УХВАЛА

м. Київ

29.07.2021Справа № 46/436-б (127/27098/19)

За позовом ОСОБА_1

до Державної акціонерної компанії "Укрресурси"

про зобов`язання вчинити дії та стягнення 1.491.000, 80 грн. в межах справи № 46/436-б

Суддя Пасько М.В.

Представники:

від позивача не з`явились,

від відповідача Козловська Д.В. - ліквідатор Державної акціонерної компанії "Укрресурси".

Присутній: Коваленко О.М., Пантус В.В. - предст. за дов. Мінекономіки.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про зобов`язання вчинити дії та стягнення 1.491.000, 80 грн. в межах справи № 46/436-б.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27.01.2020 передано справу № 127/27098/19 за підсудністю до Господарського суду міста Києва для розгляду в межах справи № 46/436-б про банкрутство Державної акціонерної компанії "Укрресурси".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.03.2020 прийнято справу № 127/27098/19 до розгляду в межах справи № 46/436-б про банкрутство Державної акціонерної компанії "Укрресурси" та призначено підготовче засідання на 02.04.2020.

26.03.2020 від Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України надійшло клопотання про залучення до участі у справі.

26.03.2020 від ліквідатора боржника надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Судове засідання призначене на 02.04.2020 не відбулося.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.05.2020 продовжено строк підготовчого провадження у справі № 46/436-б (127/27098/19) на тридцять днів та призначено підготовче засідання на 02.06.2020.

02.06.2020 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.06.2020 закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 14.07.2020.

13.07.2020 від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.07.2020 відкладено розгляд справи на 06.08.2020.

04.08.2020 від по позивача надішли заперечення на відзив.

04.08.2020 від по позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.08.2021 відкладено розгляд справи № 46/436-б (127/27098/19) до закінчення терміну дії карантину на усій території України.

Зважаючи на розумний строк розгляду заяв і враховуючи інтереси сторін, а також достатність зібраних у справі доказів, розгляд справи було призначено на 29.07.2021.

У судовому засіданні, розглянувши позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити дії та стягнення 1.491.000, 80 грн. в межах справи № 46/436-б.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 (надалі - позивач) просить суд:

- зобов`язати ліквідатора Державної акціонерної компанії "Укрресурси" арбітражного керуючого Куделю Марію Олександрівну змінити дату його звільнення відповідно до рішення РЄСПЛ від 17.07.2014 та рішень Замостянського районного суду від 25.01.2001 та від 01.03.2004;

- зобов`язати ліквідатора Державної акціонерної компанії "Укрресурси" арбітражного керуючого Куделю Марію Олександрівну на виконання рішення РЄСПЛ від 17.07.2014 та рішень Замостянського районного суду від 25.01.2001 та від 01.03.2004 надати йому офіційну довідку про всю суму боргу повного розрахунку перед ним у справі № 46/436-б;

- стягнути з Державної акціонерної компанії "Укрресурси" (надалі - відповідач) на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з 06.04.2010 по 05.10.2019 в розмірі 396.000, 00 грн, моральну шкоду в розмірі 1.000.000, 00 грн. та відшкодування витрат на правову допомогу в розмір 5.000, 00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що всупереч вимогам ст. 116 КЗпП України, боржник (відповідач) не провів повного розрахунку з позивачем.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення РЄСПЛ від 17.07.2014 № 25663/02 повністю виконане, що підтверджується копією довідки Секретаріату Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини № 65/20.1/23 від 24.07.2017.

Щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 1.000.000, 00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 Кодексу Законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, вимога заявника про відшкодування моральної шкоди не є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, оскільки ним не надано доказів того, що йому було нанесено маральних страждань.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з 06.04.2010 по 05.10.2019 в розмірі 396.000, 00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України, ч. 1 ст. 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник, або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

До структури заробітної плати в силу ст. 2 Закону України "Про оплату праці" включаються виплати за виконану роботу, а також гарантії та компенсації за невідпрацьований час.

Так, згідно статті 3 Кодексу законів про працю України ( далі - КзПП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами у сфері державного і договірного регулювання оплати праці, визначено Законом України "Про оплату праці".

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належним чином оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, якщо спір вирішено на користь працівника.

Як вбачається з матеріалів справи, заборгованість по заробітній платі та інших належних сум при звільненні були виплачені позивачу в розмірі 1.900.147, 03 грн., що підтверджується копією довідки Секретаріату Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини № 65/20.1/23 від 24.07.2017.

Суд зазначає, що чинне законодавство не передбачає нарахування середнього заробітку при звільненні на середній заробіток при звільнені, у зв`язку з наступним.

Відповідно до п. 3.9. Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 № 5, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 за № 114/8713, не належать до фонду оплати праці суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

Також, суд зазначає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати) у розумінні ст. 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Такої ж позиції дотримується Велика Палата Верховного суду, яка викладена в постанові від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16 (провадження №12-301гс18).

Крім того, дана позовна вимога суперечить ч. 1 ст. 59 Кодексу України з процедур банкрутства відповідно до якої у банкрута не виникає жодних додаткових зобов`язань, у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури, оскільки 16.11.2010 відповідача визнано банкрутом.

Враховуючи викладене, суд вважає, що подальше нарахування позивачем необґрунтованих сум щодо стягнення середнього заробітку з відповідача, який перебуває в стані банкрутства, суперечить п. 78 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц відповідно до якого, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Також, суд бере до уваги те, що позивач знаючи, що відповідач перебуває в процедурі банкрутства і до нього застосовано спеціальних режим щодо розрахунку з кредиторами, в обхід процедури банкрутства, неодноразово, звертався до місцевих судів з метою стягнення середнього заробітку при звільнені, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень та матеріалами справи № 46/436-б про банкрутство відповідача.

Отже, судом враховано той факт, що позивачем цілеспрямовано порушується банкрутне законодавство та нехтування ним правами інших кредиторів вимоги яких було включено в реєстр вимог кредиторів боржника у відповідності до закону.

Частиною 3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до статті 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Керуючись ст. ст. 116, 117 Кодексу Законів про працю України та ст. ст. 86, 129, 232, 233, 236-241 ГПК України, суд -

УХВАЛИВ:

1.Відмовити в задоволенні позову.

2.Ухвала набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та підлягає оскарженню в порядку та строк визначені розділом ІV ГПК України.

Суддя М.В. Пасько

Повний текст ухвали складено 03.08.2021.