ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" липня 2021 р. Справа №17/Б-1197(921/695/20)

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії суддів:

головуючий-суддя Желік М.Б.

судді Галушко Н.А.

Орищин Г.В.

за участю секретаря судового засідання Гуньки О.П.

розглянувши апеляційну скаргу Управління обліку та контролю за використанням комунального майна №254/9.1-18 від 28.04.2021 (вх. №01-05/1559/21 від 30.04.2021)

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 06.04.2021 (повний текст складено 09.04.2021, суддя Сидорук А.М.)

у справі №17/Б-1197 (921/695/19)

за позовом: Управління обліку та контролю за використанням комунального майна, бул. Т. Шевченка, 21, м. Тернопіль, 46001

до відповідача: Приватного підприємства "Оптторгресурс", 08132, Київська обл, Києво-Святошинський район, м. Вишневе, вул.. Промислова, буд.5-Б

про визнання недійсною мирової угоди

в межах справи № 17/Б-1197 про визнання банкрутом Приватного підприємства "Торговий дім "Тернопіль" вул. Поліська, 14, м. Тернопіль.

за участю представників:

від апелянта: представник Сухарська А.В.

від інших учасників: не з`явились

Учаснику процесу роз`яснено їх права та обов`язки, передбачені ст.ст. 35, 42, 46 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст.222 Господарського процесуального кодексу України фіксування судового засідання здійснюється технічними засобами.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 06.04.2021 у справі №17/Б-1197 (921/695/19) у задоволені позову Управління обліку та контролю за використанням комунального майна - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням скаржник звернувся до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Тернопільської області від 06.04.2021 та прийняти нове рішення, яким позов Управління обліку та контролю за використанням комунального майна задоволити.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.04.2021 справу №17/Б-1197 (921/695/20) розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Желіка М.Б., суддів Орищин Г.В., Галушко Н.А.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 11.05.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Управління обліку та контролю за використанням комунального майна №254/9.1-18 від 28.04.2020 (вх. №01-05/1559/21 від 30.04.2021) на рішення Господарського суду Тернопільської області від 06.04.2021 у справі №17/Б-1197 (921/695/19), розгляд справи призначено на 09.06.2021.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 09.06.2021 розгляд справи відкладено на 28.07.2021.

В судове засідання 28.07.2021 з`явилась представник апелянта (позивача), відповідач явку уповноваженого представника не забезпечив, причин неявки суд не повідомив.

Ухвалу суду про відкриття апеляційного провадження було надіслано відповідачу на адресу, що відповідає місцезнаходженню юридичної особи згідно із Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та юридичних осіб. Поштове направлення повернулось з відміткою пошти «За закінченням терміну зберігання».

Відповідно до п.94 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінетом Міністрів України від 05.03.2009 №270, порядок доставки поштових відправлень, поштових переказів, повідомлень про вручення поштових відправлень, поштових переказів, періодичних друкованих видань юридичним особам узгоджується оператором поштового зв`язку разом з юридичною особою. Для отримання поштових відправлень юридична особа повинна забезпечити створення умов доставки та вручення поштових відправлень відповідно до вимог Закону України «Про поштовий зв`язок», цих Правил. Тобто юридична особа має обов`язок отримувати поштову кореспонденцію за своїм місцезнаходженням.

В разі якщо ухвалу було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв`язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 18.03.2021 у справі №911/3142/19.

Враховуючи те, що явка представників в судове засідання не визнавалась обов`язковою, клопотань про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило, колегія суддів вважає за можливе здійснювати розгляд справи за відсутності представника відповідача.

Представник апелянта (позивача) в судовому засіданні надала суду пояснення щодо фактичних обставин справи, вимоги апеляційної скарги підтримала, просила оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги про визнання мирової угоди недійсною задоволити.

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення апелянта, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, взявши до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а відтак оскаржуване рішення слід залишити без змін, з огляду на наступне.

В провадженні Господарського суду Тернопільської області перебувала справа про банкрутство Приватного підприємства "Торговий дім "Тернопіль".

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 15.03.2011 у справі №17/Б-1197 затверджено мирову угоду, укладену 22 жовтня 2010 року між Приватним підприємством "Торговий дім "Тернопіль", в особі в.о. директора Кордуби Б.Я., та комітетом кредиторів ПП "Торговий дім "Тернопіль" в особі голови комітету кредиторів ДП "Ім. Л. Українки" ЗАТ "Агрокомбінат" в особі Радковського Т.Р. Боржник зобов`язався погасити заборгованість перед кредиторами, визнаними судом у справі про банкрутство, в строк до 31жовтня 2017 року.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 21 квітня 2011 року ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 15.03.2011 про затвердження мирової угоди та припинення провадження у справі - залишено без змін.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 28.09.2012, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 23.01.2013, відмовлено в задоволенні заяви Тернопільської об`єднаної державної податкової інспекції про розірвання мирової угоди, укладеної між боржником Приватним підприємством «Торговий дім «Тернопіль» та кредиторами 22.10.2011 і затвердженої ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 15.03.2011, та договору про розстрочення сум податкового боргу від 30.06.2011.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 10.11.2014 здійснено заміну кредитора у справі № 17/Б-1197 Департаменту економіки, підприємництва та управління комунальним майном Тернопільської міської ради, його правонаступником Управлінням обліку та контролю за використанням комунального майна Тернопільської міської ради та здійснено заміну боржника у справі №17/Б-1197 Приватного підприємства «Торговий дім «Тернопіль» (вул. Поліська, 14, м. Тернопіль) його правонаступником Приватним підприємством «Оптторгресурс» (м. Львів, Залізничний район, вул. Городоцька, буд. 224, офіс 2, ідентифікаційний код 14035686).

Управління обліку та контролю за використанням комунального майна Тернопільської міської ради звернулось до Господарського суду Тернопільської області з позовною заявою до Приватного підприємства «Оптторгресурс» про визнання недійсною мирової угоди, затвердженої Господарським судом Тернопільської області 15.03.2011 у справі №17/Б-1197 в частині зобов`язань перед управлінням обліку та контролю за використанням комунального майна у розмірі 3 070 833,72 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що всупереч умов, викладених в мировій угоді, боржник не виконав своїх зобов`язань як перед Управлінням обліку та контролю за використанням комунального майна, так і перед іншими кредиторами. Відповідно до ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, проте усі факти свідчать, що укладаючи мирову угоду, боржник не мав на меті її реальне виконання, адже не сплатив на рахунок Управління жодної суми за угодою, але вживав таких додаткових заходів, спрямованих на її невиконання, як зміна місцезнаходження, спричинення нових боргів та інше. Відповідно до розділу 4 мирової угоди, ця мирова угода може бути визнана недійсною лише з підстав і в порядку, що визначені чинним законодавством України, за заявою будь-кого з кредиторів у випадку, якщо: - 4.5.1. боржником було подано недостовірні відомості про своє майно в бухгалтерському балансі або в інших документах, що свідчать про його фінансове та майнове становище; - 4.5.2. виконання мирової угоди призведе боржника до банкрутства; - 4.5.3. невиконання боржником умов мирової угоди; - 4.5.4. з інших підстав, передбачених цивільним законодавством України, для визнання угоди недійсною. Відтак, позивач вважає що наявні всі правові підстави для визнання даної мирової угоди недійсною в частині зобов`язань перед Управлінням обліку та контролю за використанням комунального майна в розмірі 3 070 833,72 грн.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 09.11.2020 прийнято до розгляду позовну заяву за правилами загального позовного провадження (справі присвоєно номер №17/Б-1197 (921/695/19).

Відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції відзиву на позовну заяву не надав, участі в судових засіданнях не приймав.

Ухвалюючи оскаржене рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Управління обліку та контролю за використанням комунального майна про визнання недійсною мирової угоди, затвердженої ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 15.03.2011 у справі №17/Б-1197 про банкрутство Приватного підприємства «Торговий дім «Тернопіль».

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що оскаржене рішення не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, зокрема, правильно встановивши окремі обставини у справі, суд першої інстанції надав їм невірну правову оцінку або й взагалі проігнорував, а висновки, викладені у рішенні суду не відповідають обставинам справи.

Так, скаржник зазначає, що матеріалами справи підтверджується те, що після затвердження мирової угоди боржник чотири рази змінював місцезнаходження, створював та порушував нові фінансові зобов`язання перед позивачем, що підтверджується судовими рішеннями та виконавчими провадженнями на суму понад 500 000,00 грн. Департамент економіки, підприємництва та управління комунальним майном (правонаступником якого є позивач) як кредитор виступав проти затвердження мирової угоди, у зв`язку з відсутністю реальних даних щодо фінансового та майнового становища боржника, відсутності інформації щодо реальних джерел отримання коштів з метою погашення кредиторських вимог. Згідно з листом Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області від 10.03.2021 №7912/3-21, у боржника відсутні кошти та майно для примусового виконання рішень про стягнення коштів ще з 2013 року. Усі зазначені факти в їх сукупності підтверджують, що укладаючи мирову угоду у справі про банкрутство, боржник не мав наміру її виконувати, адже він не лише не виконав взяті на себе зобов`язання, а й вживав додаткових заходів на невиконання мирової угоди (зміна назви, зміна місцезнаходження, спричинення нових боргів).

Таким чином, скаржник стверджує, що на час укладання мирової угоди не було дотримано вимоги ч.5 ст.203 ЦК України, відповідно до якої правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, що в свою чергу, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України є підставою недійсності правочину. Проте, суд першої інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин вказані підстави недійсності правочину, з огляду на хибний висновок, що мирова угода у справі про банкрутство не є правочином. Апелянт звертає увагу на те, що посилання суду на правові висновки Верховного Суду у справі №908/1604/17 (постанові від 12.06.2018) про те, що мирову угоду не можна розглядати як договір в цивільно-правовому розумінні, є хибним, адже обставини у справі №17/Б-1197 (921/695/20) не є подібними. Натомість правова позиція про те, що мирова угода у справі про банкрутство є одночасно судовою процедурою і правочином закріплена в усталеній судовій практиці, на яку здійснює також посилання суд в оскарженому рішенні. На переконання скаржника, оскільки мирова угоду у справі про банкрутство є правочином, вона повинна відповідати вимогам, які зазвичай до правочинів ставляться, зокрема, ст.203 ЦК України.

Також апелянт вважає недоречним посилання суду на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/661/20, оскільки правовідносини у справі, що розглядається, не є подібними (різний суб`єктний склад, різна юрисдикція, різні предмет та підстава позову). До спірних правовідносин слід застосувати висновки Верховного Суду у справі №922/4366/16 (постанова від 25.06.2019), відповідно до яких за заявою будь-кого із конкурсних кредиторів мирова угода може бути визнана господарським судом недійсною в межах провадження у справі про банкрутство з підстав, передбачених цивільним законодавством.

Окрім того, у самій мировій угоді визначено підстави для визнання її недійсною, зокрема, подання боржником недостовірних відомостей про майно, невиконання боржником умов мирової угоди, а також інші підстави, передбачені цивільним законодавством України, для визнання угоди недійсною (п. 4.5. мирової угоди).

Відтак скаржник вважає, що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню: статті 203, 215 ЦК України та ст.39 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Відповідач правом відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

У мировій угоді у справі №17/Б-1197 про банкрутство Приватного підприємства «Торговий дім «Тернопіль», укладеній 22.10.2010 між Приватним підприємством «Торговий дім «Тернопіль» (правонаступником якого є відповідач) та комітетом кредиторів боржника, та затвердженій ухвалою суду від 15.03.2011, боржник та кредитори досягли домовленості стосовно відстрочки та розстрочки погашення боргів боржника перед кредиторами з метою відновлення платоспроможності боржника та погашення його заборгованості на умові відстрочення та розстрочення виплати боргів кредиторам.

Джерелами погашення заборгованості Приватного підприємства «Торговий дім Тернопіль» перед кредиторами визначено прибуток за результатами господарської діяльності підприємства, повернення дебіторської заборгованості, відшкодування та стягнення належних підприємству коштів із міського бюджету м. Тернополя, а також ін., наведене у звіті боржника (п.п.1.3.мирової угоди).

На дату підписання цієї мирової угоди у боржника не існувало зобов`язань перед кредиторами другої черги, а тому ця угода передбачає умови погашення заборгованості перед кредиторами третьої четвертої та шостої черги.

У п.п.2.2. визначено, що умови цієї мирової угоди не можуть бути гіршими щодо кредиторів, які не брали участі в голосуванні або проголосували проти укладання мирової угоди, ніж для кредиторів, які висловили згоду на укладення мирової угоди.

Відповідно до п.п 3.1. мирової угоди порядок і умови виконання боржником зобов`язань визначаються у графіку погашення заборгованості ПП «Торговий дім Тернопіль» перед кредиторами третьої четвертої і шостої черги. Цей графік є невід`ємною частиною мирової угоди, відображений в ухвалі Господарського суду Тернопільської області від 15.03.2011 та детально наведений в оскарженій ухвалі суду першої інстанції.

Відповідно до п.п 3.1. мирової угоди боржник приступає до виконання зобов`язань перед кредиторами після затвердження мирової угоди господарським судом відповідно до графіку погашення заборгованості ПП «Торговий дім «Тернопіль».

Кредитори погодились на відстрочку погашення заборгованості до « 01» листопада 2012 року (п.п.3.3. мирової угоди).

Боржник зобов`язується погасити заборгованість перед кредиторами, визнаними судом у справі про банкрутство, в строк до 31 жовтня 2017 року (п.п.3.3. мирової угоди).

Боржник має право достроково виконати свої зобов`язання перед кредиторами (п.п.3.5. мирової угоди).

Протягом дії мирової угоди до повного погашення кредиторських вимог заборонити реорганізацію ПП «Торговий дім «Тернопіль» (п.п.3.6. мирової угоди).

Відповідно до пункту 4.5., ця мирова угода може бути визнана недійсною лише з підстав і в порядку, що визначені чинним законодавством України, за заявою будь-кого з кредиторів у випадку, якщо: боржником було подано недостовірні відомості про своє майно в бухгалтерському балансі або в інших документах, що свідчать про його фінансове та майнове становище; виконання мирової угоди призведе боржника до банкрутства; невиконання боржником умов мирової угоди; з інших підстав, передбачених цивільним законодавством України, для визнання угоди недійсною; визнання мирової угоди недійсною є підставою для поновлення провадження у справі про банкрутство Приватного підприємства «Торговий дім «Тернопіль» в порядку, що передбачений чинним законодавством України.

Відповідно до пункту 4.7. зобов`язання по цій мировій угоді повинні виконуватись належним чином і в установлений нею строк, одностороння відмова від виконання умов цієї мирової угоди, а також одностороння зміна її положень не допускається.

Відповідно до пункту 4.8. в разі визнання мирової угоди недійсною або її розірвання вимоги кредиторів відновлюються в розмірі, які були незадоволені боржником.

Відповідно до пункту 4.9. якщо інше не передбачено чинним законодавством України, визнання недійсною частини мирової угоди не тягне за собою недійсності інших її частин у цілому, якщо мирова угода могла б бути укладена і без включення цієї недійсної частини.

Загальна сума кредиторських вимог четвертої черги задоволення Департаменту економіки підприємництва та управління комунальним майном Тернопільської міської ради (правонаступником якого є позивач) становить 422 814,01 грн. Відповідно до графіку погашення виплата заборгованості розстрочується на 40 місяців і виплачується рівними частинами по 10 570,35 грн. за один місяць, початок виплати - 01 квітня 2013 року, кінець виплати - 31 липня 2016 року.

Загальна сума кредиторських вимог шостої черги задоволення Департаменту економіки підприємництва та управління комунальним майном Тернопільської міської ради (правонаступником якого є позивач) становить 2648020,31 грн. Відповідно до графіку погашення виплата заборгованості розстрочується на 15 місяців і виплачується рівними частинами по 176 534,69грн. за один місяць, початок виплати - 01 серпня 2016 року, кінець виплати - 31 жовтня 2017 року.

Відповідно до довідки Управління обліку та контролю за використанням комунального майна №487/9д від 30.10.2020, на розрахункові рахунки управління кошти від ПП «Торговий дім «Тернопіль» чи його правонаступника ПП «Оптторгресурс» на виконання зобов`язання за мировою угодою, затвердженою Господарським судом Тернопільської області від 15.03.2011 у справі №17/Б-1197 не надходили. 28.07.2020 позивач направив відповідачеві претензію №359/9-у від 24.07.2020 про оплату заборгованості відповідно до мирової угоди.

Відповідно до листа Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області №7912/3-21 від 10.03.2021 на виконанні у Києво-Святошинському РВДВС Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) перебувало зведене виконавче провадження №61870291, до складу якого входили виконавчі провадження з виконання наказу №910/8752/13, виданого 06.08.2013 Господарським судом м. Києва, про стягнення з ПП «Оптторгресурс» на користь Управління комунального обліку та контрою за використанням майна Тернопільської міської ради боргу в розмірі 420 465,20 грн. та з виконання наказу №910/22071/13, виданого 04.02.2014 Господарським судом м. Києва, про стягнення з ПП «Оптторгресурс» на користь Управління комунального обліку та контрою за використанням майна Тернопільської міської ради боргу в розмірі 144 359,00 грн. Оригінали вказаних наказів було втрачено. Також на виконанні перебували наказ Господарського суду Тернопільської області №921/876/13-г/10 від 26.08.2014 про стягнення з ПП «Оптторгресурс» на користь Управління комунального обліку та контрою за використанням майна Тернопільської міської ради боргу в розмірі 2570,00 грн. та наказ Господарського суду Тернопільської області №921/363/13-г/10 від 16.10.2013 про стягнення з ПП «Оптторгресурс» на користь Управління комунального обліку та контрою за використанням майна Тернопільської міської ради боргу в розмірі 1 147,00 грн. У зв`язку з відсутністю у боржника майна вказані накази повернуто стягувачу.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до положень Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина перша та друга статті 509 ЦК України).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Водночас, в силу норм Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», в редакції, чинній станом на момент затвердження мирової угоди у справі №17-Б-1197, мирова угода у справі про банкрутство є самостійною судовою процедурою щодо боржника у справі про його банкрутство, тому умови, порядок укладання та виконання такої мирової угоди, а також наслідки її невиконання були врегульовані нормами Закону №2343-XII, які є спеціальними.

Колегія суддів апеляційної інстанції відхиляє за необґрунтованістю доводи скаржника про те, що суд першої інстанції вірно вказав, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції Закону №2343-XI, однак, не застосував норму ст.39 вказаного Закону.

Так, у мотивувальній частині оскарженого рішення суд першої інстанції дійсно аргументував, що під час укладення мирової угоди чинним був Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції Закону №2343-XI, і з врахуванням пункту 1-1 розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2343-XII (у редакції Закону №4212-VI від 22.12.2011, яка набула чинності 19.01.2013), норми Закону, чинного на час затвердження мирової угоди, у подальшому також підлягали застосуванню у правовідносинах боржника.

Зокрема, суд першої інстанції вірно зазначив, що наслідки невиконання боржником мирової угоди були визначені статтею 39 Закону № 2343-XII, відповідно до ч.1, ч.2 якої було встановлено, що за заявою будь-кого із конкурсних кредиторів мирова угода може бути визнана господарським судом недійсною, якщо існують підстави для визнання угоди недійсною, передбачені цивільним законодавством України. Визнання мирової угоди недійсною є підставою для поновлення провадження у справі про банкрутство, про що господарським судом виноситься ухвала, яка може бути оскаржена у встановленому порядку.

Також суд першої інстанції проаналізував норми ч.5, ч.6, ч.8 статті 39 Закону № 2343-XII, якими було передбачено право кредитора захистити свої права у випадку невиконання боржником мирової угоди як шляхом її розірвання за рішенням суду, так і шляхом пред`явлення своїх вимог до боржника.

В цьому ж контексті було наведено посилання на правові висновки Верховного Суду в постанові від 12.06.2018 у справі № 908/1604/17, на неподібність фактичних обставин у якій вказує скаржник.

Водночас, далі місцевий господарський суд зазначив, що 21.10.2019 набрав чинності Кодекс України з процедур банкрутства.

Відповідно до п.2 Прикінцевих та перехідних положень, з дня введення в дію цього Кодексу визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства, встановлено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Таким чином, помилковими є доводи апелянта, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», який втратив чинність, і такі висновки в оскарженому рішенні відсутні.

Натомість, суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення вірно вказав, що на відміну від Закону № 2343-XII, що передбачав можливість укладення мирової угоди у справі про банкрутство, в Кодексі України з процедур банкрутства такої судової процедури банкрутства, як мирова угода, та порядку її укладення не встановлено. Як наслідок, у випадку невиконання мирової угоди, укладеної у справі про банкрутство, Кодексом України з процедур банкрутства не передбачено і процедури звернення до господарського суду із заявою про визнання недійсною такої мирової угоди або її розірвання.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 15.03.2011, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 21.04.2011, провадження у справі № 17/Б-1197 припинено.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/661/20, на відміну від ухвали суду про затвердження мирової угоди у позовному провадженні, ухвала про затвердження мирової угоди у процедурі банкрутства не є виконавчим документом та не підлягає примусовому виконанню виконавчою службою. Невиконання боржником своїх договірних зобов`язань у строки, зазначені у мировій угоді, затвердженій у процедурі банкрутства, може мати наслідком звернення кредитора до суду з вимогами до боржника про стягнення заборгованості в розмірі, передбаченому мировою угодою, в позовному або наказному провадженні, встановленому процесуальним законодавством.

Апелянт звертає увагу на неподібність фактичних обставин у справі, що розглядається, та у справі №916/61/20 (відмінний суб`єктний склад, різна юрисдикція, інші предмет та підстави позову). Однак, слід зазначити, що незважаючи на неподібність фактичних обставин, у цьому випадку висновки Великої Палати Верховного Суду є загальними щодо способу захисту порушеного права кредитора внаслідок невиконання боржником мирової угоди, затвердженої у справі про банкрутство, адже провадження у таких справах підлягали припиненню (а згодом - закриттю) одночасно із затвердженням господарським судом мирової угоди, Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» втратив чинність з набранням чинності Кодексом України з процедур банкрутства, яким проте не передбачено такої процедури як мирова угода.

Також, помилковими є посилання скаржника на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №922/4366/16, оскільки, такі стосуються застосування норм Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

З огляду на наведене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Управління обліку та контролю за використанням комунального майна про визнання недійсною мирової угоди, затвердженої ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 15.03.2011 у справі №17/Б-1197 про банкрутство Приватного підприємства «Торговий дім «Тернопіль».

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оскаржуване рішення вказаним вимогам відповідає.

Враховуючи встановлені обставини справи, зважаючи на те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи, беручи до уваги межі перегляду оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.

В порядку положень ст. 129 ГПК України судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, слід покласти на скаржника.

Керуючись ст.ст.86, 129, 269, 270, 276, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні вимог апеляційної скарги Управління обліку та контролю за використанням комунального майна №254/9.1-18 від 28.04.2021 (вх. №01-05/1559/21 від 30.04.2021) - відмовити.

2. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 06.04.2021 у справі №17/Б-1197 (921/695/19) - залишити без змін.

3. Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, покласти на скаржника.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови складено 06.08.2021.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені ст. 287,288 ГПК України протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий суддя Желік М.Б.

суддя Галушко Н.А.

суддя Орищин Г.В.