РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.08.2021Справа № 910/5809/21

Суддя Господарського суду міста Києва Нечай О.В., розглянувши без виклику сторін (без проведення судового засідання) у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сота Україна" (Україна, 04111, м. Київ, вул. Черняховського, буд. 29; ідентифікаційний код: 41323412)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оріон Компанія" (Україна, 01013, м. Київ, вул. Будіндустрії, буд. 9, кімн. 107; ідентифікаційний код: 37859578)

про стягнення 98 666,60 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Сота Україна" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оріон Компанія" (далі - відповідач) про стягнення 98 666,60 грн, з яких 29 629,86 грн пені, 53 607,54 грн штрафу, 9 784,73 грн інфляційних втрат та 5 644,47 грн 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором поставки № 09-01-20/П від 09.01.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.04.2021 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення її недоліків - протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали.

28.04.2021 (надіслана засобами поштового зв`язку у встановлений судом строк) до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви з додатками.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.05.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) та серед іншого встановлено сторонам строки для подання ними відповідних заяв по суті справи.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місцезнаходженням відповідача є: Україна, 01013, м. Київ, вул. Будіндустрії, буд. 9, кімн. 107.

На зазначену адресу, відповідно до вищевказаних вимог процесуального закону, судом було направлено копію ухвали про відкриття провадження у справі від 11.05.2021 з метою повідомлення відповідача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) та про його право подати, зокрема, відзив на позовну заяву.

До суду повернулось рекомендоване повідомлення про вручення 14.05.2021 поштового відправлення відповідачеві (копії ухвали про відкриття провадження у справі від 11.05.2021).

Відтак, суд вважає, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд цієї справи та останньому були створені достатні умови для реалізації ним своїх процесуальних прав.

Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

З огляду на неподання відповідачем відзиву на позовну заяву, справа підлягає розгляду за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Частиною 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті

ВСТАНОВИВ:

09.01.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сота Україна" (далі - постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Оріон Компанія" (далі - покупець, відповідач) було укладено Договір поставки № 09-01-20/П (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим Договором, поставити та передати у власність, а покупець прийняти та оплатити металопрокат (далі - товар) в асортименті та за цінами, вказаними у Додатку (Специфікації) та Додаткових угодах до цього Договору, які є його невід`ємною частиною.

Згідно з п. 3.1 Договору постачальник зобов`язується поставити покупцеві товар на умовах та у спосіб, зазначені у Додатку (Специфікації) до цього Договору.

За умовами пунктів 3.7, 3.8 Договору право власності на товар, а разом із ним і ризик випадкової загибелі товару, переходить від постачальника до покупця в момент передачі товару, про що свідчить документ про передачу товару - видаткова накладна, підписана уповноваженим представником покупця або товарно-транспортна накладна, якщо товар передається перевізнику. Датою поставки вважається дата відвантаження товару, зазначена у видатковій або товарно-транспортній накладній.

У пункті 5.1 Договору сторони погодили, що ціна товару, марка, вид, сорт, одиниці виміру, а також загальна вартість кожної партії товару на узгоджений обсяг та період поставки вказується в Додатку (Специфікації) та Додаткових угодах до цього Договору.

Пунктом 5.3 Договору передбачено, що ціна Договору складається із загальної суми всіх Додатків (Специфікацій) до цього Договору та/або видаткових/залізничних накладних, на підставі яких здійснювалась поставка товару.

Відповідно до пункту 5.6 Договору порядок та умови оплати вказуються сторонами в Додатках (Специфікаціях) до цього Договору.

Згідно з п. 10.1 Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення їх печатками (за наявності) і діє до повного виконання зобов`язань за цим Договором.

У Додатку № 1 до Договору сторони погодили Специфікацію № 1 на суму 536 075,40 грн разом з ПДВ; умови оплати товару: 100 % оплата протягом 45-ти календарних днів з дати відвантаження товару; строк поставки: січень 2020 року.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було виставлено відповідачу рахунок на оплату № 14 від 29.01.2020 на суму 536 075,40 грн.

Як зазначає позивач, на виконання умов Договору, ним було поставлено відповідачу товар вартістю 536 075,40 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи належним чином засвідченими копіями видаткової накладної № 14 від 29.01.2020 та товарно-транспортної накладної № Р14 від 29.01.2020.

Товар було прийнято відповідачем, про що свідчать підписи директора відповідача - Кучинського Д.О., а також відтиски печатки відповідача у вказаних видатковій та товарно-транспортній накладних.

За твердженнями позивача, відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав, товар оплатив з порушенням визначеного Договором строку, заборгованість за поставлений товар у повному обсязі погасив 05.10.2020 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями.

З огляду на те, що відповідач розрахувався з позивачем за поставлений товар з порушенням встановленого Договором строку, позивач звернувся до суду з цим позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь 29 629,86 грн пені, 53 607,54 грн штрафу, 9 784,73 грн інфляційних втрат та 5 644,47 грн 3 % річних.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами Договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Суд встановив факт поставки позивачем товару за Договором вартістю 536 075,40 грн, про що свідчать наявні в матеріалах справи видаткова накладна № 14 від 29.01.2020, а також товарно-транспортна накладна № Р14 від 29.01.2020, та факт прийняття товару відповідачем, що підтверджується підписами його директора - Кучинського Д.О. та відтисками печатки відповідача у вказаних накладних.

Видаткова накладна відповідає вимогам статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", будь-які істотні недоліки у ній відсутні, відтак суд приймає зазначену видаткову накладну як належний доказ на підтвердження поставки товару позивачем та його прийняття відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

За приписами частин 1, 2 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на положення пункту 5.6 Договору та пункту 3 Специфікації № 1 (Додаток №1 до Договору), зобов`язання з оплати товару мало бути виконане відповідачем протягом 45-ти календарних днів з дати його відвантаження.

Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно з ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Приймаючи до уваги умови укладеного сторонами Договору, оскільки датою поставки товару є 29.01.2020, відповідач мав розрахуватись з позивачем у строк до 16.03.2020 (перший робочий день після вихідного дня).

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Суд встановив, що відповідач розрахувався з позивачем за поставлений товар у повному обсязі, проте з порушенням визначеного Договором строку, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями, а саме: № 4545 від 15.05.2020 на суму 93 000,00 грн, № 4549 від 15.05.2020 на суму 50 000,00 грн, № 87550 від 15.05.2020 на суму 7 000,00 грн, № 4647 від 28.05.2020 на суму 100 000,00 грн, № 4976 від 30.06.2020 на суму 30 000,00 грн, № 87805 від 11.08.2020 на суму 50 000,00 грн, № 88018 від 18.09.2020 на суму 50 000,00 грн, № 5464 від 23.09.2020 на суму 6 075,40 грн та № HSAV3BU9KU від 03.10.2020 (проведено банком 05.10.2020) на суму 150 000,00 грн.

У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, не виконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами частин 1, 2 статті 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно зі статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до пункту 8.7 Договору за прострочення строків оплати товару, встановлених у Договорі та додатках до нього, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діє в період за який нараховується пеня, від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення. Пеня нараховується за весь період прострочення.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Отже, частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України визначено строк та порядок нарахування штрафних санкцій, при цьому, законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до частини шостої статті 232 Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 Цивільного кодексу України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Необхідно також враховувати, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання, в тому числі до дня фактичної оплати боргу, не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.06.2018 у справі №910/4164/17, від 22.11.2018 у справі №903/962/17, від 07.06.2019 у справі №910/23911/16 та від 13.09.2019 у справі №902/669/18.

Відтак, суд дійшов висновку, що сторонами у Договорі не було встановлено іншого строку, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, за який нараховується пеня.

Як вбачається з наданого розрахунку, позивачем було нараховано пеню за загальний період з 14.03.2020 по 04.10.2020, тобто за більший період, ніж передбачено ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, у зв`язку з чим суд здійснив власний розрахунок пені.

За розрахунком суду, на суму заборгованості - 536 075,00 грн (зазначена позивачем у розрахунку) за період з 17.03.2020 по 14.05.2020 обґрунтованою є пеня в розмірі 16 052,96 грн; на суму заборгованості - 386 075,00 грн за період з 15.05.2020 по 27.05.2020 - в розмірі 2 194,09 грн; на суму заборгованості - 286 075,00 грн за період з 28.05.2020 по 29.06.2020 - в розмірі 3 564,21 грн; на суму заборгованості - 256 075,00 грн за період з 30.06.2020 по 10.08.2020 - в розмірі 3 526,28 грн; на суму заборгованості - 206 075,00 грн за період з 11.08.2020 по 16.09.2020 (з урахуванням ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України) - в розмірі 2 499,93 грн, що разом становить 27 837,47 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно з п. 8.8 Договору крім сплати пені за той самий період покупець сплачує постачальнику штраф у розмірі 10 % від суми неоплаченого товару в зазначені в Договорі та додатках до нього строки.

Суд встановив, що відповідач прострочив оплату товару за Договором, що зумовлює для відповідача настання правових наслідків у вигляді сплати штрафу в розмірі 10 % від суми неоплаченого товару, відтак штраф у розмірі 53 607,54 грн (536 075,40 грн х 10 %) є обґрунтованим.

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України, частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України та статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", а право встановити у договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України. Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України. При цьому, в інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Така правова позиція є сталою в судовій практиці і викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17, від 22.03.2018 у справі №911/1351/17, від 25.05.2018 у справі №922/1720/17 та від 02.04.2019 у справі №917/194/18.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Зазначені висновки підтверджуються Рекомендаціями Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, наданих у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997, відповідно до яких визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду. При цьому, слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з врахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця. Необхідно враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Необхідно враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України - стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 918/631/19 та в постанові Верховного Суду від 10.07.2019 у справі № 910/21564/16.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат за заявлений позивачем період, суд встановив, що нараховані позивачем інфляційні втрати є завищеними, оскільки позивачем при їх нарахуванні було неправомірно включено індекс інфляції за березень 2020 року, враховуючи ту обставину, що прострочення оплати товару у відповідача виникло з 17.03.2020, а також неправомірно включено індекс інфляції за жовтень 2020 року, з огляду на оплату відповідачем заборгованості за Договором 05.10.2020, відтак суд здійснив власний розрахунок інфляційних втрат.

За розрахунком суду, на суму заборгованості - 536 075,00 грн (зазначена позивачем у розрахунку) за квітень 2020 року обґрунтованими є інфляційні втрати в розмірі 4 288,60 грн; розрахунок інфляційних втрат за період червень - вересень 2020 року позивачем здійснено вірно; нарахування інфляційних втрат в розмірі 1 500,00 грн за жовтень 2020 року є безпідставним.

Отже, обґрунтованими є інфляційні втрати в загальному розмірі 3 942,52 грн (4 288,60 грн + 572,15 грн - 1 536,45 грн + 618,22 грн).

Судом також перевірено розрахунок 3 % річних та визнано його необґрунтованим в частині нарахування 3 % річних за період з 14.03.2020 по 16.03.2020, за розрахунком суду, на суму заборгованості - 536 075,00 грн (зазначена позивачем у розрахунку) за період з 17.03.2020 по 14.05.2020 обґрунтованими є 3 % річних у розмірі 2 592,49 грн, в іншій частині розрахунок 3 % річних є арифметично вірним, відтак до стягнення з відповідача підлягають 3 % річних у загальному розмірі 5 512,64 грн (2 592,49 грн + 411,39 грн + 773,81 грн + 881,57 грн + 641,87 грн + 63,97 грн + 147,54 грн).

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено часткову обґрунтованість заявленого позову, відтак до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають 27 837,47 грн пені, 53 607,54 грн штрафу, 3 942,52 грн інфляційних втрат та 5 512,64 грн 3 % річних.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 091,32 грн, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача, витрати по сплаті судового збору в розмірі 178,68 грн, у зв`язку з необхідністю часткової відмови у задоволенні позову, покладаються на позивача, надмірно сплачений судовий збір у розмірі 2 088,64 грн, з огляду на заявлене позивачем клопотання, підлягає поверненню з Державного бюджету України.

Щодо витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 3 000,00 грн суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас, за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу адвоката позивачем надано Договір про надання правової допомоги № 11-02/19-ЮО від 11.02.2019, Додаткову угоду від 04.08.2020 до Договору про надання правової допомоги № 11-02/19-ЮО від 11.02.2019 та платіжне доручення № 211 від 27.08.2020 на суму 3 000,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було надіслано відповідачу вищезазначені докази на підтвердження понесених витрат на правову допомогу адвоката.

Втім, будучи обізнаним про розгляд справи, відповідач у встановленому процесуальним законом порядку клопотання про зменшення розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката не подав.

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Відповідно до положень статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Судом враховано, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю; суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

У додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

З огляду на вищенаведене, витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 2 763,86 грн, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача, а решта вказаних витрат - на позивача.

Керуючись статтями 129, 233, 237, 238, 240, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Оріон Компанія" (Україна, 01013, м. Київ, вул. Будіндустрії, буд. 9, кімн. 107; ідентифікаційний код: 37859578) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сота Україна" (Україна, 04111, м. Київ, вул. Черняховського, буд. 29; ідентифікаційний код: 41323412) 27 837 (двадцять сім тисяч вісімсот тридцять сім) грн 47 коп. пені, 53 607 (п`ятдесят три тисячі шістсот сім) грн 54 коп. штрафу, 3 942 (три тисячі дев`ятсот сорок дві) грн 52 коп. інфляційних втрат, 5 512 (п`ять тисяч п`ятсот дванадцять) грн 64 коп. 3 % річних, 2 091 (дві тисячі дев`яносто одну) грн 32 коп. судового збору та 2 763 (дві тисячі сімсот шістдесят три) грн 86 коп. витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Витрати позивача по сплаті судового збору в розмірі 178,68 грн та витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 236,14 грн покласти на позивача.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду в разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи подається у порядку та строк, визначені статтями 254, 256 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 02.08.2021

Суддя О.В. Нечай