ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

28.07.2021 Справа № 914/1058/21

Господарський суд Львівської області у складі

Головуючого судді Фартушка Т.Б. за участю секретаря судового засідання Іваночка В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу:

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Авто-Лайн, Львівська область, Сокальський район, м.Сокаль;

до Відповідача: Виконавчого комітету Червоноградської міської ради, Львівська область, м.Червоноград;

про: визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Червоноградської міської ради від 29.03.2018р. №68 Про розірвання договору №1/17 від 28.03.2017р. про організацію перевезень пасажирів на автобусних маршрутах загального користування №2.

Представники:

Позивача: Лазор А.О. представник, адвокат (довіреність від 02.04.2021р. б/н);

Відповідача: Коблик Л.А. представник (довіреність від 15.06.2021р. №4987/1-3).

ВСТАНОВИВ:

21.04.2021р. на розгляд до Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Авто-Лайн від 12.04.2021р. б/н (вх. №1155) до Виконавчого комітету Червоноградської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Червоноградської міської ради від 29.03.2018р. №68 Про розірвання договору №1/17 від 28.03.2017р. про організацію перевезень пасажирів на автобусних маршрутах загального користування №2.

Підставами позовних вимог Позивач зазначає ненадання Відповідачем Позивачу для ознайомлення Актів комісії про здійснення планових та позапланових перевірок рухомого складу в порядку, передбаченому Положенням про робочу комісію з контролю за виконанням перевізниками вимог чинного законодавства, рішень виконавчого комітету та умов про організацію перевезень пасажирів на автобусних маршрутах на території Червоноградської міської ради, затвердженого рішенням Відповідача від 31.07.2014р. №130, незазначення в таких актах порушення якого саме пункту укладеного між Сторонами договору є підставою до їх складання, ненаправлення Відповідачем Позивачу попередження про розірвання договору, а також незазначення в оскаржуваному рішенні конкретних підстав до розірвання договору.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 27.04.2021р. у даній справі судом постановлено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю Авто-Лайн від 21.04.2021р. вх. №1155 про відстрочення сплати судового збору відхилити; відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю Авто-Лайн у відстроченні сплати судового збору; позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю Авто-Лайн від 12.04.2021р. б/н (вх. №1155 від 21.04.2021р.) залишити без руху; надати Товариству з обмеженою відповідальністю Авто-Лайн десятиденний строк з моменту вручення ухвали для усунення недоліків поданої позовної заяви, а саме: надати докази зазначення у позовній заяві адреси місцезнаходження Позивача та докази надіслання таких доказів Відповідачу; надати суду оригінали документів, які підтверджують сплату 2270грн. судового збору за подання позовної заяви до господарського суду, або документів, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до Закону; надати докази надіслання копії позовної заяви і доданих до неї документів Відповідачу листом з описом вкладення.

12.05.2021р. за вх. №10951/21 від Позивача до суду засобами поштового зв`язку до суду надійшла заява від 06.05.2021р. б/н, у якій на виконання вимог ухвали від 27.04.2021р. з метою усунення недоліків поданої позовної заяви зазначає, що адреса Позивача є: 80000, Львівська область, м.Сокаль, вул.Чайковського, корп.3. Окрім того, Позивач долучає докази сплати 2270грн. судового збору за подання позовної заяви до господарського суду і надає наявні станом на час подання заяви у Позивача документи, які необхідні для розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду Львівської області у даній справі від 17.05.2021р. судом постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначити на 08.06.2021р.; визнати явку повноважних представників Учасників справи в судове засідання обов`язковою; викликати в судове засідання повноважних представників Учасників справи.

Ухвалою Господарського суду Львівської області у даній справі від 08.06.2021р. суд постановив відкласти підготовче судове засідання на 22.06.2021р.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання визнається обов`язковою; викликати повноважних представників Учасників справи в судове засідання.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 22.06.2021р. у даній справі суд постановив продовжити строк підготовчого провадження на 12 днів; відкласти підготовче судове засідання на 28.07.2021р.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання визнається обов`язковою; викликати повноважних представників Учасників справи в судове засідання.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 27.07.2021р. у даній справі суд постановив клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю Авто-Лайн адвоката Лазора А.О. від 18.05.2021р. б/н (вх. №11669/21 від 19.05.2021р.) про проведення засідання в режимі відеоконференції в частині участі в судовому засіданні у справі №914/1058/21, призначеному на 28.07.2021р. о 09:40год. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та програмного забезпечення Easycon задоволити; надати представнику Товариства з обмеженою відповідальністю Авто-Лайн адвокату Лазору А.О. можливості участі в судовому засіданні у справі №914/1058/21, призначеному на 28.07.2021р. о 09:40год. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та програмного забезпечення Easycon.

В судовому засіданні 28.07.2021р. судом оголошено перерву в межах дня слухання до 16:30год. 28.07.2021р., про що представники Сторін повідомлялись в судовому засіданні під розписку.

Відповідно до ст.222 ГПК України, фіксування судового процесу здійснюється з допомогою звукозаписувального технічного засобу, а саме: програмно-апаратного комплексу Акорд.

В порядку ч.3 ст.63 ГПК України за дорученням головуючого судді обов`язки секретаря судового засідання виконує помічник судді Фартушка Т.Б. Іваночко Василь Володимирович.

Представникам Сторін роз`яснено право під час здійснення таких повноважень заявити відвід помічнику судді з підстав, передбачених цим Кодексом для відводу секретаря судового засідання.

Процесуальні права та обов`язки Учасників справи, відповідно до ст.ст. 42, 46 ГПК України, як підтвердили представники Сторін в судовому засіданні, їм відомі, в порядку ст.205 ГПК України клопотання про роз`яснення прав та обов`язків до суду не надходили.

Заяв про відвід головуючого судді чи секретаря судового засідання не надходило та не заявлялось.

Представник Позивача в судове засідання з`явився, в судовому засіданні надав усні пояснення.

28.07.2021р. за вх. №17586/21 Позивачем надіслано на електронну адресу суду Заперечення щодо закриття провадження у справі від 28.07.2021р. б/н, у яких наводить свої доводи та міркування з приводу заяви Відповідача про закриття провадження у справі і просить суд відмовити Відповідачу в задоволенні заяви. Вказане заперечення оглянуто судом та долучено до матеріалів справи.

Після перерви представник Позивача в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив.

Представник Відповідача в судове засідання з`явився, в судовому засіданні надав усні пояснення.

14.07.2021р. за вх. №16399/21 від Відповідача до суду засобами поштового зв`язку надійшло клопотання від 13.07.2021р. вих. №3/22-6021/2-3, у якому просить суд проводити судове засідання 28.07.2021р. за відсутності повноважного представника Відповідача у зв`язку із перебуванням такого у щорічній відпустці. Вказане клопотання оглянуто судом та долучено до матеріалів справи.

В судовому засіданні представник Відповідача просив суд не розглядати вказане клопотання у зв`язку із явкою повноважного представника Відповідача в судове засідання.

Після перерви представник Відповідача в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив.

Крім того, представники Сторін заявили, що, окрім необхідності розгляду клопотання про закриття провадження у справі, відсутні перешкоди до закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Згідно із п.п.1, 2 ч.3 ст.2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, верховенство права та рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема, керує ходом судового процесу; роз`яснює у разі необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (п.п.1, 3, 4 ч.5 ст.13 ГПК України).

Приписами п.п.2, 3 ч.1 ст.42 ГПК України встановлено, що учасники справи мають право, зокрема, подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до ч.1 ст.76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.10 ст.81 ГПК України у разі неподання учасником справи витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання та яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання таких доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Згідно ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість Учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Враховуючи те, що норми статті 81 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом Учасників справи подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

З огляду на відсутність підстав для відкладення розгляду справи, передбачених статтями 202, 216 та 252 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи неявку повноважних представників Сторін після оголошення перерви суд вважає за можливе розглянути справу без участі представників Сторін за наявними у справі матеріалами.

За результатами дослідження наданих Учасниками справи доказів, наведених доводів та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що провадження у справі підлягає закриттю з огляду на наступне.

28.03.2017р. між Позивачем (за Договором Перевізник) та Відповідачем (за Договором Організатор) укладено Договір про організацію перевезень пасажирів на автобусних маршрутах загального користування №1/17, предметом якого (п.1. Договору) є організація пасажирських перевезень на автобусному маршруті загального користування. Організатор надає Перевізникові право на обслуговування автобусного маршруту загального користування в режимі маршрутного таксі №2 Автовокзал вул.Львівська, вул.Св.Володимира (Автопарк) на період з 31.03.2017р. до 24.07.2019р., а Перевізник зобов`язувався здійснювати пасажирські перевезення на зазначеному маршруті на умовах, передбачених цим Договором та чинним законодавством.

Рішенням Виконавчого комітету Червоноградської міської ради від 29.03.2018р. №68 «Про розірвання договору №1/17 від 28.03.2017р. про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування №2» вирішено розірвати Договір №1/17 від 28.03.2017р. про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування з 16.04.2018р.

12.04.2018р. між Позивачем (за Договором Перевізник) та Відповідачем (за Договором Організатор) укладено Договір про організацію перевезень пасажирів на автобусних маршрутах загального користування б/н, за умовами якого (п.1. Договору) Організатор надає Перевізникові право на перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування №1 Автовокзал Застава та №2 Автовокзал вул.Львівська, вул.Св.Володимира (Автопарк) на період з 16.04.2018р. до 15.07.2019р., а Перевізник зобов`язувався надавати транспортні послуги населенню на зазначених маршрутах на умовах, передбачених цим Договором та чинним законодавством.

Згідно доводів Позивача спір щодо розірвання договору від 28.03.2017р. №1/17 виник у звязку із встановленням Відповідачем порушень його умов Позивачем, за умовами якого Перевізник виконує затверджений графік руху автобусів, веде облік виконаних рейсів, дотримуючись графіку та інтервалу руху.

З підстав неодержання Позивачем актів здійснення Відповідачем перевірок перевезення Позивачем пасажирів на маршруті, незазначення в таких актах який саме підпункт договору порушено Позивачем та нескерування Позивачу повідомлення про припинення договору не пізніше, як за 30 діб до його розірвання, Позивач вважає такі незаконними, а відтак, рішення виконавчого комітету Червоноградської міської ради від 29.03.2018р. №68 Про розірвання договору №1/17 від 28.03.2017р. про організацію перевезень пасажирів на автобусних маршрутах загального користування №2 незаконним і таким, що порушує права Позивача.

31.05.2021р. за вх. №12724/21 від Відповідача до суду засобами поштового зв`язку надійшов відзив на позовну заяву від 26.05.2021р. вих. №3/22-4305/1-3, у якому вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими і просить суд закрити провадження у справі з огляду на те, що спір не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

В обґрунтування підстав до закриття провадження у справі Відповідач покликається на те, що згідно Договору про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування від 28.03.2017р. №1/17 ТзОВ «Авто-Лайн» набуло права на обслуговування автобусного маршруту загального користування в режимі маршрутного таксі №2 Автовокзал-вул.Львівська вул.Св.Володимира (Автопарк).

Актами від 29.05.2017р. №7 та від 16.06.2017р. №11 про здійснення перевірки встановлено, що перевізник ТзОВ «Авто-Лайн» не дотримується виконання графіків руху автобусів.

Листами виконавчого комітету від 02.06.2017р. №3/12-4755/3-7 та від 20.06.2017р. №3/12-5175/3-7 вищевказані Акти були направлені директору ТзОВ «Авто-Лайн».

Рішенням виконавчого комітету від 22.06.2017р. №124 ТзОВ «Авто-Лайн» попереджено про розірвання Договору №1/17 від 28 березня 2017 року.

Актами про здійснення перевірки від 15.01.2018р. №2, від 17.01.2018р №6, від 22.01.2018р. №9, від 23.01.2018р. №12 та від 19.02.2018р. №16 робочою комісією встановлено, що перевізник ТзОВ «Авто-Лайн» не дотримується виконання графіків руху автобусів на маршруті №2, чим порушує умови Договору та встановлено, що на маршруті використовуються транспортні засоби з номерними знаками які не були задекларовані на конкурсі.

Листами виконавчого комітету від 01.03.2018р. №3/12-1814/3-7, від 31.01.2018р. №3/14-886/3-7, від 22.01.2018р. №3/14-561/3-7 вищевказані акти про здійснення перевірок №№ 16, 12, 2, 6, 9 були направлені директору ТзОВ «Авто-Лайн».

Листом виконавчого комітету від 02.03.2018р. №3/12-1878/3-7 директора ТзОВ «Авто-Лайн» повідомлялось про те, що на засідання виконавчого комітету буде розглядатись питання про розірвання Договору №1/17 від 28.03.2017 року. Рішенням виконавчого комітету від 29.03.2018р. №68 вирішено розірвати Договір №1/17 від 28 березня 2017 року. Листом виконавчого комітету від 29.03.2018р. №3/14-2671/3-7 рішення виконавчого комітету від 29.03.2018р. №68 було направлене директору ТзОВ «Авто-Лайн».

З підстав наведеного Відповідач підсумовує про відсутність порушень Договору з боку Відповідача.

При цьому, зазначає, що на органи виконавчої влади та місцевого самоврядування покладені повноваження із забезпечення обслуговування населення засобами транспорту, в тому числі із залученням з цією метою на договірних засадах підприємств, установ, та організацій незалежно від форм власності, що здійснюється на основі договору, який має типову форму та укладається між місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування і перевізниками на підставі відповідного замовлення.

В той же час, Відповідач звертає увагу на те, що відповідно до пп.«г» п.16 ст.4 КАС адміністративний договір - це спільний правовий акт суб`єктів владних повноважень або правовий акт за участю суб`єкта владних повноважень та іншої особи, що ґрунтується на їх волеузгодженні, має форму договору, угоди, протоколу, меморандуму тощо, визначає взаємні права та обов`язки його учасників у публічно-правовій сфері і укладається на підставі закону замість видання індивідуально.

З підстав наведеного Відповідач підсумовує, що договір на організацію перевезення пасажирів є публічно-правовим договором, який передбачає: обов`язки перевізника забезпечити належний рівень транспортного обслуговування пасажирів, умови щодо тарифів тощо. Таким чином, договір визначає умови, за яких перевізнику дозволяється здійснювати господарську діяльність з перевезення пасажирів. Тобто предметом перевірки в цій справі є дії та рішення виконавчого комітету Червоноградської міської ради як суб`єкта владних повноважень, вчинені й ухвалені під час реалізації покладених на нього управлінських функцій щодо укладення та дотримання законодавчо встановленого порядку здійснення контролю за виконанням умов договору на перевезення пасажирів, який має ознаки адміністративного та свідчить про публічно-правовий, а не приватноправовий характер спірних правовідносин.

Отже, на думку Відповідача, з огляду на предмет та зміст позовних вимог, характер правовідносин та суб`єктний склад сторін як учасників таких правовідносин підстави для розгляду цього спору за правилами господарського судочинства відсутні.

Позивач у поданому 28.07.2021р. за вх. №17586/21 Запереченні проти вказаних доводів заперечує, зазначає, що спір у цій справі не належить до юрисдикції адміністративних судів, тому підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, а доводи представника відповідача про необхідність закриття провадження у справі є необґрунтованими та не заслуговують на увагу суду.

З підстав наведеного Позивач просить суд відмовити Відповідачу в задоволенні заяви про закриття провадження у справі з огляду на те, що предметом розгляду даного спору є визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Червоноградської міської ради від 29.03.2018р. №68 «Про розірвання договору №1/17 від 28.03.2017 про організацію перевезень пасажирів на автобусних маршрутах загального користування №2». Тобто спір у цій справі стосується розірвання в односторонньому порядку Договору №1/17 від 28.03.2017р. про організацію перевезень пасажирів на автобусних маршрутах загального користування №2, однією із сторін цього Договору, тобто виконавчим комітетом Червоноградської міської ради, у зв`язку із порушенням другою стороною цього Договору, тобто ТзОВ «Авто-Лайн».

Позовні вимоги обґрунтовуються, зокрема, відсутністю підстав для розірвання Договору №1/17 від 28.03.2017р. про організацію перевезень пасажирів на автобусних маршрутах загального користування №2, у зв`язку із відсутністю порушень цього Договору зі сторони позивача ТзОВ « Авто-Лайн».

З наведеного Позивач підсумовує, що у правовідносинах хоча Позивач і оспорює рішення Відповідача від 29.03.2018р. №68, який є суб`єктом владних повноважень, однак спір, на думку Позивача, не є публічно-правовим, а стосується виконання умов Договору №1/17 від 28.03.2017р. про організацію перевезень пасажирів на автобусних маршрутах загального користування №2 та наявності підстав для розірвання цього Договору в односторонньому порядку.

Спірне рішення Відповідача, згідно доводів Позивача, являється способом розірвання Договору. Таким чином, даний спір хоча й існує із Відповідачем Виконавчим комітетом Червоноградської міської ради, однак не зумовлений владними управлінськими функціями Відповідача як суб`єкта владних повноважень, а має за мету захист прав та інтересів Позивача в процесі здійснення господарської діяльності на підставі вказаного вище Договору.

Отже, на думку Позивача, характер та предмет спірних правовідносин, зміст прав та інтересів, за захистом яких звернувся Позивач та суб`єктний склад сторін, виключає можливість розгляду цього спору в порядку адміністративного судочинства, оскільки орган виконавчої влади - це суб`єкт владних повноважень, що виступає у правовідносинах щодо організації та проведення конкурсу з перевезення пасажирів як організатор та контролюючий орган у цій сфері, відповідно й правовідносини, що складаються між організатором та учасниками конкурсу під час його організації та проведення містять ознаки публічно-правових відносин у розумінні КАС України, а договір про організацію перевезень, укладений за наслідками проведення такого конкурсу, відповідає ознакам адміністративного договору.

В той же час, суб`єкт владних повноважень як сторона договору на організацію перевезення під час укладення та виконання цього договору не здійснює безпосередньо управління поведінкою іншої сторони - суб`єкта господарювання, не впливає на нього і сторони у таких правовідносинах є юридично рівними. Під час укладення договору щодо надання послуг з перевезення пасажирів сторони не позбавлені права керуватися частиною четвертою статті 179 ГК України, а саме: при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли пі суб`єкти у разі вступу в договірне правовідношення мають права наполягати на зміні його змісту.

При цьому, Позивач зазначає, що сама процедура проведення конкурсу з перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування є аналогічною за своєю правовою природою процедурі проведення публічних закупівель, де також замовниками товарів, робіт чи послуг є у тому числі й органи державної влади та органи місцевого самоврядування, існує чітко визначений механізм проведення відбору учасників та па заключному етапі з ними укладається договір, який повинен відповідати встановленим у законі вимогам (стаття 36 Закону України «Про публічні закупівлі»). Цей договір укладається відповідно до вимог господарського чи цивільного законодавства.

З наведеного, згідно доводів Позивача, вбачається, що договір про організацію перевезень не відповідає вказаним статтею З КАС України ознакам та визначенню адміністративного договору, оскільки не укладається з метою делегування або контролю та/або владних управлінських функцій суб`єкта владних повноважень, лише врегульовує паритетні відносини сторін, з метою надання певних (транспортних) послуг. Якщо суб`єкти (в тому числі орган державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи), хоча б і на реалізацію своїх повноважень, вільно укладають договір відповідно до норм ЦК України, під час укладання такого договору його сторони вільно домовляються про зміст та обсяг прав і обов`язків за договором, можуть відмовитись від його укладання, то такий договір є цивільним (господарським), але не адміністративним, оскільки в змісті цього договору відсутні відносини влади і підпорядкування, що є обов`язковими для адміністративного договору, а кожний суб`єкт такого договору виступає як рівний один з одним.

З приводу визначення юрисдикції подібних правовідносин Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постанові у справі №918/843/17 від 14.05.2019р. Позивач вказує, що , у п. 48 вказаної Постанови розмежовано обставини оспорювання тендерів залежно від моменту виникнення договірних відносин. Так, встановлено, що орган виконавчої влади або місцевого самоврядування у правовідносинах до виникнення договірних відносин між організатором та переможцем тендеру діє як суб`єкт владних повноважень і такі спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів. «Проте після укладення договору між організатором конкурсу та його переможцем спір щодо правомірності рішення тендерного комітету підлягає розгляду в порядку цивільного (господарського) судочинства, оскільки зачіпає майнові інтереси переможця торгів»

За таких обставин, Позивач вважає, що вимога про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Червоноградської міської ради від 29.03.2018р. №68 «Про розірвання договору №1/17 від 28.03.2017 про організацію перевезень пасажирів на автобусних маршрутах загального користування №2» може бути предметом розгляду господарського суду з огляду на те, що підстави для його розірвання виникли після його укладення, оскільки це зачіпає майнові інтереси переможця конкурсу (перевізника). Цей висновок узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду у справі №918/843/17 від 14.05.2019р. з подібними правовідносинами.

Підсумовуючи наведене Позивач зазначає, що предметом розгляду в цій справі є не стільки сама по собі дія Виконавчого комітету Червоноградської міської ради як суб`єкта владних повноважень і перевірка результату дії такого органу під час здійснення владних управлінських функцій, а як відповідність приписам чинного законодавства розірвання договору в односторонньому порядку, укладеного сторонами як результат такої дії, тобто вирішення спору у договірних відносинах, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин.

Відтак, даний спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки спір щодо правомірності рішення виник після укладення договору між організатором конкурсу та перевізником про організацію перевезень, такий спір стосується регулювання договірних відносин між сторонами правочину та захисту майнових прав перевізника, що потребує встановлення судом обставин правомірності розірвання такого договору та виходить за межі компетенції адміністративних судів, а тому підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

У відповідності з пунктом 3 частини першої статті 129 Конституції України та частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства зокрема є свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (надалі за текстом - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019р. у справі №161/14289/17.

Відповідно до статті 4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з частиною першою статті 45 ГПК України, сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього кодексу, зокрема, фізичні особи, які не є підприємцями. Винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, визначені у статті 20 цього кодексу.

Приписами п.п.1, 10 ч.1 ст.20 ГПК України визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці; справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4 і 45 цього кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019р. у справі №910/8729/18 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.12.2019р. у справі №921/367/19.

Відповідно до статті 3 ГК України, під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Згідно з частиною першою статті 128 ГК України, громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього кодексу.

Зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням (частина перша статті 173 ГК України).

Згідно із ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень із боку суб`єктів владних повноважень.

Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи; суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п.п. 1, 2, 7 ч.1 ст.4 КАС України).

Згідно з п.1 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019р. у справі №161/14289/17 та від 06.05.2020р. у справі №816/982/16.

Приписами ст.3 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що Закон регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами-суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень.

Згідно ст.6 Закону України «Про автомобільний транспорт» органи місцевого самоврядування формують мережу міських автобусних маршрутів загального користування і здійснюють у межах своїх повноважень контроль за дотриманням законодавства у сфері автомобільного транспорту на відповідній території, запроваджують автоматизовану систему обліку оплати проїзду та встановлюють порядок її функціонування, а також види, форми носіїв, порядок обігу та реєстрації проїзних документів; визначають особу, уповноважену здійснювати справляння плати за транспортні послуги в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду.

Нормами ст.7 Закону України «Про автомобільний транспорт» встановлено, що забезпечення організації пасажирських перевезень на міських автобусних маршрутах загального користування покладається на виконавчий орган сільської, селищної, міської ради відповідного населеного пункту.

Вказані повноваження виконавчого органу сільської, селищної, міської; ради кореспондуються з повноваженнями, зазначеними у п.п.10, 12 п.«а» ч.1 ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Відповідно до ч.1 ст.29 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб`єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах.

Згідно ч.ч.1, 2, 4 ст.31 Закону України «Про автомобільний транспорт» відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування міських, приміських та міжміських, які не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути), із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування визначаються договором про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування, у якому встановлюються: перелік маршрутів загального користування, які буде обслуговувати автомобільний перевізник, умови організації перевезень, показники якості транспортного обслуговування населення, термін роботи автомобільного перевізника, зобов`язання органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо облаштування маршруту, підтримки проїзної частини автомобільної дороги та під`їзних шляхів у належному стані (тільки для міських автобусних маршрутів), розмір компенсації витрат автомобільного перевізника внаслідок перевезення пільгових пасажирів та регулювання тарифів, механізм їх виплати. Відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування приміських та міжміських, які виходять за межі території області (міжобласні маршрути), із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування визначаються дозволом органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування на обслуговування автобусних маршрутів, у якому встановлюються: перелік маршрутів загального користування (рейсів), які буде обслуговувати автомобільний перевізник, умови організації перевезень, показники якості транспортного обслуговування населення, термін роботи автомобільного перевізника. У договір можуть бути включені інші питання за згодою сторін.

Перевезення пасажирів автобусами в режимі регулярних пасажирських перевезень здійснюють автомобільні перевізники на автобусних маршрутах загального користування на договірних умовах із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування (ч.3 ст.35 Закону України «Про автомобільний транспорт»).

Частина перша ст.44 Закону України «Про автомобільний транспорт» указує, що організація проведення конкурсу та визначення; умов перевезень покладаються на органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Відповідно до п.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 03.12.2008р. №1081 «Про затвердження порядку проведення конкурсу з перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування» цей Порядок визначає процедуру підготовки та проведення конкурсу з перевезення пасажирів на міжміському і приміському автобусних маршрутах загального користування, що не виходять за межі області (внутрішньообласний маршрут), автобусному маршруті, що не виходить за межі території району (внутрішньорайонний маршрут), автобусному маршруті, що проходить у межах населеного пункту (міський маршрут), та автобусному маршруті, що проходить у межах об`єднаної територіальної громади (далі - конкурс), а також процедуру визначення автомобільного перевізника для роботи на міжміському і приміському автобусних маршрутах загального користування, що виходять за межі території області (міжобласний маршрут).

Відповідно до змісту абзацу 3 п.2 Порядку конкурсний комітет - це постійний або тимчасовий орган, утворений організатором для розгляду конкурсних пропозицій та прийняття рішення про визначення переможця конкурсу.

Згідно з п.4 вказаного Порядку організатором перевезень на автобусному маршруті загального користування можуть бути такі особи: Мінінфраструктури; Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні держадміністрації; районна держадміністрація; Київська міська держадміністрація; виконавчий орган місцевої ради об`єднаної територіальної громади сіл, селищ, міст; виконавчий орган сільської, селищної, міської ради відповідного населеного пункту.

Пунктом 5 згаданого Порядку встановлено, що метою визначення автомобільного перевізника на конкурсних засадах згідно з приписами пункту 5 цієї постанови є: 1) реалізація основних напрямів розвитку галузі автомобільного транспорту; 2) створення безпечних умов для перевезення пасажирів автомобільним транспортом; 3) покращення якості та доступності пасажирських перевезень; 4) створення конкурентного середовища; 5) забезпечення оновлення рухомого складу; 6) підвищення рівня безпеки перевезень пасажирів; 7) забезпечення виконання соціально значущих перевезень. Вказані цілі становлять публічний інтерес та є суспільно значимими.

Отже, наведена норма дає підстави для висновку, що рішення конкурсного комітету, утвореного відповідним органом влади для виконання покладених на останнього повноважень, є управлінським у сфері транспортного обслуговування.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019р. у справі №819/781/18.

Таким чином, враховуючи вказані приписи норм матеріального та процесуального права, слід зазначити, що на органи виконавчої влади та місцевого самоврядування покладені повноваження із забезпечення обслуговування населення засобами транспорту, в тому числі із залученням з цією метою на договірних засадах підприємств, установ, та організацій незалежно від форм власності, що здійснюється на основі договору, який має типову форму та укладається між місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування і перевізниками на підставі відповідного замовлення.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019р. у справі №161/14289/17 та від 06.05.2020р. у справі №816/982/16, а також постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.01.201р. у справі №914/2652/19.

Відповідно до п.п.«г» п.16 ст.4 КАС України адміністративний договір - спільний правовий акт суб`єктів владних повноважень або правовий акт за участю суб`єкта владних повноважень та іншої особи, що ґрунтується на їх волеузгодженні, має форму договору, угоди, протоколу, меморандуму тощо, визначає взаємні права та обов`язки його учасників у публічно-правовій сфері і укладається на підставі закону замість видання індивідуального акта.

З врахуванням наведених норм законодавства суд зазначає, що договір на організацію перевезення пасажирів є публічно-правовим договором, який передбачає: обов`язки перевізника забезпечити належний рівень транспортного обслуговування пасажирів, умови щодо тарифів тощо. Таким чином, договір визначає умови, за яких перевізнику дозволяється здійснювати господарську діяльність з перевезення пасажирів.

При цьому суд звертає увагу і аналогічну правову позицію викладено, зокрема в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.01.201р. у справі №914/2652/19, що відносини замовника перевезень та перевізника у різних випадках оформлюються різними документами - у певних випадках оформлюються договором, а в інших - дозволом. Водночас значення як дозволу, так і договору одне й те саме - встановлення вимог до перевізника щодо здійснення ним господарської діяльності. Тому і правова природа як дозволу, так і договору щодо організації перевезень - однакова.

Отже, якщо відповідно до законодавства оформлюється не дозвіл, а договір, то такий договір має природу адміністративного.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, спір у цій справі виник у зв`язку з протиправним, на думку Позивача, розірванням згідно з оскаржуваним рішенням Виконавчого комітету Червоноградської міської ради укладеного з Позивачем Договору про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування від 28.03.2017р. №1/17 у зв`язку з порушенням Позивачем як Перевізником умов Договору.

З врахуванням наведеного суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено, зокрема у постановах Великої Палати Верховного суду від 04.06.2019р. у справі №903/605/17, від 05.06.2019р. у справі №234/17657/17, від 23.10.2019р. у справі №819/781/18 та від 04.12.2019р. у справі №161/14289/17, а також постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.01.201р. у справі №914/2652/19 що органи місцевого самоврядування - суб`єкти владних повноважень виступають у правовідносинах щодо організації та проведення конкурсу з перевезення пасажирів як організатори та контролюючі органи у цій сфері, відповідно й правовідносини, що складаються між організатором та учасниками конкурсу під час його організації та проведення, містять ознаки публічно-правових відносин у розумінні КАС, а договір про організацію перевезень, укладений за наслідками проведення такого конкурсу, відповідає ознакам адміністративного договору.

Позивач у даній справі не погоджується з розірванням в односторонньому порядку укладеного за результатами проведеного конкурсним комітетом конкурсу між сторонами договору з перевезення пасажирів та просить суд визнати рішення Відповідача щодо розірвання такого договору в односторонньому порядку незаконними.

Тобто предметом перевірки в цій справі є дії та рішення Виконавчого комітету Червоноградської міської ради як суб`єкта владних повноважень, вчинені й ухвалені під час реалізації покладених на нього управлінських функцій щодо укладення та дотримання законодавчо встановленого порядку здійснення контролю за виконанням умов договору на перевезення пасажирів, який має ознаки адміністративного та свідчить про публічно-правовий, а не приватноправовий характер спірних правовідносин.

Отже, з огляду на предмет та зміст позовних вимог, характер правовідносин та суб`єктний склад сторін як учасників таких правовідносин суд зазначає, що спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, а підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема у постановах Великої Палати Верховного суду від 04.06.2019р. у справі №903/605/17, від 05.06.2019р. у справі №234/17657/17, від 23.10.2019р. у справі №819/781/18, від 04.12.2019р. у справі №161/14289/17 та від 06.05.2020р. у справі №816/982/16, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26.08.2020р. у справі №908/2155/18 та від 28.01.201р. у справі №914/2652/19.

При цьому, щодо покликання Позивача на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019р. у справі №918/843/17 суд зазначає, і аналогічна правова позиція викладена у п.п.29-30 Верховного Суду від 26.08.2020р. у справі №908/2155/18, що не є релевантним посилання Позивача у підтвердження висновків про юрисдикційну приналежність спору судам господарської юрисдикції на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 14.05.2019 у справі №918/843/17. У наведеній справі Велика Палата Верховного Суду, розглянувши спір про визнання недійсним рішення тендерного комітету Департаменту з питань будівництва та архітектури обласної державної адміністрації щодо закупівлі будівельних робіт та поточного ремонту, дійшла висновків, що орган виконавчої влади або місцевого самоврядування у відносинах щодо організації та порядку проведення торгів (тендеру) діє як суб`єкт владних повноважень і спори щодо оскарження рішень чи бездіяльності цих органів до виникнення договірних правовідносин між організатором та переможцем цього тендеру відносяться до юрисдикції адміністративних судів. Проте після укладення договору між організатором конкурсу та його переможцем спір щодо правомірності рішення тендерного комітету підлягає розгляду в порядку цивільного (господарського) судочинства, оскільки фактично зачіпає майнові інтереси переможця торгів. Між сторонами спору склалися зобов`язальні правовідносини щодо закупівлі товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад, врегульовані Законом України "Про публічні закупівлі", що оформлюються відповідними господарськими договорами. Натомість у даній справі предметом спору є оскарження рішення щодо розірвання договору про організацію перевезень пасажирів, укладеного за результатами конкурсу, проведеного згідно з Законом України "Про автомобільний транспорт".

Відповідно до ч.4 ст.236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Приписами п.1 ч.1 ст.231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Враховуючи вищенаведене, заслухавши пояснення представників Сторін, беручи до уваги встановлені судом обставини суд зазначає, що провадження у справі підлягає закриттю на підставі п.1 ч.1 ст.231 ГПК України у зв`язку з тим, що спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Відповідно до ч.2 ст.231 ГПК України у випадку, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

З врахуванням наведеного суд в порядку ч.3 ст.192 ГПК роз`яснює Сторонам наслідки закриття провадження у справі, зокрема, що, згідно ч.3. ст. 231 ГПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

При цьому, суд в порядку ч.3 ст.231 ГПК України роз`яснює Позивачеві, що спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства Львівським окружним адміністративним судом.

Щодо судових витрат суд зазначає.

Нормою ч.4 ст.231 ГПК України визначено, що про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Відповідно до ч.1 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Приписами частини другої вказаної статті встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до пп.2 п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору встановлюються у розмірі одного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Приписами статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» встановлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2021 року для працездатних осіб в розмірі 2270 гривень.

Приписами ч.1 ст.124 ГПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Частиною третьою вказаної статті встановлено, що попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Позивачем при поданні позовної заяви до господарського суду надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, згідно якого Позивач очікує понести у зв`язку із розглядом справи судові витрати на сплату судового збору та підготовку позовної заяви в розмірі 3000грн. Окрім того, Позивач очікує понести судові витрати в орієнтовному розмірі 7000грн., що становлять витрати на оплату послуг професійної правничої допомоги. Точний розмір витрат буде надано суду додатково в залежності від обсягу фактично витраченого адвокатом часу для підготовки позиції у справі, отримання доказів, підготовки процесуальних документів та безпосередньої участі в судових засіданнях.

Як доказ сплати судового збору Позивачем подано Платіжне доручення від 05.05.2021р. №1273 про сплату судового збору за подання позовної заяви до господарського суду в розмірі 2270грн. Оригінал вказаного Платіжного доручення є додатком №1 до заяви від 12.05.2021р. вх. №10951/21.

Окрім того, суд зазначає що Відповідач наданим чинним законодавством правом на відшкодування документально підтверджених судових витрат не скористався.

Згідно до п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Відповідно до ч.2 ст.7 Закону України «Про судовий збір» у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.

З підстав наведеного, а також недоведення Позивачем в порядку, визначеному главою 8 розділу І ГПК України іншого розміру судових витрат, окрім суми сплаченого за подання позовної заяви до господарського суду судового збору в розмірі 2270грн., недоведення Відповідачем розміру понесених судових витрат у справі, наведених в мотивувальній частині даної ухвали висновків суду щодо наявності правових підстав до закриття провадження у справі, суд дійшов висновків про те, що Позивач наділений правом повернення з Державного бюджету 2270грн. сплаченого згідно Платіжного доручення від 05.05.2021р. №1273 судового збору у зв`язку із закриттям провадження у справі.

З підстав відсутності клопотання Позивача про повернення 2270грн. сплаченого згідно Платіжного доручення від 05.05.2021р. №1273 судового збору у зв`язку із закриттям провадження у справі суд зазначає про відсутність правових підстав для такого повернення. Проте, вказане не позбавляє Позивача права на звернення до суду із відповідним клопотанням в майбутньому в порядку та з підстав, визначених ГПК України та Законом України «Про судовий збір».

Враховуючи вищенаведене, керуючись п. 4 ч. 3 ст.129 Конституції України, ст.ст.4, 13, 42, 43, 46, 231, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст.4, 5, 7 Закону України «Про судовий збір», суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Закрити провадження у справі.

2. Роз`яснити Товариству з обмеженою відповідальністю Авто-Лайн, що спір у даній справі підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства Львівським окружним адміністративним судом.

3. Ухвала набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.235 ГПК України.

4. Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою І розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено 02.08.2021р.

Головуючий суддя Т.Б. Фартушок