ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"26" липня 2021 р.м. Одеса Справа № 916/748/21
Господарський суд Одеської області у складі судді Д`яченко Т.Г.

при секретарі судового засідання Аганін В.Ю.

розглянувши справу №916/748/21

За позовом: Фізичної особи-підприємця Семери Вікторії Анатоліївни ( АДРЕСА_1 ; код НОМЕР_1 )

До відповідача: Фізичної особи-підприємця Наумової Олени Олександрівни ( АДРЕСА_2 ; код НОМЕР_2 )

Про стягнення 234456,08 грн.

Представники:

від позивача : Семера В.А., паспорт

від відповідача: Стефанюк М.М., адвокат за ордером

Встановив: Фізична особа-підприємець Семера Вікторія Анатоліївна звернулась до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Наумової Олени Олександрівни про стягнення 234456,08 грн.

Позовні вимоги позивача направлено на стягнення з відповідача 234456,08 грн., з яких 189000,00 грн. безпідставно набуті кошти, 29614,10 грн. збитки, завдані внаслідок знецінення коштів згідно встановленого індексу інфляції за весь час безпідставного утримання коштів та 15841,98 грн. 3% річних за користування чужими коштами.

22.03.2021р. до суду від позивача надійшла заява про уточнення позовної заяви (виправлення помилок в тексті).

Ухвалою господарського суду Одеської області від 24.03.2021р. прийнято позовну заяву Фізичної особи-підприємця Семери Вікторії Анатоліївни до розгляду та відкрито провадження у справі №916/748/21. Справу ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на "19" квітня 2021 р. о 12:00. Запропоновано відповідачу підготувати та надати до суду і одночасно надіслати позивачеві відзив на позов, оформлений з урахуванням вимог, встановлених ст.165 ГПК України, протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали суду. Викликано учасників справи у підготовче засідання, призначене на 19.04.2021р. 12:00.

09.04.2021р. до суду від відповідача надійшла заява про продовження строку на подання відзиву.

16.04.2021р. до суду відповідачем було надано відзив на позовну заяву.

19.04.2021р. до суду позивачем було надано відповідь на відзив.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 19.04.2021р. продовжено строк проведення підготовчого провадження у справі №916/748/21 на 30 днів до 23.06.2021р. Відкладено підготовче засідання на "17" травня 2021р. о 12:00. Викликано учасників справи у підготовче засідання, призначене на 17.05.2021р. о 12:00.

14.05.2021р. до суду відповідачем були надані заперечення.

Крім того, у поданих запереченнях відповідачем було заявлено вимогу щодо залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю „Агрооптіма", оскільки, як було вказано відповідачем, товар позивача знаходиться у зазначеної особи.

17.05.2021р. судом було оголошено протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 31.05.2021р. о 11:45.

24.05.2021р. до суду позивачем було подано заперечення на заперечення відповідача на відповідь на відзив.

31.05.2021р. судом було оголошено протокольну ухвалу про відмову у задоволенні вимоги відповідача про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю „Агрооптіма", оскільки, приймаючи до уваги предмет та підстави позову, за результатами розгляду даного спору рішення суду у даній справі не вплине на його права та обов`язки.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 31.05.2021р. закрито підготовче провадження у справі № 916/748/21. Призначено справу до судового розгляду по суті в засіданні суду на "23" червня 2021р. о 15:30. Викликано учасників справи у судове засідання, призначене на 23.06.2021р. о 15:30.

23.06.2021р. судом було оголошено перерву по справі до 26.07.2021р. о 14:30.

Позивач підтримує поданий позов та просить суд його задовольнити.

Відповідач заперечує проти заявлених вимог позивача та просить суд відмовити в їх задоволенні повністю.

У судовому засіданні 26.07.2021 року судом було оголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено 03.08.2021р.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача за час розгляду справи, суд встановив.

22 березня 2018р. Фізичною особою-підприємцем Семерою Вікторією Анатоліївною на рахунок Фізичної особи-підприємця Наумової Олени Олександрівни було перераховано грошові кошти у розмірі 105000,00 грн., відповідно до платіжного доручення №64 від 22.03.2018р.

27 березня 2018р. Фізичною особою-підприємцем Семерою Вікторією Анатоліївною на рахунок Фізичної особи-підприємця Наумової Олени Олександрівни було перераховано грошові кошти у розмірі 51000,00 грн., відповідно до платіжного доручення №66 від 27.03.2018р.

13 квітня 2018р. Фізичною особою-підприємцем Семерою Вікторією Анатоліївною на рахунок Фізичної особи-підприємця Наумової Олени Олександрівни було перераховано грошові кошти у розмірі 33000,00 грн., відповідно до платіжного доручення №73 від 13.04.2018р.

Факт перерахування позивачем на рахунок відповідача грошових коштів у загальному розмірі 189000,00 грн. підтверджується копіями платіжних доручень, що наявні в матеріалах справи та банківською випискою по рахунку № НОМЕР_3 АТ „Райффайзен Банк Аваль", що також була надана позивачем.

За поясненнями позивача, після перевірки договірної документації та первинних документів, виявилось, що зазначені платежі не мають обґрунтування відповідними договірними та первинними документами, ніякого товару чи послуг (послуги) від відповідача в обмін на сплачені кошти, позивач не замовляв та не отримував.

06.05.2019р. позивач звернувся до відповідача з листом б/н з проханням пояснити підстави, за якими ним було отримано від позивача зазначені кошти, надіслати документи, які б підтвердили правомірність отримання коштів, проте, як було пояснено позивачем, це прохання відповідач проігнорував.

Вимогою б/н від 05.10.2019р. позивач вимагав від відповідача повернути 289730,02грн. безпідставно набутих коштів, відшкодування збитків від знецінення коштів за індексом інфляції та 3% річних, однак, зазначену вимогу відповідач теж проігнорував, як було пояснено позивачем.

15.01.2021р. позивачем на адресу відповідача було скеровано вимогу на суму 234456,08грн. (про повернення безпідставно набутих коштів, відшкодування збитків від знецінення коштів за індексом інфляції та про сплату 3% річних), відповідно до якої позивач просив у 7-ми денний строк сплатити (повернути) грошову суму в розмірі 234456,08 грн.

Відповідно до наданих позивачем доказів, судом вбачається, що вимогу від 15.01.2021р. б/н відповідачем було отримано 01.02.2021р.

Однак, за поясненнями позивача, жодної відповіді від відповідача не отримано та безпідставно перераховані кошти у сумі 234456,08 грн. (з урахуванням безпідставно набутих коштів, суми збитків від знецінення коштів за індексом інфляції, та 3% річних) також відповідачем не повернуто.

Також позивачем надавались пояснення та було зазначено суду, що жодних договорів із відповідачем у період здійснення зазначених платежів не укладалось, переговорів щодо укладення договорів не велось, ніяких послуг чи товарів від відповідача позивачем не замовлялось та не отримувалось, жодних рахунків від відповідача не отримувалось позивачем.

Позивачем було здійснено розрахунок суми інфляційних втрат та 3% річних за користування відповідачем безпідставно набутими коштами.

Позовні вимоги позивача направлено на стягнення з відповідача 234456,08 грн., з яких 189000,00 грн. безпідставно набуті кошти, 29614,10 грн. збитки, завдані внаслідок знецінення коштів згідно встановленого індексу інфляції за весь час безпідставного утримання коштів та 15841,98 грн. 3% річних за користування чужими коштами.

Надаючи відзив на позовну заяву відповідачем надавались пояснення та було зазначено суду, що позивачем отримувався товар, а лише через 2-3 місяця та більше сплачувався. Також було зазначено відповідачем, що між сторонами було укладено договір у спрощеній формі та у випадку відносин, які склалися між позивачем та відповідачем, мав місце спочатку факт передачі товару, а потім передача рахунків на оплату такого товару.

Тобто, за позицією відповідача, спочатку позивачем отримувався товар, надалі рахунки, а потім вже здійснювались відповідні проплати. Також відповідачем було зазначено, що позивачем отриманий товар сплачувався з простроченням та з затримкою.

За твердженням відповідача, кошти отримані Фізичною особою-підприємцем Наумовою Оленою Олександрівною, як предоплата і оплата за товар, набуті за наявності правових підстав для цього, а тому не можуть бути витребувані з підстав, визначених у ст.1212 Цивільного кодексу України, як безпідставно отримані.

Також було зазначено суду, що відповідач не може надати оригінали рахунків, оскільки вони, за його посиланням, були передані позивачу, яка їх втратила та не повернула, у зв`язку з чим відповідачем надано до суду дублікати відповідних рахунків.

Відповідно до наданої відповіді на відзив, позивачем було зазначено суду, що усно укладаються договори, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення. Також зверталась увага суду та були надані пояснення щодо недоведеності відповідачем факту отримання позивачем від відповідача рахунків на оплату та товару, зазначеного у рахунках.

Надаючи заперечення, відповідачем було зазначено суду, що твердження позивача про те, що жодних перемовин із відповідачем не відбувалось, договори не укладались, послуги та товари не отримувались - не відповідають дійсності. Також було зазначено суду, що у даному випадку відповідач надавав позивачу рахунки на оплату як оферту, а позивач їх сплачувала, тобто приймала пропозицію про оплату та оплачувала отриманий товар та вчиняла інші конклюдентні дії, що свідчать про прийняття позивачем пропозиції на оплату товару.

За міркуванням відповідача, сама по собі наявність або відсутність окремих документів, так само і помилки в їх оформленні, не є підставою для висновків про відсутність господарської операції.

Відповідно до наданих заперечень на заперечення відповідача, позивачем зазначалось суду, зокрема, що він заперечує проти залучення Товариства з обмеженою відповідальністю „Агрооптіма", оскільки це призведе до затягування процесу та не надасть суду додаткової інформації, яка вплине на розгляд даного спору між сторонами.

Суд, розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, проаналізувавши норми чинного законодавства, дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 2 Закону України „Про судоустрій та статус суддів", суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ст.4 Господарського процесуального кодексу України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному законом порядку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Враховуючи викладене вище, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Приписами статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Положеннями ст. 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Надаючи оцінку доводам позивача та обґрунтуванням позовних вимог, викладеним Фізичної особою-підприємцем Семерою Вікторією Анатоліївною, суд зазначає наступне.

Як вже було встановлено судом, 22 березня 2018р. Фізичною особою-підприємцем Семерою Вікторією Анатоліївною на рахунок Фізичної особи-підприємця Наумової Олени Олександрівни було перераховано грошові кошти у розмірі 105000,00 грн., відповідно до платіжного доручення №64 від 22.03.2018р., 27 березня 2018р. було перераховано грошові кошти у розмірі 51000,00 грн., відповідно до платіжного доручення №66 від 27.03.2018р. та 13 квітня 2018р. було перераховано грошові кошти у розмірі 33000,00 грн., відповідно до платіжного доручення №73 від 13.04.2018р.

За ґрунтуванням позивача, договірних відносин, у період з здійснення зазначених перерахувань, у неї з відповідачем не було, переговори щодо укладання договорів не велись, ніяких послуг чи товарів від відповідача позивачем не замовлялось та не отримувалось, рахунків від відповідача також позивачем отримано не було.

Розглядаючи дану справу та оцінюючи доводи та твердження відповідача, суд зазначає, що на підтвердження наданих пояснень та тверджень, відповідачем не було надано жодних доказів в підтвердження своїх посилань на те, що відповідачем здійснювалися дії щодо поставки товару позивачу.

Також, на спростування тверджень відповідача, суд зазначає, що матеріали справи не містять будь-яких доказів, які б підтверджували факт передання або скерування відповідачем відповідних рахунків позивачу, дублікати яких було залучено відповідачем за час розгляду справи.

Крім того, приймаючи до уваги пояснення відповідача, суд зазначає, що перерахування позивачем грошових коштів відповідачу за трьома платіжними дорученнями також не доводить посилань відповідача на поставку товару позивачу партіями.

Посилання відповідача на укладення між сторонами договору в усній формі не приймаються до уваги господарським судом, адже вимогами ч.1 ст.206 ЦК України встановлено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення. В свою чергу, відповідач не надав до суду доказів, які б свідчили про виконання саме ним правочину щодо поставки товару позивачу, у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які підтверджують здійснення відповідачем поставки товару на корить позивача у спірний період.

Відповідно до положень статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення глави 83 ЦК застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

З огляду на вищевикладене, а також виходячи з того, що встановлені обставини свідчать про те, що позивачем сплачені відповідачу грошові кошти без достатньої правової підстави, господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість і правомірність позовних вимог щодо стягнення з відповідача безпідставно отриманих грошових коштів в розмірі 189000,00 грн. в порядку статті 1212 ЦК України.

Щодо нарахованих позивачем 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем було здійснено нарахування 3% річних та інфляційних втрат по закінченню 5-ти денного строку з моменту безпідставного отримання коштів одержувачем, з посиланням на п. 6 Указу Президента України „Про заходи щодо нормалізації платіжної дисципліни в народному господарстві України" від 16.03.1995р. №227, де було встановлено, що підприємства незалежно від форм власності мають повертати у п`ятиденний строк платникам помилково зараховані на їх рахунки кошти. При виявленні фактів такого порушення з керівника підприємства і головного бухгалтера стягується до Державного бюджету України штраф у розмірі двох неоподатковуваних мінімумів заробітної плати.

Однак, суд зазначає, що такі доводи та міркування позивача, при здійсненні відповідного нарахування є помилковими, оскільки Законом України від 21 червня 2018 року №2473-VIII „Про валюту і валютні операції" визнано таким, що втратив чинність з дня введення в дію цього Закону Указ Президента України „Про заходи щодо нормалізації платіжної дисципліни в народному господарстві України" від 16.03.1995р. №227, а саме з 07.02.19р.

Приймаючи до уваги викладене, аналізуючи вимоги позивача в цій частині, суд зазначає, що до них може застосовуватися загальний строк виконання зобов`язання, який встановлений ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якою визначено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Матеріали даної справи містять вимогу щодо повернення коштів від 05.10.2019р., яка була скерована позивачем на адресу відповідача, однак, позивачем не було надано до суду доказів, на підтвердження отримання такої вимоги відповідачем, і, відповідно, у суду не має можливості дослідити, перевірити та встановити момент отримання відповідачем такої вимоги, та, відповідно, встановити момент початку виникнення обов`язку у відповідача щодо виконання обов`язку.

Поряд з цим, матеріали справи містять вимогу від 15.01.2021р., у якій позивачем було зазначено відповідачу щодо необхідності у 7-ми денний строк сплатити і повернути певну грошову суму, з доказами скерування та отримання відповідачем такої вимоги.

Приймаючи до уваги наявні докази, що були надані позивачем, а також встановлення судом факту, що вимогу позивача від 15.01.2021р. відповідачем було отримано 01.02.2021р., а також враховуючи положення ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, суд зазначає, що саме з 09.02.2021р. у відповідача виникло прострочення виконання зобов`язання та саме з цієї дати є за можливе нараховування 3% річних та інфляційних втрат.

Поряд з цим, позивачем було заявлено період з граничною датою нарахування до 15.01.2021р., отже, враховуючи ч. 2 ст. 237 ГПК України, де визначено, що при ухвалені рішення суд не може виходити у рішення за межі позовних вимог, судом відмовляється у задоволенні нарахованих позивачем 3% річних та інфляційних втрат, а також суд не має можливості здійснити відповідне перенарахування, оскільки таке нарахування буде поза межами заявлених вимог позивача.

Відповідно до пунктів 3 та 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Приписами ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального Кодексу України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Згідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

Підсумовуючи вищевикладене, надавши відповіді на доводи учасників справи, суд приходить до висновку, що заперечення відповідача є такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, а вимоги позивача у даній справі обґрунтовані та підтверджені наданими доказами.

Враховуючи усе вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Семери Вікторії Анатоліївни підлягають частковому задоволенню судом зі стягненням з відповідача 189000,00 грн., а у задоволенні 3% річних у розмірі 15841,98 грн. та інфляційних втрат у розмірі 29614,10 грн. судом відмовляється.

Щодо розподілу судових витрат, позивачем було заявлено до стягнення 234456,08грн. та за такі вимоги судовий збір становив - 3516,84 грн., приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог позивача, відповідно до ст. 129 ГПК України, судові витрати у розмірі 2835,00 грн. покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 123, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України

ВИРІШИВ:

1.Позовну заяву Фізичної особи-підприємця Семери Вікторії Анатоліївни - задовольнити частково.

2.Стягнути з Фізичної особи-підприємця Наумової Олени Олександрівни ( АДРЕСА_2 ; код НОМЕР_2 ) на користь Фізичної особи-підприємця Семери Вікторії Анатоліївни ( АДРЕСА_1 ; код НОМЕР_1 ) суму безпідставно набутих коштів у розмірі 189000 (сто вісімдесят дев`ять тисяч) грн. 00 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2835 (дві тисячі вісімсот тридцять п`ять) грн. 00 коп.

3.В іншій частині позову - відмовити.

Повний текст рішення складено 03 серпня 2021 р.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст.241 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня складання повного рішення.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Суддя Т.Г. Д`яченко