ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13.07.2021 р. Справа № 917/2027/20
про стягнення 5 891 409,56 грн.
Суддя Солодюк О.В.
Секретар судового засідання Олійник Н.І.
від позивача: адвокат Коваленко С.В., дов. в протоколі
від відповідача: не з`явився
Розглядається позовна заява про стягнення 5 891 409,56 грн., в т.ч. 4 332 723,78 грн. - сума основного боргу по договору на постачання природного газу № 5262/18-БО-23 від 03.10.2018 р., 835 000,93 грн. - пені, 420 641,94 грн. - 3% річних, 272 814,52 грн. - інфляційних втрат, 30 228,39 грн. - збитків.
Ухвалою суду від 04.01.2021р. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 04.02.2021р. на 11-30 год.
Позивач в обгрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідачем порушено зобов`язання щодо оплати отриманого природного газу відповідно до договору № 5262/18-БО-23 від 03.10.2018р., внаслідок чого за ним утворилась заборгованість перед позивачем, що і стало приводом подачі даного позову до суду.
Відповідач у відзиві (вх. № 1365 від 04.02.2021р.) позов не визнає, посилаючись на підпункти 1,2 пункту 1 розділу VI, п. 5 Правил постачання природного газу, затвердженими постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2496, п.1 глави 1 розділу ХІІ Кодексу газотранспортної системи та зазначає, що КП «Теплоенерго» було отримано код енергетичної ідентифікації суб`єкта ринку природного газу ЕІС - код (56ХQ0000VJGR0009). Даний ЕІС - код є єдиним та вказується у договорах постачання природного газу по всім категоріям споживання, а саме між КП «Теплоенерго» та АТ «НАК Нафтогаз України» було укладено договори про постачання природного газу за наступними категоріями:
- договір про постачання природного газу від 03 жовтня 2018р. №5261/18-ТЕ-23 для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню;
- договір про постачання природного газу від 03 жовтня 2018р.№5262/18-БО-23 для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями;
- договір про постачання природного газу від 03 жовтня 2018р. № 5263/18-КП-23 для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб`єктами господарювання, які не є бюджетними установами/організаціями;
- договір про постачання природного газу від 03 жовтня 2018р. № 5264/18-РО-23 для виробництва теплової енергії для релігійних організацій.
Враховуючи те, що інформаційна платформа Оператора ГТС ідентифікує КП «Теплоенерго», як споживача природного газу за єдиним ЕІС- кодом 56ХQ0000VJGR0009, то і алокація фактичних обсягів спожитого природного газу КП «Теплоенерго» здійснюється в цілому по споживачу, а не по окремим укладеним договорам між АТ «НАК «Нафтогаз України» та КП «Теплоенерго».
Таким чином, як зазначає відповідач, при розрахунку розміру відхилення фактично спожитого обсягу природного газу від підтвердженого (замовленого) НАК «Нафтогаз України» мала враховувати загальний обсяг спожитого природного газу за ЕІС- кодом 56ХQ0000VJGR0009.
А саме, в березні 2019 року фактичний обсяг споживання природного газу за єдиним ЕІС- кодом 56ХQ0000VJGR0009 становить 1 769,148 тис. куб. м., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, а погоджений обсяг споживання згідно додаткових угод №4 до договорів постачання природного газу становить 1 690,15 тис. куб.м.
В квітні 2019 року фактичний обсяг споживання природного газу за єдиним ЕІС- кодом 56ХQ0000VJGR0009 становить 489,270 тис. куб. м., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, а погоджений обсяг споживання згідно додаткових угод №4 до договорів постачання природного газу становить 604,77 тис. куб.м.
Однак, як зазначає відповідач, як видно із змісту позовної заяви, збитки за менше споживання у березні 2019 року та у квітні 2019 року пораховані по окремому договору постачання природного газу.
Таким чином, відповідач дійшов висновку, що НАК «Нафтогаз України» не мала правових підстав для нарахування збитків КП «Теплоенерго» у розрізі окремого договору постачання (посилається на позицію НКРЕКП, яка наведена у листах за вих. №9470/16/7-19 від 06.09.2019 року та №757/16/7-20 від 20.01.2020 року).
Крім того, як зазначає відповідач, слід врахувати, що за умовами договору газ споживається для потреб опалення споживачів, і, відповідно, обсяги необхідного газу визначаються погодними умовами, тобто, не залежать від волевиявлення підприємства відповідача. Крім того, позивач не надав суду доказів фактичного понесенпя відповідних збитків або застосування до нього з боку постачальника газу умови «бери або плати».
Відповідач вважає, що маються підстави для зменшення суми пені в розмірі 835 000,00 грн., оскільки вона є непропорційно великою. Збитки позивача в разі їх доведення повністю компенсуються інфляційними нарахуваннями та 3% річних, а пеня, яка застосовується до комунального підприємства за борги, які виникли внаслідок неплатежів з боку населення та бюджетних установ, є, на думку відповідача, аморальним заходом впливу в цих відносинах. Тим більше в такій астрономічній сумі.
Щодо вимог про стягнення боргу, відповідач вважає, що вимоги, про стягнення яких позивач заявив в позовній заяві, не підтверджені ним належними та допустимими доказами.
Ухвалою суду від 04.02.2021р. продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, відкладено розгляд справи на 23.03.2021р. на 12-00 год.
У відповіді на відзив (вх. № 1966 від 22.02.2021р.) позивач вважає безпідставними та необгрунтованими доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, зазначаючи, що позивачем правомірно здійснено всі нарахування пені, інфляційних втрат, 3% річних та збитків, оскільки нарахування за ст. 625 ЦК України не є штрафними санкціями та не обмежується жодним строком, тому таке нарахування здійснене позивачем на весь період прострочення виконання зобов`язань за договором.
Умовами договору сторони погодили обов`язок відповідача відшкодувати збитки у разі відхилення планових обсягів природного газу від фактично спожитих. Право на стягнення збитків передбачено ч.1 ст.661, ч.1 ст.623 ЦК України, п. 1 Розділу VI Правил постачання природного газу.
Зокрема, як зазначає позивач, Правилами постачання природного газу передбачено підстави та механізм розрахунків збитків, відповідно до якого обсяг природного газу вираховується за договором на постачання природного газу.
«За умови облаштування кожного об`єкта споживача окремим комерційним вузлом обліку природного газу та наявності окремих ЕІС-кодів на кожний об`єкт, для забезпечення цих об`єктів природним газом, можуть бути укладені окремі договори постачання природного газу, у тому числі із різними постачальниками.
Крім того, відповідно до вимог Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки, затвердженого постановою КМУ від 18.06.2014 року №217, НКРЕКП щомісяця розраховує для кожної категорії споживачів теплопостачальних/теплогенеруючих організацій нормативи перерахування коштів».
Положенням п. 11 даних Правил встановлено, що для розрахунку нормативів перерахування коштів постачальник природного газу із спеціальними обов`язками подає щомісяця до 17 числа місяця, що передує розрахунковому, до Комісії за встановленими нею формами інформацію про:
заборгованість за використаний теплопостачальними і теплогенеруючими організаціями з 1 вересня 2015 р. природний газ для виробництва теплової енергії за кожною категорією споживачів;
обсяг непрофінансованої компенсації різниці в тарифах на теплову енергію за укладеними договорами про організацію взаєморозрахунків, якими передбачено погашення постачальнику природного газу із спеціальними обов`язками заборгованості за природний газ для виробництва теплової енергії за кожною категорією споживачів, використаний теплопостачальними і теплогенеруючими організаціями з 1 січня 2015 р. та у наступних періодах.
Позивач зазначає, що відповідно до п.12 Правил Комісія на підставі даних, визначених у пунктах 10 і 11 цього Порядку, щомісяця розраховує для кожної категорії споживачів теплопостачальної і теплогенеруючої організації нормативи перерахування коштів:
- на поточний рахунок теплопостачальної і теплогенеруючої організації;
- на рахунок постачальника природного газу із спеціальними обов`язками, зазначений у договорі купівлі-продажу (постачання) природного газу (далі - рахунок постачальника природного газу із спеціальними обов`язками);
- на рахунок оператора газотранспортної системи, зазначений у договорі на транспортування природного газу (якщо теплопостачальна або теплогенеруюча організація має чинний договір на транспортування природного газу з оператором газотранспортної системи) (далі - рахунок оператора газотранспортної системи);
- на рахунок оператора газорозподільної системи, зазначений у договорі на розподіл природного газу (якщо теплопостачальна або теплогенеруюча організація має чинний договір на розподіл природного газу з оператором газорозподільної системи) (далі - рахунок оператора газорозподільної системи);
- на спеціальні рахунки, відкриті теплогенеруючими організаціями.
Крім того, як зазначає позивач, механізм формування та встановлення тарифів на теплову енергію, послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води визначається відповідно до вимог Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, затвердженого постановою НКРЕКП від 24.03.2016 року №377, згідно п.1.5 якого тарифи формуються для кожної категорій споживачів, зокрема населення, бюджетні установи, релігійні організації та інші споживачі.
Таким чином, як зазначає позивач, виходячи з наведених норм законодавства в сфері постачання природного газу та теплової енергії, укладання декількох договорів постачання природного газу для кожної категорії споживачів теплопостачальної і теплогенеруючої організації є правомірним через особливості механізмів проведення розрахунків, встановлення окремих тарифів для кожної з категорій.
Враховуючи наведене, встановлена діючим законодавством вимога щодо порядку вираховування обсягів газу виключно на підставі договору постачання природного газу спростовує твердження відповідача щодо необхідності вираховування обсягів газу на підставі усіх укладених договорів.
Разом із цим, зазначає позивач, пунктом 10 розділу II вказаних Правил визначено, що споживач самостійно контролює власне газоспоживання та для недопущення перевищення підтвердженого обсягу природного газу в розрахунковому періоді має самостійно і завчасно обмежити (припинити) власне газоспоживання. В іншому разі до споживача можуть бути застосовані відповідні заходи з боку постачальника, передбачені цим розділом та розділом VI цих Правил, у тому числі примусове обмеження (припинення) газопостачання.
Позивач також звертає увагу суду на ту обставину, що питання правомірності нарахування збитків за договором за аналогічних спором між НАК «Нафтогаз України» та КП ТМ «Криворіжтепломережа» вже досліджувалось зокрема у справі 904/3639/20 .
Розмір основної заборгованості підтверджується первинними бухгалтерськими, документами, які додані до позовної заяви. Вказані документи є належними та допустимими доказами та спростовуються твердження відповідача з цього питання.
Ухвалою суду від 23.03.2021р. закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті на 11.05.2021р. на 14-00 год.
Ухвалою суду від 11.05.2021р. відкладено розгляд справи на 13.07.2021р. на 10-00 год. для з`ясуванням суми основного боргу, пред`явленого позивачем до стягнення (дати проплат відповідачем грошових коштів за спожитий природний газ).
Від відповідача до суду надійшли додаткові пояснення (вх. № 5053 від 11.05.2021р. електронна пошта), у яких відповідач позов заперечує з підстав, зазначених у відзиві та зазначає, що відповідно до листа НКРЕКП від 18.12.2018 року N912137/18/7-18 за умови облаштування кожного об`єкта споживача окремим комерційним вузлом обліку природного газу танаявності окремих ЕІС-кодів на кожний об`єкт, для забезпечення цих об`єктів природним газом, можуть бути укладені окремі договори постачання природного газу, у тому числі з різними постачальниками, а тому при розрахунку розміру відхилення фактично спожитого обсягу природного газу від підтвердженого (замовленого) НАК «Нафтогаз України» мала враховувати загальний обсяг спожитого природного газу за ЕІС - кодом 56ХQ0000VJGR0009.
Позивач в позовній заяві про стягнення боргу, інфляційних втрат, трьох відсотків річних, штрафних санкцій та збитків за неналежне виконання грошового зобов`язанням посилається на укладений між АТ «НАК «Нафтогаз України» та КП «Теплоенерго» 03.10.2018 року договір №5262/18-КП-24 постачання природного газу, стверджуючи при цьому, що на виконання умов договору позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 10 959 905,99 гри., що нібито підтверджується актами приймання- передачі природного газу, копії яких додані до позову.
Однак, як зазначає відповідач, аналізуючи додані до позову акти приймання-передачі природного газу слідує, що природний газ був поставлений відповідно до договору постачання природного газу N5262/18-БО-23 від 03.10.2018 року, а не відповідно до договору постачання природного газу №5262/18-КП-24 від 03.10.2018 року.
Вказані два договори дійсно укладені між AT «ПАК «Нафтогаз України» та КП «Теплоенерго», але це зовсім різні договори постачання природного газу, з різним предметом договору.
Відповідач зазначає, що суму боргу, інфляційних втрат, трьох відсотків річних, штрафних санкцій та збитків, заявлена позивачем у позовній заяві у розмірі 5 891 409,56 грн., не підтверджена жодним доказом.
Так, позивач в якості доказів надає копії договору, додаткових угод, актів, листів, актів-претензій, що стосуються договору постачання природного газу №5262/18-БО-23 від 03.10.2018 року, а не договору постачання природного газу №5262/18-КП-24 від 03.10.2018 року, який вказаний у позовній заяві.
Таким чином, відповідач дійшов висновку, що позивач не надав жодного належного доказу, що підтверджують суму заборгованості, яку просить стягнути позивач у позовній заяві.
Крім того, відповідач звертає увагу суду, що спір відносно неналежного виконання грошового зобов`язанням по Договору постачання природного газу №5262/18-КП-24 від 03.10.2018 року вже був розглянутий Господарським судом Полтавської області у рамках справи №917/1250/20, у зв`язку з чим, відповідач просить суд закрити провадження у даній справі на п. 3 ч. 1 ст. 231 ГПК України та п. 2,4,5 ч. 1 ст. 175 ГПК України.
Від позивача до суду надійшли пояснення (вх. № 7399 від 06.07.2021р. - електронна пошта), у яких позивач, посилаючись на ст. 610, ч.2 ст. 625 ЦК України зазначає, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.
Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
За наведених обставин, як зазначає позивач, ним по справі правильно визначено розмір інфляційних втрат, механізм розрахунку яких відповідає нормам законодавства, а також сформованій практиці Верховного суду.
Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.
Це правило, як зазначає позивач, ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов`язання за рахунок іншої. Матеріальне становище учасників цивільного обороту схильне до змін, тому не виключено, що боржник, який не може виконати грошове зобов`язання зараз, зможе виконати його пізніше. Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобов`язання (наприклад, внаслідок відсутності у боржника грошей та інших підстав), не звільняє його від відповідальності.
Позивач зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.
Згідно із положеннями статті 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.
Відповідно до статті 3 цього Закону індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.
Отже, зазначена інформація, як зазначає позивач, є загальнодоступною та загальновідомою.
Наданий позивачем розрахунок (як додаток до позовної заяви) в повній мірі відповідає п. 1.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань». Отже, вимоги АТ «НАК «НАФТОГАЗ УКРАЇНИ» щодо стягнення інфляційних нарахувань, на думку позивача, є законними та обґрунтованими.
Від позивача до суду надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та системи відеоконфернцзв`язку EASYCON (вх. № 7397 від 06.07.2021р. - електронна пошта).
Ухвалою суду від 07.07.2021р. заяву представника Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про проведення судового засідання 13.07.2021 р. об 10:00 год., зал № 6 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено.
Від представника позивача до суду надійшли письмові пояснення (вх. № 7475 від 08.07.2021р.- електронна пошта), у яких зазначено, що при підготовці позовної заяви № 39/5-3985-20 від 10.12.2020 було допущено по тексту позовної заяви технічні помилки, невірно зазначено на першій сторінці, в додатках та описі вкладення номер договору постачання природного газу, а саме, замість вірного номеру № 5262/18-БО-23 від 03.10.2018, невірно зазначено договір № 5262/18-КП-24 від 03.10.2018 року.
Фактично до позовної заяви було додано Договір постачання природного газу № 5262/18-БО-23 та додаткові угоди до нього, акти приймання-передачі природного газу за договором № 5262/18-БО-23; розрахунок збитків за договором № 5262/18-БО-23 від 03.10.2018, акти-претензії за договором № 5262/18-БО-23, розрахунок штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат за договором № 5262/18-БО-23 від 03.10.2018.
Таким чином, позивач просить вважати вірним номер договору, заборгованість за яким
стягується в межах справи № 917/2027/20 - № 5262/18-БО-23 від 03.10.2018.
09.07.2021р. судом встановлено, що позивачем у тексті позовної заяви, в додатках до позовної заяви та описі вкладення допущено описку, саме, замість вірного номеру договору постачання природного газу № 5262/18-БО-23 від 03.10.2018 зазначено договір № 5262/18-КП-24 від 03.10.2018 року. До позовної заяви позивачем було додано Договір постачання природного газу № 5262/18-БО-23 та додаткові угоди до нього, акти приймання-передачі природного газу за договором № 5262/18-БО-23; розрахунок збитків за договором № 5262/18-БО-23 від 03.10.2018, акти-претензії за договором № 5262/18-БО-23, розрахунок штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат за договором № 5262/18-БО-23 від 03.10.2018.
У зв`язку з вищезазначеним, ухвалою суду від 09.07.2021 р. виправлено допущену в описовій частині ухвал суду від 04.02.2021 р., 23.03.2021 р., 11.05.2021 р., 07.07.2021 р. по справі № 917/2027/20 описку, зазначивши номер договору постачання природного газу № 5262/18-БО-23 від 03.10.2018р.
За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у даній справі.
Представник позивача в судовому засіданні 13.07.2021р. позовні вимоги підтримує в повному обсязі.
Представник відповідача в судове засідання 13.07.2021р. не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений, що підтверджується поштовим повідомленням.
В судовому засіданні 13.07.2021р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення згідно ст. 240 ГПК України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника позивача, дослідивши докази, суд встановив.
Між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (постачальник) (далі-позивач) та Комунальним підприємством «Теплоенерго» (споживач) (далі-відповідач) був укладений договір постачання природного газу № 5262/18-БО-23 від 03.10.2018р. (том.1, а.с. 27-36), який набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2018р. до 17.10.2018р. (включно) (до 30.09.2019р. (включно) в редакції додаткової угоди №9 від 20.05.2019р.), а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення (п. 12.1 договору).
Відповідно до п. 1.1 вищезазначеного договору постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2018 році природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору.
Природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/ організаціями (п.1.2 договору).
Необхідний споживачу плановий обсяг природного газу, зазначений в пункті 2.1 цього Договору, споживач визначає самостійно (п. 1.3 договору).
Відповідно до п. 2.1 договору постачальник передає споживачу з 01.10.2018р. по 17.10.2018р. (включно) природний газ орієнтовним обсягом до 32,4 тис. куб. метрів.
Допускається відхилення фактично переданих обсягів газу від планових обсягів, зазначених в п. 2.1. цього договору. Узгодження обсягів газу, що передаються по даному договору у відповідному періоді, підтверджується підписаними Сторонами акту приймання-передачі газу відповідно до Розділу 3 даного договору. При цьому, споживач не позбавляється права на корегування за власною ініціативою планових обсягів газу, зазначених в п. 2.1. цього договору, шляхом підписання додаткової угоди (п. 2.3.договору).
Допускається відхилення споживання обсягу природного газу протягом відповідного постачання газу в розмірі +-5 відсотків (плюс/мінус п`ять відсотків) від підтвердженого постачальником планового обсягу (номінацій) без узгодження сторін.
Підписаний сторонами акт приймання-передачі природного газу, відповідно до п. 3.7. цього договору, вважається узгодженням сторонами загального обсягу переданого газу у відповідному періоді постачання газу (п. 2.4 договору).
Відповідно до п. 3.7 вказаного договору приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному періоді постачання, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному періоді постачання встановлюється шляхом складення добових обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку природного газу.
Споживач підтверджує, що підписаний сторонами акт приймання-передачі газу за період постачання означає повне виконання постачальником своїх зобов`язань в частині постачання природного газу за цим договором у відповідному періоді (п. 3.10 договору).
Сторонами були укладені додаткові угоди до цього договору, якими змінено та доповнено редакцію пунктів умов договору: № 1 від 25.10.2018р., №2 від 27.10.2018р., №3 від 01.11.2018р., №4 від 23.11.2018р., №5 від 18.03.2019р., №6 від 29.03.2019р., №7 від 22.04.2019р., №8 від 22.04.2019р., №9 від 20.05.2019р., №10 від 26.06.2019р.,№11 від 25.07.2019р., №12 від 29.07.2019р., №13 від 23.08.2019р., № 14 від 30.08.2019р., № 15 від 27.09.2019р. (а.с. 37-63).
На виконання умов договору позивач відповідачу передав у власність природний газ за період з жовтня 2018 року по вересень 2019 р. (включно) на загальну суму 10 959 905,99 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу (том 1, а.с. 64-75).
Відповідно до умов договору оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100 - відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (п. 6.1 договору).
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем здійснені проплати за використаний природний газ частково в сумі 6 624 182, 21грн. (том 1, а.с.23-26, 104-161, том 2, а.с.1-80) і станом на 22.12.2020 р. (дата звернення позивача з позовом до суду) за відповідачем існує заборгованість перед позивачем в сумі 4 332 723,78 грн.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, який згідно ч. 1 ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Статтею 174 ГК України визначено, що підставою виникнення господарських зобов`язань зокрема є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачених законом, але такі, які йому не суперечать.
Згідно ч. 1 ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Згідно вимог ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частиною 1 ст. 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Згідно норм цивільного та господарського законодавства договір купівлі-продажу є оплатним, тобто при набуванні речі у власність, покупець сплачує продавцеві вартість (ціну) речі, яка обумовлена договором, а у продавця виникає зобов`язання передати покупцю річ та право вимоги оплати і зобов`язання покупця сплати вартість отриманої речі та право її вимоги.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Приписами ст. 530 ЦК України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.
Доказів погашення боргу в сумі 4 332723,78 грн. відповідачем не надано.
Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача 4 332 723,78 грн. основного боргу за договором постачання природного газу № 5262/18-БО-23 від 03.10.2018р. обгрунтовані, підтверджені наявними доказами та підлягають задоволенню
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 193 ГК України, порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
У відповідності до ч. 1 ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Статтею 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Пунктами 1, 2 ст. 230 ГК України визначено, що санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у ст. 2 цього Кодексу.
Пунктом 6 ст. 231 ГК України передбачено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Відповідно до вимог ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно з приписами ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Відповідно до п. 8.2 Договору, а також п. 7.2 додаткової угоди № 4 від 23.11.2018р. у разі прострочення відповідачем оплати згідно п. 6.1 договору та п. 5.1, п. 5.6 додаткової угоди № 4 від 23.11.2018р. відповідач зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 15,3 % річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
Вказаний пункти Договору та додаткової угоди № 4 від 23.11.2018р. узгоджуються із положеннями ст. ст. 1,3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», якими зазначено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Судом встановлено, що розрахунок пені здійснено позивачем у відповідності до вимог ст. 232 ГК України, та з наступного дня, від дня прострочення основного зобов`язання з урахуванням суми та строку прострочення сплати основного боргу відповідачем за договором.
За обґрунтованим розрахунком позивача, перевіреним судом, сума пені складає 835 000,93 грн. і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Згідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Розрахунок індексу інфляції здійснено позивачем у відповідності до рекомендацій, наданих відповідно до Листа Верховного Суду України від 03.04.1997 року № 62-97-р.
За обґрунтованим розрахунком позивача, перевіреним судом, сума інфляційних втрат становить 272 814,52 грн. за період з 01.12.2018р. по 30.09.2020р., 3% річних 420 641,94 грн. за період з 27.11.2018р. по 30.09.2020р., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Згідно п. 4 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.
Згідно ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.
Відповідно до п. 11.2 Договору (в редакції Додаткової угоди від 23.11.2018 № 4), пункти 2.3, 3.2.2, 3.4.2, 3.8.2, абз.2) підп.3.9.2 п.3.9, 3.13, 5.7, абз. п`ятий підп.5) п.6.2, підп.8) п.6.2, підп.4) п.6.3, абз. третій підп.2) п.6.4 цього Договору застосовуються з дня, зазначеного в повідомленні позивача, яке направляється на електронну адресу відповідача, зазначену в п. 12 Договору та розміщується на офіційному сайті позивача.
18 березня 2019 року Сторонами укладено Додаткову угоду № 5 до договору постачання природного газу від 03 жовтня 2018 № 5262/18-БО-23, відповідно до якої встановлено, що з 01.03.2019р. у правовідносинах між позивачем та відповідачем за Договором застосовуються пункти 2.3, 3.2.2, 3.4.2, 3.8.2, абз.2) підп.3.9.2 п.3.9, 3.13, 5.7, абз. п`ятий підп.5) п.6.2, підп.8) п.6.2, підп.4) п.6.3, абз. третій підп.2) п.6.4 Договору; та не застосовуються пункти 3.2.1, 3.4.1, 3.8.1, абз.1) підп.3.9.2 п.3.9, абзац четвертий підп.5) п.6.2, абзац другий підп.2) п.6.4 Договору (том. 1, а.с.50).
Пунктами Договору, що застосовуються з 01.03.2019р., передбачено, зокрема, наступне.
Пунктом 3.13 Договору (в редакції Додаткової угоди від 23.11.2018 № 4) передбачено, що якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний обсяг використаного відповідачем природного газу більше ніж на 5% відрізняється від замовленого обсягу газу на відповідний період (зазначений в п. 2.1 Договору), відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу збитки в порядку, визначеному п. 5.7 Договору (в редакції Додаткової угоди від 23.11.2018 № 4).
При цьому, розмір збитків визначається таким чином:
п. 3.13.1, якщо фактичний об`єм (обсяг) використання природного газу буде менший від замовленого обсягу природного газу, відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу збитки в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості недовикористаного обсягу газу за звітний (розрахунковий) період;
п. 3.13.2, якщо фактичний об`єм (обсяг) використання природного газу буде перевищувати замовлений обсяг природного газу на цей період, відповідач зобов`язаний відшкодувати збитки за перевищення об`єму (обсягу) природного газу, що розраховується за формулою:
В = (Vф - Vп) х Ц х К, де
Vф - об`єм (обсяг) природного газу, який фактично поставлений позивачем відповідачу протягом розрахункового періоду за цим Договором відповідно до акту приймання-передачі природного газу;
Vn - замовлений обсяг природного газу на розрахунковий період, зазначений в п. 2.1 Договору;
Ц- ціна природного газу за цим Договором;
К -коефіцієнт, який дорівнює 0,5.
Пунктом 5.7 Договору (в редакції Додаткової угоди від 23.11.2018 № 4) передбачено, що відшкодування позивачу збитків, розрахованих відповідно до умов п. 3.13 Договору, здійснюється наступним чином:
- Позивач на підставі даних, зазначених в акті приймання-передачі (якщо відповідач порушив п. 3.9 Договору та не надав акт приймання-передачі використання газу за відповідний період приймається 0 куб.м.) та замовлених обсягів, визначених п. 2.1 Договору, розраховує збитки відповідно до п. 3.13.1 або 3.13.2 п.3.13 Договору;
- Позивач (постачальник) після 15 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, надає відповідачу акт-претензію щодо відшкодування збитків та розрахунок збитків;
- Відповідач (споживач) протягом 20 (двадцяти) робочих днів з моменту отримання акту-претензії, зобов`язаний відшкодувати позивачу вартість збитків на рахунок, визначений в акті-претензії.
Відповідно до підп.8. п.6.2 Договору (в редакції Додаткової угоди від 23.11.2018 № 4) відповідач зобов`язаний, зокрема, відшкодувати позивачу збитки, розраховані відповідно до п.3.13 Договору.
Відповідно до підп.4. п.6.3 Договору (в редакції Додаткової угоди від 23.11.2018 № 4), позивач має право вимагати від відповідача відшкодування позивачу збитків, що виникли через порушення відповідачем умов п. 2.1 Договору у разі, якщо відхилення фактично використаних відповідачем в розрахунковому періоді обсягів газу більш ніж на 5% (як в бік збільшення, так і зменшення фактично використаних обсягів) відрізняється від замовлених.
Вказані пункти Договору, що почали діяти з 01.03.2019, узгоджується з положеннями п. 1 Розділу VI Правил постачання природного газу (далі - Правила), затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) від 30.09.2015 № 2496 (із змінами), а саме: відшкодування збитків споживачем, що не є побутовим (крім споживачів, постачання яким здійснюється в рамках виконання спеціальних обов`язків, покладених Кабінетом Міністрів України на суб`єктів ринку природного газу на підставі статті 11 Закону України «Про ринок природного газу»), постачальнику здійснюється таким чином та в таких випадках:
1) якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний об`єм (обсяг) споживання природного газу, що закуплений постачальником за договором постачання природного газу, буде менший від підтвердженого обсягу природного газу (за умови, що підтверджений обсяг відповідав замовленому споживачем), постачальник має право вимагати від споживача відшкодування збитків у розмірі не більше подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості недовикористаного обсягу газу за звітний період;
2) якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний об`єм (обсяг) постачання природного газу споживачу його постачальником буде перевищувати підтверджений обсяг природного газу на цей період, постачальник має право вимагати від споживача відшкодування збитків за перевищення об`єму (обсягу) природного газу, що розраховується за формулою:
В = (Vф -Vп) х Ц х К,
де: Vф - об`єм (обсяг) природного газу, який фактично поставлений постачальником споживачу протягом розрахункового періоду за договором на постачання природного газу;
Vп - підтверджений обсяг природного газу на розрахунковий період; і Ц - ціна природного газу за договором постачання природного газу;
К - коефіцієнт, який визначається постачальником та не може перевищувати 0,5.
Відповідно до п. 2.1 Договору (у редакції Додаткової угоди № 4 від 23.11.2019 року) постачальник передає споживачу у березні 2019 року замовлений обсяг природного газу в кількості 327,3 тис.куб.м.
З матеріалів справи вбачається, що збитки позивача в добровільному порядку відповідачем не відшкодовані.
Відповідно до п. 2.1 Договору (у редакції Додаткової угоди № 7 від 22.04.2019 року) постачальник передає споживачу у квітні 2019 року замовлений обсяг природного газу в кількості 118,619 тис.куб.м. (том. 1,а.с.52).
Актом приймання-передачі від 30.04.2019 року сторони погодили розмір фактично переданого природного газу у обсязі 96,155 тис.куб.м. (том.1, а.с.70).
11.06.2019р. позивачем на адресу відповідача відправлено Акт-претензію за вих.№ 26- 1809-19 (том. 1, а.с.88-93), змінену в частині розрахунку суми збитків листом від 15.11.2019р. за вих.№ 26/9-3520-119 (том.1, а.с.95), якою позивач вимагав у відповідача сплатити збитки на підставі п. 3.13 та 5.7 Договору та п. 1 Розділу VI Правил в розмірі 4 950,58 грн. за різницю між замовленим в квітні 2019р. обсягом природного газу (118,619 куб.м.) та фактичним обсягом використаного відповідачем в квітні 2019р. природного газу за Договором (96,155 куб.м.).
З матеріалів справи вбачається, що збитки позивача в добровільному порядку відповідачем не відшкодовані.
За обгрунтованим розрахунком позивача (том.1, а с.80-81), перевіреним судом, розмір збитків, завданих позивачу відповідачем, становить 30 228,39 грн. і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Відповідно до історії змін реєстраційної інформації Комунального підприємства «Теплоенерго» 04.02.2021р. змінилася назва відповідача з Комунального підприємства «Теплоенерго» на Комунальне підприємство «Теплоенерго» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області (відповідач).
Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача - Комунального підприємства "Теплоенерго" Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області заборгованості по договору постачання природного газу №5262/18-БО-23 від 03.10.2018р. в сумі 5 891 409,56 грн., в т.ч. 4 332 723,78 грн. - основного боргу, 835 000,93 грн. - пені, 420 641,94 грн. - 3% річних, 272 814,52 грн. - інфляційних втрат, 30 228,39 грн. збитків обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи та підлягають задоволенню.
Заперечення відповідача стосовно нарахування позивачем сум основного боргу, збитків та пені суд вважає безпідставним, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що основна заборгованість відповідача перед позивачем рахується по договору постачання природного газу №5262/18-БО-23 від 03.10.2018р. (позивачем при складанні позовної заяви, в дадатку та в описі вкладення було допущено описку. Замість договору постачання природного газу №5262/18-БО-23 від 03.10.2018р. зазначено договір постачання природного газу № 5262/18-КП-24 від 03.10.2018р., про що зазначено позивачем у письмових поясненнях).
Розмір основного боргу підтверджується первинними бухгалтерськими документами, які додані до позовної заяви. Вказані документи (акти приймання-передачі природного газу, які підписані сторонами на виконання договору від 03.10.2018 р. №5262/18-БО-23, копії виписок по даному договору) є належними та допустимими доказами та спростовують твердження відповідача про відсутність боргу відповідача за даним договором.
Стосовно заперечень, зазначених відповідачем у відзиві на позов щодо стягнення з відповідача збитків в розмірі 30 228,39 грн. суд зазначає, що збитки нараховані відповідачу за відхилення договірного споживання обсягу газу, тобто, за неналежне виконання п. 2.1 договору постачання природного газу №5262/18-БО-23 від 03.10.2018р. (в редакції додаткової угоди №4 від 23.11.2018р.) та розрахований на підставі п. 3.13 та 5.7 договору та п. 1 Розділу VI Правил.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч.1 ст.661 ЦК України одним з правових наслідків порушення зобов`язання є встановлене договором або законом відшкодування збитків.
Боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки згідно ч. 1 ст. 623 ЦК України.
Відповідно до п. 11.2 Договору (в редакції Додаткової угоди № 4), пункти 2.3, 3.2.2, 3.4.2, 3.8.2, абз.2) підп.3.9.2 п.3.9, 3.13, 5.7, абз. п`ятий підп.5) п.6.2, підп.8) п.6.2, підп.4) п.6.3, абз. третій підп.2) п.6.4 цього Договору застосовуються з дня, зазначеного в повідомленні позивача, яке направляється не електронну адресу відповідача, зазначену в п. 12 Договору та розміщується на офіційному сайті позивача.
Додатковою угодою № 5 Сторони погодили, що пункти 2.3, 3.2.2, 3.4.2, 3.8.2, абз.2) підп.3.9.2 п.3.9, 3.13, 5.7, абз. п`ятий підп.5) п.6.2, підп.8) п.6.2, підп.4) п.6.3, абз. третій підп.2) п.6.4 Договору застосовуються сторонами з 01 березня 2019 року.
Пункти 3.2.1, 3.4.1, 3.8.1, абз.1) підп.3.9.2 п.3.9, абзац четвертий підп.5) п.6.2, абзац другий підп.2) п.6.4 Договору з 01 березня 2019 року втрачають чинність.
Пунктами Договору, що застосовуються з 01.03.2019, передбачено, зокрема, наступне.
Пунктом 3.13 Договору (в редакції Додаткової угоди від 30.11.2018 № 4) передбачено, що якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний обсяг використаного відповідачем природного газу більше ніж на 5% відрізняється від замовленого обсягу газу на відповідний період (зазначений в п. 2.1 Договору), відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу збитки в порядку, визначеному п. 5.7 Договору (в редакції Додаткової угоди від 30.11.2018 № 4). При цьому, розмір збитків визначається таким чином:
3.13.1 якщо фактичний об`єм (обсяг) використання природного газу буде менший від замовленого обсягу природного газу, відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу збитки у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості недовикористаного обсягу газу за звітний (розрахунковий) період;
3.13.2 якщо фактичний об`єм (обсяг) використання природного газу буде перевищувати замовлений обсяг природного газу на цей період, відповідач зобов`язаний відшкодувати збитки за перевищення об`єму (обсягу) природного газу, що розраховується за формулою:
В = (Уф - Уп) х Ц х К,
де: Уф - об`єм (обсяг) природного газу, який фактично поставлений позивачем відповідачу протягом розрахункового періоду за цим Договором відповідно до акту приймання-передачі природного газу;
Уп - замовлений обсяг природного газу на розрахунковий період, зазначений в п. 2.1 Договору;
Ц- ціна природного газу за цим Договором;
К - коефіцієнт, який дорівнює 0,5.
Пунктом 5.7 Договору (в редакції Додаткової угоди № 4) передбачено порядок та строки надання споживачу акту - претензії щодо відшкодування збитків та розрахунок збитків, строки відшкодування споживачем постачальнику збитків.
Відповідно до підп.8) п.6.2 Договору (в редакції Додаткової угоди від 30.11.2018 № 4), відповідач зобов`язаний, зокрема, відшкодувати позивачу збитки, розраховані відповідно до п.3.13 Договору.
Відповідно до підп.4) п.6.3 Договору (в редакції Додаткової угоди від 30.11.2018 № 4), позивач має право вимагати від відповідача відшкодування збитків, що виникли через порушення відповідачем умов п. 2.1 Договору у разі, якщо відхилення фактично використаних відповідачем в розрахунковому періоді обсягів газу більш ніж на 5% (як в бік збільшення, так і зменшення фактично використаних обсягів) відрізняється від замовлених.
Крім того, право на стягнення збитків передбачено п.1 Розділу VI Правил постачання природного газу у редакції від 01.08.2018р., затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.05.2015р. №2496 (зі змінами та доповненнями), а саме: відшкодування збитків споживачем, що не є побутовим, постачальнику здійснюється таким чином та в таких випадках:
1) якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний об`єм (обсяг) споживання природного газу, що закуплений постачальником за договором постачання природного газу, буде менший від підтвердженого обсягу природного газу (за умови, що підтверджений обсяг відповідав замовленому споживачем), постачальник має право вимагати від споживача відшкодування збитків у розмірі не більше подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості недовикористаного обсягу газу за звітний період;
2) якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний об`єм (обсяг) постачання природного газу споживачу його постачальником буде перевищувати підтверджений обсяг природного газу на цей період, постачальник має право вимагати від споживача відшкодування збитків за перевищення об`єму (обсягу) природного газу, що розраховується за формулою: В = (Уф - Уп) х Ц х К,
де: Уф - об`єм (обсяг) природного газу, який фактично поставлений постачальником споживачу протягом розрахункового періоду за договором на постачання природного газу;
Уп - підтверджений обсяг природного газу на розрахунковий період;
Ц - ціна природного газу за договором постачання природного газу;
К - коефіцієнт, який визначається постачальником та не може перевищувати 0,5.
Правилами постачання природного газу передбачено підстави та механізм розрахунків збитків, відповідно до якого обсяг природного газу вираховується по договору на постачання природного газу.
Посилання відповідача щодо необхідності вирахування обсягів газу на підставі усіх укладених договорів є безпідставним, оскільки договір постачання газу №5262/18-БО-23 від 03.10.2018р. та додаткові угоди до нього не суперечать чинному законодавству та недійсними в судовому порядку не визнавались.
Стосовно зменшення розміру пені, яка застосовується до відповідача за борги, які, як зазначає відповідач, виникли внаслідок неплатежів з боку населення та бюджетних установ, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Як свідчать встановлені судом обставини, сторони у договорі погодили, що у разі прострочення споживачем оплати за цим Договором, споживач зобов`язаний сплатити пеню у визначеному розмірі.
Нарахування пені здійснено позивачем за період, що не перевищує 6 місяців, відповідно до статті 232 ГК України та у відповідності до умов укладеного між сторонами договору.
Відповідно до статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Згідно з частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
При цьому, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання за положенням частини першої статті 550 ЦК України.
Разом з цим, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено і в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013.
Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені.
Також при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін.
При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, від 04.12.2018р. у справі №916/65/18, від 03.07.2019р. у справі №917/791/18, від 22.10.2019р. у справі № 904/5830/18, від 13.01.2020р. у справі №902/855/18, від 27.01.2020р. у справі № 916/469/19, від 04.02.2020р. у справі № 918/116/19.
Разом з тим, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд виходить із того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому вона має обов`язковий для учасників правовідносин характер.
Зменшення розміру пені фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.
Крім того, відповідачем не надано суду доказів, які б підтверджували скрутне матеріальне (фінансове) становище відповідача.
Судом також враховано, що відповідно до п. 1.2 договору постачання газу №5262/18-БО-23 від 03.10.2018р. природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями, а не населенням.
Відповідачем позивачу завдано збитків в розмірі 30 228,39 грн., що підтверджене наявними в матеріалах справи доказами.
З матеріалів справи також вбачається, що з вересня 2020 року відповідач припинив здійснення платежів за договором постачання природного газу №5262/18-БО-23 від 03.10.2018р. та не вживає заходів щодо погашення боргу.
Враховуючи вищезазначене, суд не вбачає підстав для зменшення розміру пені.
Згідно ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст.77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно ст. 129 ГПК України судові витрати покладаються на відповідача.
Керуючись статтями 123, 129, 210, 232, 233, 236, 238, 240, 241 ГПК України, суд, -
ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити.
Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
Згідно частинами 1, 2 статті 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно статті 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Згідно статті 257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Солодюк О.В.
Повне рішення складено 30.07.2021 р.