї справи, не стосуються питання правової оцінки наявності/відсутності факту порушення прав та інтересів управителя внаслідок відмови установника управління прийняти від управителя майно після закінчення строку дії договору за наявності договірного зобов`язання установника управління на таке прийняття (у цій справі у договорі управління майном (активами) від 06.04.2018 за № 967) як необхідної передумови звернення до суду за захистом своїх прав.

З урахуванням вказаного, Верховний Суд дійшов висновку, що правовідносини у справах, на які посилається скаржник та у справі, що переглядається, не є подібними.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Отже, оскільки наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, не знайшла підтвердження після відкриття касаційного провадження, Верховний Суд відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 296 цього Кодексу дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі № 910/11448/20 за касаційною скаргою Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

Керуючись ст. ст. 234, 235, 296, Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

закрити касаційне провадження у справі № 910/11448/20 за касаційною скаргою Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів на рішення Господарського суду міста Києва від 16.02.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.05.2021.

Ухвала набирає законної сили після її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Л. Стратієнко

Судді О. Кібенко

І. Кондратова