ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2021 року м.Харків Справа №913/211/21

Провадження № 30/913/211/21

За первісним позовом фізичної особи-підприємця Осипенка Сергія Івановича, м. Чернігів

до відповідача - фізичної особи-підприємця Берези Юрія Абулфатовича, м. Луганськ

про стягнення 279612 грн 67 коп.

та за зустрічним позовом фізичної особи-підприємця Берези Юрія Абулфатовича, м. Луганськ

до фізичної особи-підприємця Осипенка Сергія Івановича, м. Чернігів

про визнання недійсним договору поставки та стягнення 176000 грн 00 коп.

Суддя Голенко І.П.

Секретар судового засідання Саутенко К.О.

У засіданні брали участь:

від позивача за первісним позовом - представник не прибув;

відповідача за первісним позовом (в режимі відеоконференції) - Береза Ю.А.

В С Т А Н О В И В:

За первісним позовом фізичною особою-підприємцем Осипенком С.І. заявлено вимоги про стягнення з фізичної особи-підприємця Берези Ю.А. заборгованості в розмірі 279612,67 грн, з яких: основний борг в сумі 250000,00 грн, інфляційні нарахування в сумі 18825,00 грн, 3% річних в сумі 10787,67 грн за договором поставки № 1-3105-2019 від 31.05.2019.

Вимоги первісного позову обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем договірних зобов`язань щодо своєчасної оплати поставленого позивачем товару, що стало підставою для нарахування 3% річних та інфляційних втрат за прострочення платежів.

За зустрічним позовом фізичною особою-підприємцем Березою Ю.А. заявлено вимоги про:

- визнання недійсним договору поставки товару № 1-3105-2019 від 31.05.2019, укладеного між фізичною особою-підприємцем Осипенко Сергієм Івановичем та фізичною особою-підприємцем Березою Юрієм Абулфатовичем;

- стягнення з ОСОБА_1 та фізичної особи-підприємця Осипенко Сергія Івановича грошових коштів у розмірі 176000,00 грн, з яких: 146000,00 грн - збитки, 30000,00 грн - моральна шкода.

У зустрічній позовній заяві також викладено доводи проти заявленого первісного позову - невиконання позивачем за первісним позовом взятих на себе договірних зобов`язань щодо поставки товару.

Зустрічна позовна заява обґрунтована ч. 1 ст. 215, ч. 1, ч. 2 ст. 216 ЦК України та тим, що спірний договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, в порушення ч. 5 ст. 203 ЦК України, у зв`язку з чим завдано збитки та моральну шкоду.

Відповідач за зустрічним позовом подав відзив на зустрічну позовну заяву б/н від 17.06.2021, яким просить суд відмовити у його задоволені через недоведеність.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 06.05.2021 позовну заяву фізичної особи-підприємця Осипенка С.І. до фізичної особи-підприємця Берези Ю.А. про стягнення 279612,67 грн прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 913/211/21; вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та без повідомлення (виклику) учасників справи.

Не погодившись із заявленими позовними вимогами, відповідач у справі подав зустрічну позовну заяву до фізичної особи-підприємця Осипенко Сергія Івановича про визнання недійсним договору поставки товару № 1-3105-2019 від 31.05.2019, а також стягнення з ОСОБА_1 та фізичної особи-підприємця Осипенко Сергія Івановича грошових коштів у розмірі 176000,00 грн, з яких: 146000,00 грн - збитків, 30000,00 грн - моральної шкоди.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 02.06.2021 зустрічну позовну заяву фізичної особи-підприємця Берези Ю.А. прийнято до спільного розгляду з первісним позовом; об`єднано вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом у справі № 913/211/21; вирішено здійснювати розгляд справи № 913/211/21 за правилами загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження у справі; підготовче засідання призначено на 23.06.2021 об 11-00 год.

Письмовим відзивом б/н від 17.06.2021 відповідач за зустрічним позовом - фізична особа-підприємець Осипенко С.І., проти вимог зустрічного позову заперечив, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, та просить відмовити у його задоволенні в повному обсязі.

Ухвалою від 23.06.2021 господарським судом Луганської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 14.07.2021 на 11-00 год.

Судове засідання, призначене на 14.07.2021, не відбулося у зв`язку із перебуванням судді Голенко І.П. на лікарняному.

Після виходу судді з лікарняного, ухвалою господарського суду Луганської області від 22.07.2021 розгляд справи по суті призначено на 04.08.2021 о 10-50 год.

04 серпня 2021 року господарський суд Луганської області розпочав розгляд справи по суті.

Відповідач за первісним позовом прийняв участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Позивач за первісним позовом участь свого представника у засіданні суду не забезпечив, про дату та місце розгляду справи судом повідомлявся належним чином, при цьому явка сторін у судове засідання не визнавалася судом обов`язковою.

Розглянувши матеріали справи, надані докази у їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини.

31 травня 2019 року між сторонами у справі було укладено договір поставки товару № 1-3105-2019 (далі - договір, а. с. 27-28), відповідно до умов якого, позивач за первісним позовом - ФОП Осипенко С.І. (постачальник) зобов`язався поставити і передати у власність відповідачу за первісним позовом - ФОП Березі Ю.А. (покупцеві) товар, а останній в свою чергу, зобов`язався прийняти товар та своєчасно здійснити його оплату на умовах цього договору.

Згідно з п. 1.2 договору кількість, ціна та вартість товару, що підлягає поставці, його вид, марка, тип та розмір зазначаються у видаткових накладних на кожну партію товару, які є невід`ємною частиною договору та відповідних Додатках до цього договору.

Пунктом 1.4 договору сторони погодили, що видаткова накладна на переданий товар є документом, який засвідчує факт передачі товару, а також засвідчує остаточно узгодженні сторонами номенклатури, асортимент, кількість та вартість товару.

Відповідно до п. 2.1 договору, поставка товару здійснюється в терміни, узгоджені сторонами, в межах дії договору, як одноразово, так і окремими партіями.

Згідно з п. 2.3 договору датою поставки партії товару є момент передачі товару покупцеві чи перевізнику покупця, згідно видаткових накладних.

Сторони також підписали Додаток № 1 до вказаного договору від 31.05.2019, згідно з ким узгодили товар, його кількість, вартість та строки оплати (а. с. 29).

На виконання умов договору позивачем було поставлено відповідачу товар (шкарпетки чоловічі) на суму 250000,00 грн, що підтверджується видатковою накладною № 3105/1 від 31.05.2019 на суму 250000,00 грн (а. с. 30).

Факт отримання товару підтверджується підписом відповідача за первісним позовом у відповідній накладній.

Відповідно до п. 6.1 договору розрахунки за кожну партію товару здійснюються покупцем в безготівковому порядку на умовах, що зазначені у відповідному Додатку.

Згідно з п. 2 додатку № 1 від 31.05.2019 до договору поставки покупець повинен сплати вартість товару в розмірі 250000,00 грн наступним чином:

- 15.06.2019 в сумі 30000,00 грн,

- 15.07.2019 в сумі 30000,00 грн,

- 15.08.2019 в сумі 55000,00 грн,

- 15.09.2019 в сумі 65000,00 грн,

- 15.10.2019 в сумі 70000,00 грн.

Відповідно до п. 6.2 та п. 6.3 договору оплата товару здійснюється покупцем шляхом переказу грошових коштів на рахунок постачальника. Моментом виконання покупцем своїх зобов`язань по здійсненню розрахунків за товар є дата надходження відповідної суми на банківський рахунок постачальника.

Однак, відповідач свої зобов`язання за договором щодо оплати вартості поставленого позивачем товару не виконав, у зв`язку з чим розмір заборгованість складає 250000,00 грн.

Листом б/н від 05.11.2019 позивач звернувся до відповідача з вимогою в найкоротший термін, але не пізніше 7 (семи) днів сплатити заборгованість за поставлений товар в розмірі 250000,00 грн (а. с. 31-33).

Вимога направлялась за поштовою адресою, яка зазначена у договорі, та яка співпадає з поштовою адресою вказаною Березою Ю.А. у поданій ним зустрічній заяві (а. с. 28, 51).

Однак, вказана вимога залишена відповідачем без відповіді та без задоволення.

Відповідно до п. 10.1 договору, за невиконання та/або неналежне виконання умов цього договору винна сторона несе відповідальність в порядку, визначеному чинним законодавством України та цим договором.

У зв`язку з порушенням відповідачем строків виконання грошового зобов`язання щодо оплати поставленого товару, позивачем на підставі приписів ст. 625 Цивільного кодексу України нараховано за період з 16.10.2019 по 26.03.2021 та заявлено до стягнення з відповідача інфляційні нарахування в сумі 18825,00 грн та 3 % річних в сумі 10787,67 грн.

Вказане стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Відповідач за первісним позовом проти вимог позову заперечив, пред`явивши до позивача зустрічний позов з вимогами визнати недійсним договір поставки товару № 1-3105-2019 від 31.05.2019, укладений між фізичною особою-підприємцем Осипенко Сергієм Івановичем та фізичною особою-підприємцем Березою Юрієм Абулфатовичем, а також стягнути з ОСОБА_1 та фізичної особи-підприємця Осипенко Сергія Івановича збитки у розмірі 146000,00 грн та 30000,00 грн моральної шкоди, оскільки спірний договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Перемовини про умови спірного договору та про його підписання велися не з позивачем за первісним позовом, а з його рідним братом - ОСОБА_1 і кошти у сумі 146000,00 грн були сплачені йому, що підтверджується квитанціями (а. с. 60-68). В той же час товар не був отриманий. При цьому, кошти були перераховані ОСОБА_2 (рідною сестрою позивача за зустрічним позовом).

У зв`язку з чим, позивачу за зустрічним позовом завдано моральну шкоду у заявленому розмірі з боку Осипенка С.І. та його братом, а також збитки.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, вислухавши представника відповідача за первісним позовом, суд дійшов висновку про часткове задоволення первісного позову.

Судом встановлено, що спір виник через порушення відповідачем за первісним позовом грошового зобов`язання за договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього грошову суму.

Згідно з ч. 6 ст. 265 Господарського кодексу України до відносин поставки, не врегульованих цим кодексом, застосовуються положення Цивільного кодексу України.

Згідно положень ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом п. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України закріплено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено факт укладення договору поставки товару № 1-3105-2019 від 31.05.2019, який належним чином підписаний обома сторонами договору, що також підтверджує відповідач за первісним позовом.

Матеріалами справи, її фактичними обставинами підтверджено поставку товару на суму 250000,00 грн (а. с. 30) та факт невиконання відповідачем за первісним позовом умов договору поставки.

Обов`язок з оплати вартості поставленого позивачем товару відповідачем не виконаний, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 250000,00 грн.

Доводи відповідача за первісним позовом про не отримання товару спростовуються матеріалами справи (а. с. 30).

Доводи щодо перерахування коштів у розмірі 146000,00 грн за товар спростовуються матеріалами справи, оскільки кошти були перераховані фізичною особою, яка не є стороною договору, крім того, з призначення платежу не вбачається, що ці кошти перераховані за товар саме за спірним договором.

За таких обставин, вимога позивача за первісним позовом про стягнення з відповідача боргу за поставлений товар у розмірі 250000,00 грн є обґрунтованою, підтвердженою матеріалами справи та не спростована належними доказами відповідачем за первісним позовом, а тому підлягає задоволенню в повному обсязі.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Пунктом 1 ст. 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, що прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Відповідач за первісним позовом допустив прострочення розрахунків з позивачем, в зв`язку з чим на вимогу останнього на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України відповідач зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Так, за прострочення строків оплати поставленого товару позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача інфляційні нарахування в сумі 18825,00 грн та 3 % річних в сумі 10787,67 грн, згідно розрахунку позивача (а.с. 2, 9).

За розрахунком суду, зробленого за допомогою "Юридичної інформаційно - пошукової системи "Законодавство", сума 3% річних в межах періоду заявленого позивачем (з 16.10.2019 по 26.03.2021) має становити 10828,77 грн, в той час, як позивачем нараховано - 10787,67 грн, що є меншим ніж встановлено судом, однак суд розглядає справу в межах заявленої позивачем суми.

Обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню є сума 3% річних - 10787,67 грн.

Щодо інфляційних нарахувань суд зазначає, що періоди нарахування інфляційних втрат (листопад 2019 - лютий 2021) визначено позивачем вірно, однак було допущено арифметичну помилку при розрахунку, а саме: не було враховано індекс інфляції за грудень 2019 року.

Таким чином, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню є вимога про стягнення інфляційних втрат за період з листопада 2019 року по лютий 2021 року у розмірі 18282,91 грн.

Суд вважає, що з урахуванням вимог закону щодо належності і допустимості доказів, позивачем за первісним позовом доведено належними доказами ті обставини, на які він посилається як на підставу своєї вимоги.

З урахуванням викладеного вище, позовні вимоги первісного позову є обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи та її обставинами частково, а тому підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом боргу в сумі 250000,00 грн, та 3% річних в сумі 10787,67 грн та інфляційних нарахувань в сумі 18282,91 грн.

Суд дійшов висновку про необґрунтованість зустрічних позовних вимог та необхідність відмови у їх задоволенні з таких підстав.

Положення частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Цивільний кодекс України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 628 зазначеного Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У статті 215 Цивільного кодексу України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Така правова позиція викладена у постанові ОП КГС ВС від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17.

У зустрічній позовній заяві зазначено, що спірний договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, що є порушенням п. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Частиною 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, в тому числі, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 180 Господарського кодексу України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Так, умовами п. 1.1-1.2 договору поставки позивач, як Продавець (ФОП Осипенко С.І.), зобов`язався передати Покупцю (ФОП Береза Ю.А.) товар у власність, а ФОП Береза Ю.А. прийняти і оплатити товар на умовах, визначених в Додатку № 1 до договору. Кількість, його ціна та вартість, що підлягають поставці, їх вид, марки, типи та розміри визначаються у видаткових накладних на кожну партію товару, які є невід`ємними частинами договору та відповідних Додатках до цього Договору, визначаються у додатках до договору.

Відповідно до п. 5.2 договору ціна товару визначається в рахунках або у видаткових накладних.

Пунктом 13.2 договору передбачено строк дії договору протягом одного року з дати його укладення.

Пунктом 7.1 договору передбачено поставка товару на складі Постачальника (ФОП Осипенко С.І).

Згідно додатку до договору № 1 до договору поставки товару № 1-3105- 2019 від 31.05.2019 та видаткової накладної № 3105/1 від 31.05.2019 ФОП Береза Ю.А. було передано у власність шкарпетки чоловічі на суму 250000,00 грн.

Відповідно до п. 2 додатку № 1 відповідач повинен сплатити вартість товару в наступні строки: 15.06.2019 - 30000,00 грн, 15.07.2019 - 30000,00 грн, 15.08.2019 - 55000,00 грн, 15.09.2019 - 65000,00 грн, 15.10.2019 -70000,00 грн.

У видатковій накладній № 3105/1 від 31.05.2019 відображено перелік товару та вартість кожної одиниці. Накладна підписана належним чином сторонами, а відтак у належній формі погоджено предмет поставки, визначено ціну кожної одиниці товару та, відповідно, ціну договору, а також строк оплати товару.

З наведених положень закону випливає, що вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання такого правочину (господарського договору) недійсним на момент їх вчинення (укладення).

Згідно зі ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 ГПК України).

Таким чином, позивачем за зустрічним позовом не доведено невідповідності спірного договору поставки № 1-3105-2019 від 31.05.2019 нормам законодавства.

Оскільки відсутні підстави для визнання недійсним спірного договору, то й відсутні підстави для задоволення вимог про стягнення збитків та моральної шкоди.

За таких обставин, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити в зв`язку з його необґрунтованістю та безпідставністю.

Вирішуючи питання щодо судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

При зверненні до господарського суду Луганської області з зустрічним позовом фізичною особою-підприємцем Березою Ю.А. було сплачено судовий збір у загальному розмірі 5280,00 грн (квитанція № 6725 від 21.05.2021 на суму 2640,00 грн та квитанція № 6635 від 21.05.2021 на суму 2640,00 грн), в той час, як необхідно було сплатити за заявленими вимогами судовий збір у розмірі 4910,00 грн (2270,00 грн - за вимогою немайнового характеру та 2640,00 грн - за вимогою майнового характеру).

Переплата судового збору за заявленими зустрічними позовними вимогами становить 370,00 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, сплачена сума судового збору повертається ухвалою суду за клопотанням особи, яка його сплатила.

Таким чином, повернення фізичній особі-підприємцю Березі Ю.А. з Державного бюджету України судового збору у розмірі 370,00 грн може бути здійснено з урахуванням вимог ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Іншу частину судових витрат за зустрічним позовом в розмірі 4910,00 грн покласти на позивача за зустрічним позовом.

Відповідно до ст.ст. 123, 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати позивача за первісним позовом на сплату судового збору у розмірі 4186,06 грн покладаються на відповідача за первісним позовом, пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 2, 86, 123, 129, 232, 233, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Первісний позов задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця Берези Юрія Абулфатовича, АДРЕСА_1 , (поштова адреса: АДРЕСА_2 ), ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь фізичної особи-підприємця Осипенка Сергія Івановича, АДРЕСА_3 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , борг в сумі 250000,00 грн, інфляційні нарахування в сумі 18282,91 грн, 3% річних в сумі 10787,67 грн, витрати зі сплати судового збору у розмірі 4186,06 грн; наказ видати після набрання рішенням законної сили.

3. В решті вимог первісного позову відмовити.

4. У задоволенні зустрічного позову відмовити повністю.

5. Судові витрати за зустрічним позовом покласти на позивача за зустрічним позовом.

04 серпня 2021 року у судовому засідання оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У відповідності до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Східного апеляційного господарського суду у строк, встановлений ст. 256 ГПК України та в порядку, передбаченому ст. 257 ГПК України з урахуванням приписів п.п. 17.5 п. 17 Розділу XI Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 09.08.2021.

Суддя І.П. Голенко