ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

02 серпня 2021 року справа №903/918/19

Господарський суд Волинської області у складі судді Войціховського Віталія Антоновича, за участі секретаря судового засідання Ведмедюка Михайла Петровича

та за присутності представників:

Ткачук А.А. старший юрисконсульт ПТМ "Ковельтепло" (довіреність від 28.10.2020р. №1652)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні Господарського суду Волинської області

заяву Підприємства теплових мереж "Ковельтепло", м. Ковель

про відстрочку виконання рішення Господарського суду Волинської області від 08.02.2021р.

по справі за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до відповідача: Підприємства теплових мереж "Ковельтепло", м. Ковель

про стягнення 570 012,04 грн.

ВСТАНОВИВ: рішенням Господарського суду Волинської області від 08.02.2021р. у справі №903/918/19 позов задоволено, постановлено стягнути з ПТМ "Ковельтепло" на користь АТ "НАК "Нафтогаз України" загальну суму 226 325,12 грн., а також судові витрати за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг.

На виконання зазначеного рішення суду (з врахуванням постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.04.2021р.) було видано наказ від 19.04.2021р. №903/918/19-1.

23 липня 2021 року відділом документального забезпечення та контролю Господарського суду Волинської області за вх. №01-62/31/21 була зареєстрована заява ПТМ "Ковельтепло" №1150 від 21.09.2021р. про відстрочку виконання рішення Господарського суду Волинської області від 08.02.2021р. у даній справі до 31 грудня 2021 року.

Ухвалою суду від 23.07.2021р. відповідну заяву ПТМ "Ковельтепло" було прийнято до розгляду, призначено розгляд заяви в судовому засіданні на 02.08.2021р., запропоновано АТ "НАК "Нафтогаз України" надати суду в строк до 01.08.2021р. письмові пояснення по суті викладених у заяві обставин.

29 липня 2021 року відділом документального забезпечення та контролю Господарського суду Волинської області були зареєстровані письмові пояснення АТ "НАК "Нафтогаз України" від 28.07.2021р. №39/3-5228-21 в котрих стягувач заперечив стосовно відстрочення виконання рішення суду та засвідчив на тому, що винятковість обставин, які повинні бути встановлені судом щодо надання відстрочки виконання судового рішення, заявником не підтверджені, хоча повинні бути підтверджені відповідними засобами доказування, боржником не обгрунтовано та документально не підтверджено обставин, з настанням яких поліпшиться його майновий стан, надані заявником докази не можуть засвідчувати факт відсутності у останнього можливості виконати судове рішення без надання відстрочки такого виконання, не спростовують наявність вини боржника у виникненні заборгованості та її несплаті, боржником не надано суду доказів в підтвердження обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення суду або роблять таке викоання рішення суду неможливим, обставини, на котрі посилається ПТМ "Ковельтепло" у заяві, не є тими виключними обставинами (в розумінні ст. 331 ГПК України) для надання відстрочки виконання судового рішення у даній справі, а є лише способом для затягування виконання обов`язкового рішення суду.

Присутній в судовому засіданні 02.08.2021р. представник заявника клопотання про відстрочення рішення суду від 08.02.2021р. у справі до 31 грудня 2021 року підтримав, просив суд задовольнити останнє з підстав, викладених у заяві.

Представник стягувача в судове засідання не з`явився, хоча сторона про дату, час та місце розгляду заяви була повідомлена належним чином.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 331 ГПК України суд розглядає заяву про відстрочку виконання рішення суду в десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи і постановляє ухвалу. Разом з цим, ч. 1 ст. 8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом. Водночас, порядок звернення до господарського суду, у т.ч., із заявами після вирішення справи по суті, регламентовано відповідними нормами процесуального права (ГПК України), у даному випадку, ст. 331.

Положеннями ст. 14 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд також враховує позицію Верховного Суду, наведену у постанові від 15.05.2019р. у справі №0870/8014/12, щодо того, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

З урахуванням викладеного, встановленого законодавством десятиденного строку розгляду заяви про відстрочення виконання рішення суду, належного повідомлення заявника та стягувача про дату, час і місце розгляду заяви, враховуючи, що неявка представників сторін у судове засідання, повідомлених належним чином не перешкоджає її розгляду, суд вважає за можливе розглянути заяву про відстрочення виконання рішення за відсутності представника стягувача.

Розглянувши заяву боржника про відстрочку виконання рішення суду та документи в її обґрунтування, а також подані стягувачем заперечення (пояснення), суд, оцінюючи подані докази за своїм переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов до висновку про підставність заявленого клопотання.

Викладена позиція суду пов`язана з наступними обставинами:

Рішенням Господарського суду Волинської області від 08.02.2021р., залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 05 квітня 2021 року у справі №903/918/19, позов задоволено частково, стягнуто з ПТМ "Ковельтепло" на користь АТ "НАК "Нафтогаз України" 117 597,08 грн. пені, 46 275,57 грн. трьох процентів річних, 62 452,47 грн. суми індексу інфляції, а всього 226 325,12 грн., а також 5 158,83 грн. витрат, пов`язаних з оплатою судового збору за подання позовної заяви, 14 638,50 грн. витрат, пов`язаних з оплатою судового збору за подання апеляційної скарги, 19 518,00 грн. витрат, пов`язаних з оплатою судового збору за подання касаційної скарги. В позові в частині стягнення 117 597,08 грн. пені, 119 761,98 грн. трьох процентів річних, 106 327,86 грн. суми індексу інфляції, відмовлено.

На виконання рішення Господарського суду Волинської області від 08.02.2021р та постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 05 квітня 2021 року у даній справі було видано наказ від 19.04.2021р. № 903/918/19-1.

Як встановлено судом та підтверджено в судовому засіданні представником ПТМ "Ковельтепло" на даний час відкритого виконавчого провадження з приводу примусового виконання наказу від 19.04.2021р. № 903/918/19-1 не має і не було, хоча наказ Господарського суду Волинської області був виданий ще 19 квітня 2021 року.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що судове рішення є обов`язковим до виконання.

Законом України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

У відповідності до ст. 326 ГПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Положеннями ч. 4 ст. 11 ГПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II).

Так, у рішенні від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України" (заява №60750/00) зазначено про те, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду.

У рішенні від 17.05.2005 "Чижов проти України" вказано, що на державі лежить зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до параграфу 1 статті 6 Конвенції.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року N 18-рп/2012).

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року N 11-рп/2012).

Отже, з метою недопущення порушення гарантованих Конституцією України та Конвенцією права на справедливий суд та права на повагу до приватної власності суд, який надає відстрочку у виконанні рішення, у кожному конкретному випадку повинен встановити: 1) чи затримка у виконанні рішення зумовлена особливими і непереборними обставинами; 2) чи передбачена домовленістю сторін чи у національному законодавстві компенсація "потерпілій стороні" за затримку виконання рішення, ухваленого на його користь судового рішення, та індексації присудженої суми; 3) чи не є період виконання рішення надмірно тривалим для "потерпілої сторони", 4) чи дотримано справедливий баланс інтересів сторін у спорі.

Тобто, у цьому контексті для виправдовування затримки виконання рішення суду недостатньо лише зазначити про відсутність у боржника часу для негайного виконання рішення суду. Обов`язково мають враховуватися і інтереси іншої сторони спору, на користь якої прийнято рішення.

Виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (рішення від 19.03.1997 у справі "Горнсбі проти Греції", Reports 1997-II, п. 40; рішення у справі "Бурдов проти Росії", заява N 59498/00, п. 34, ECHR 2002-III, та рішення від 06.03.2003 у справі "Ясюнієне проти Литви", заява N 41510/98, п. 27).

Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (рішення від 7 червня 2005 року у справі "Фуклев проти України", заява N 71186/01, п. 84).

Саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.

Відповідно до ст. 331 ГПК України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. При відстроченні або розстроченні виконання судового рішення суд може вжити заходів щодо забезпечення позову. Про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, встановлення чи зміну способу та порядку його виконання або відмову у вчиненні відповідних процесуальних дій постановляється ухвала, яка може бути оскаржена. У необхідних випадках ухвала надсилається установі банку за місцезнаходженням боржника або державному виконавцю, приватному виконавцю.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує:

1) ступінь вини відповідача у виникненні спору;

2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан;

3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Отже, відстрочка - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається судом.

При цьому, суд наголошує, що відстрочка за своєю суттю є відкладенням (перенесенням) виконання рішення на новий строк, який визначається судом, та не є підставою для звільнення від його виконання (від відповідальності за його невиконання).

Системний аналіз чинного законодавства свідчить, що підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Таким чином, підставою для відстрочення, можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

При цьому, згідно з п. 7.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 р. № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, не вимагається, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Господарський процесуальний кодекс України не визначає переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання, проте суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини на власний розсуд і визначальним фактором при наданні відстрочки є винятковість цих обставин та їх об`єктивний вплив на виконання судового рішення.

Вирішуючи питання про відстрочення виконання судового рішення, суд враховує можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, але перш за все повинен враховувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення та не допускати їх настання.

Як свідчить судова практика до обставин, що ускладнюють виконання судового рішення та які є підставою для відстрочення його виконання, належать скрутне матеріальне становище боржника, наявність загрози банкрутства юридичної особи-боржника, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

В рішенні Конституційного Суду України № 5-пр/2013 від 26.06.2013 зазначено, що відстрочення або розстрочення виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника.

Надання відстрочення виконання рішення є виключним заходом, який має застосовуватись лише за наявності поважних причин та при найменшій шкоді кредитору. При цьому, затримка у виконанні рішення не повинна бути надто тривалою та такою, що порушує саму сутність права, яке захищається пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (рішення ЄСПЛ у справі "Іммобільяре Саффі проти Італії", заява № 22774/93, пункт 74).

Аналіз наведеного вище свідчить про те, що відстрочка або розстрочка виконання рішення суду чи зміна способу його виконання можлива лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення. Визначальним фактором є винятковість цих випадків та їх об`єктивний вплив на виконання судового рішення.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Савіцький проти України" (Заява №38773/05) від 26.07.2012р. суд наголосив, що право на суд, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній із сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок. Питання щодо надання відстрочки виконання рішення суду повинно вирішуватися господарськими судами із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі.

За практикою Європейського суду з прав людини в окремих справах проти України було встановлено, що короткі затримки, менші ніж один рік, не вважаються настільки надмірними, щоб піднімати питання про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції (ухвала ЄСПЛ від 07.10.2003 року у справі "Корнілов та інші проти України", заява № 36575/02, тривалість виконання вісім місяців.

Таким чином, для з`ясування обставин чи є період виконання рішення надмірно тривалим, варто звернути увагу на особливі обставини кожної справи.

Відстрочення виконання рішення суду має здійснюватися з метою недопущення погіршення економічної ситуації боржника, а також з метою недопущення невиконання рішення суду на користь кредитора. Тобто, важливим є досягти балансу інтересів сторін.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.04.2018р. у справі №920/199/16.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікована Верховною Радою України (Закон України від 17.07.97 № 475/97-ВР). Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов`язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.04 по справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина "судового розгляду".

Необхідною умовою задоволення заяви про надання відстрочення виконання рішення суду є з`ясування факту дотримання балансу інтересів сторін, дослідження та оцінювання не лише доводів боржника, а й заперечень кредитора.

При цьому, необхідно враховувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, але перш за все необхідно враховувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення.

Судом враховано, що ПТМ "Ковельтепло" належить до комунальної власності і є основним в місті Ковелі виробником і надавачем послуг по теплопостачанню населенню, бюджетним установам та суб`єктам підприємницької діяльності.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про теплопостачання", одним із основних завдань державного управління у сфері теплопостачання визначено забезпечення надійності теплопостачання як одного з необхідних елементів безпеки людини.

Як вказує заявник, згідно Договору №3175/1718-ТЕ-2 від 18.09.2017р. постачання природного газу, газ, що постачався за цим договором, використовувався споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню, тобто переданий позивачем природний газ, ПТМ "Ковельтепло" використовувало для надання послуг з опалення житлових будинків міста та забезпечення мешканців гарячою водою. При цьому, відповідач ПТМ "Ковельтепло", згідно статутних завдань не має повноважень щодо здійснення інших видів господарської діяльності, які б були джерелом додаткових грошових надходжень. Виконання рішення суду від 08.02.2021р. по даній справі поставить під загрозу нормальну діяльність підприємства з надання якісних послуг споживачам в опалювальний період 2021-2022 рр. Стягнення штрафних санкцій у даній справі в повному обсязі одноразово з врахуванням відсутності надходжень плати підприємству за надані послуги і боргів минулих періодів, може призвести до припинення господарської діяльності і блокування його роботи, що в свою чергу може призвести до негативних наслідків, пов`язаних з припиненням діяльності ПТМ "Ковельтепло" в цілому та його можливої неплатоспроможності, а це в свою чергу призведе до напруження соціальної обстановки в м. Ковелі.

Засвідчує на ті обставині, що у разі застосування примусового виконання рішення будуть заблоковані поточні рахунки у банківських установах, що призведе до неможливості здійснення поточних платежів за спожитий природний газ, послуги з розподілу природного газу, електроенергію, водопостачання та виплати заробітної плати і сплату податків, зборів та інших обов`язкових платежів до бюджету.

Поруч з цим, боржник зазначає, що тарифи для ПТМ "Ковельтепло" затверджувалися в жовтні 2017 року. З грудня 2018 року проводилося коригування даних тарифів. Чинні тарифи, які затверджені рішенням виконавчого комітету Ковельської міської ради від 15.11.2018р. №389 "Про встановлення шляхом коригування тарифів на теплову енергію та на послуги з централізованого опалення і централізованого постачання гарячої води для потреб населення та релігійних організацій" не є економічно обґрунтованими та не покривають затрат підприємства на виробництво теплової енергії та надання послуг з теплопостачання.

Ціни на енергоносії, зокрема природний газ зростають майже щомісячно. Темпи зростання цін значно випереджають темпи зростання кінцевих тарифів на теплову енергію.

Основною метою діяльності підприємства є не отримання прибутку, а задоволення нагальних потреб жителів територіальної громади міста Ковеля у невідкладних послугах з централізованого опалення та гарячого водопостачання. І саме населення міста не здійснює своєчасні та повні розрахунки за ці послуги. Пеня за несвоєчасне внесення плати за комунальні послуги населенню не нараховується, оскільки її розмір та порядок стягнення чинним законодавством не визначені.

Засвідчує, що згідно пунктів 2, 10 Правил надання населенню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення за заявами споживачів, які не мають субсидії ПТМ "Ковельтепло" надавало та надає останнім розстрочку з оплати протягом опалювального періоду 50% плати за послугу з централізованого опалення, а решту 50% протягом міжопалювального періоду щомісяця рівними частинами з травня по вересень включно кожного року.

На підставі Закону України "Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово - комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію" від 20 лютого 2003 року №554-IV відповідач ПТМ Ковельтепло реструктуризовує заборгованість споживачів, зокрема у 2017 рік було укладено 83 договори на реструктуризацію на суму 381, 6 тис, грн; у 2018 році - 107 договорів на суму 633, 2 тис. грн; за 12 місяців 2019 року - 127 договорів на суму 1090,2 тис. грн, за 12 місяців 2020 року - 31 договорів на суму 286,3 тис. грн, за 6 місяців 2021 року - 31 договір на суму 356,3 тис. грн.

Згідно з Інформацією про стан розрахунків за природний газ по підприємству Ковельтепло станом на 01 червня 2021 року підприємство має заборгованість за спожитий природний газ в сумі 17329,9 тис. грн. Втрати підприємства через підвищення ціни на природний газ для населення з 01.11.2018р. , а тарифів на теплову енергію з 01.12.2018 - 2162,4 тис. грн.

Крім того, невідшкодована різниця в тарифах на теплову енергію за 2016 рік - 6 835,9 тис. грн, за 2017р. - 4 335,1 тис. грн, за 2020 рік - 3 294,4 тис. грн. Всього 14465,4 тис. грн.

Заявник зазначає, що ПТМ "Ковельтепло" є збитковим підприємством з незалежних від нього обставин і змушене надавати послуги з централізованого опалення за тарифами, встановленими органами місцевого самоврядування; джерел відшкодування нарахованих штрафних санкцій підприємство не має.

Вважає, що невідкладне вжиття до ПТМ "Ковельтепло заходів примусового виконання судового рішення зі сторони органів Державної виконавчої служби (зокрема, звернення стягнення на грошові кошти та інше майно боржника), зупинення видаткових операцій по банківських рахунках підприємства неминуче призведе до неможливості закуповувати природний газ для надання послуг з централізованого опалення та підігріву води усім категоріям, споживачів м.Ковеля і, як наслідок, ціле місто ( включаючи всі соціально - важливі об`єкти : лікарні, дитячі садочки, школи тощо) залишиться без опалення та гарячого водопостачання, що є неприпустимим на фоні зростання соціально - політичної напруги у суспільстві та ситуації в країні, яка склалася внаслідок виникнення та поширення коронавірусної хвороби COVID - 19).

Обставини, пов`язані з поширенням на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, можуть вважатись в розумінні п. 3 ч. 4 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України інші надзвичайні події, що істотно ускладнюють виконання рішення суду, та свідчать про наявність правових підстав для відстрочення виконання рішення суду, оскільки захист здоров`я як учасників виконавчого провадження, так і населення у даному випадку має пріоритет у порівнянні із дотриманням строків виконання судового рішення.

За результатами 9 місяців 2020 року ПТМ "Ковельтепло" отримало збитки в розмірі 3492 тис. грн., що підтверджується звітом про фінансові результати за 9 місяців 2020 року.

Станом на 01.07.2021р. заборгованість споживачів за теплову енергію перед комунальним підприємством "Ковельтепло" становить 19 924,7 тис. грн, в т.ч. безпосередньо населення борг складає 19613,5 тис. грн; бюджетні організації 26,6 тис. грн; інші споживачі 284,1 тис. грн., пільги 0,5 тис. грн.

Як вбачається із заяви, підприємством вживаються передбачені законодавством заходи по стягненню заборгованості з боржників, зокрема, населення, за послуги з теплопостачання. Підприємство також вдається до можливих методів впливу на добровільній основі: поквартирний обхід і безпосереднє спілкування з боржниками, звернення через листи - прохання про необхідність сплати заборгованості. Однак, з незалежних від підприємства причин дебіторська заборгованість залишається досить великою.

Так, за період з 01.01.2020 по 31.12.2020р. ПТМ "Ковельтепло" пред`явлено до виконання в органи ДВС судових рішень про стягнення боргу з фізичних осіб на суму 3 717,0 тис. грн. За цей же період, фактично стягнуто через виконавчу службу з фізичних осіб - боржників всього 2889,4 тис. грн, тобто близько 77,7 %, що підтверджується інформацією про проведену претензійно - позовну роботу.

У зв`язку з недоотриманням підприємством запланованих коштів за час проходження опалювального сезону 2020 - 2021рр. та значною заборгованістю населення за спожиту теплову енергію, що призводить до неминучих змін в організації виробництва та праці на підприємстві та через ситуацію в країні, що склалася внаслідок поширення коронавірусної інфекції, з метою збереження кваліфікованих кадрів встановлено неповний робочий час для усіх працівників підприємства з 01.06.2021р. і до початку опалювального сезону 2021-2022рр.

Згідно бухгалтерської довідки підприємства від 01.07.2021 № 1024 вбачається, що за 12 місяців 2020 року фактично виплачено заробітної плати на суму 21 683,9 тис. гри., за 1-ше півріччя 2021 року - 15441 тис.грн. За 2020 рік Підприємством теплових мереж "Ковельтепло" до бюджетів усіх рівнів сплачено 21093,0 тис. грн; за 1-ше півріччя 2021 року - 20482,0 тис. грн.

Крім того, у ПТМ "Ковельтепло" відсутня заборгованість за спожитий природний газ минулих періодів, в тому числі і по Договору № 3175/1718-ТЕ-2 постачання природного газу від 18.09.2017р., який був предметом спору.

Заявник просить суд врахувати, що підприємство самостійно сплатило заборгованість за спожитий природний газ по Договору №3175/1718-ТЕ-2 постачання природного газу від 18.09.2017р., на суму 68 048 386,65 грн. заборгованість перед Позивачем за спожитий природний газ у 2017-2018рр. відсутня, а штрафні санкції, пеня та інфляційні втрати нараховані стягувачем через прострочку в оплаті, яка виникла внаслідок несвоєчасного виконання населення міста Ковеля своїх зобов`язань перед заявником.

За наслідками судового засідання судом встановлено наявність складного фінансового та економічного становища ПТМ "Ковельтепло". Однак, з`ясовуючи питання щодо дотримання балансу інтересів сторін в даному випадку суд, серед іншого, вказує, що підприємництво це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (ст. 42 Господарського кодексу України).

При цьому, суд частково погоджується із доводами заявника, що основними причинами такого стану є такі об`єктивні причини, пандемія COVID-19, яка негативно впливає на економічну активність в Україні, тощо.

Аналізуючи питання ступеню вини відповідача необґрунтовано вказувати, що такий є високим, чи наявний умисел у діях останнього щодо не виконання своїх грошових зобов`язань перед стягувачем.

Також, судом з`ясовано, що ПТМ "Ковельтепло" не має наміру ухилятися від виконання судового рішення, про що свідчить позиція останнього.

Зважаючи на викладене, беручи до уваги фінансовий стан боржника та ступінь його вини у виникненні спору, фінансовий стан стягувача, інтереси кожної із сторін, в тому числі і матеріальні, загальний строк невиконання судового рішення, який є складовою права на справедливий судовий захист, зокрема, як неналежне виконання обов`язків з оплати за послуги по теплопостачанню населенню, суд вважає, що наведені заявником у цій справі обставини є такими, що підтверджують ускладненість або і неможливість негайного виконання рішення Господарського суду Волинської області від 08.02.2021р.

Суд також враховує, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини в окремих справах проти України було встановлено, що короткі затримки, менші ніж один рік, не вважаються настільки надмірними, щоб піднімати питання про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції ("Корнілов та інші проти України", заява 36575/02, ухвала від 07.10.2003). І навіть строк у два роки та сім місяців не був визнаний надмірним і не вважався таким, що суперечить вимозі стосовно його розумної тривалості, передбаченої у статті 6 Конвенції (ухвала від 17.09.2002 у справі "Крапивницький та інші проти України", заява 60858/00).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування.

Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Дослідивши матеріали заяви, прийнявши до уваги викладені ПТМ "Ковельтепло" в заяві обставини, суд приходить до висновку, що наведені заявником (відповідачем/боржником) обставини свідчать про наявність підстав відстрочення виконання рішення суду з метою уникнення негативних наслідків в господарській діяльності заявника (відповідача/боржника) для можливості подальшого реального виконання рішення Господарського суду Волинської області від 08.02.2021 р. у справі №903/918/19 строком до 31 грудня 2021 року.

За таких обставин, з огляду на наведені ПТМ "Ковельтепло" у заяві про відстрочення виконання рішення обставини, беручи до уваги інтереси сторін, ступінь вини відповідача у виникненні спору, враховуючи об`єктивні обставини, які характеризують діяльність відповідача у сфері послуг по теплопостачанню населенню, враховуючи те, що на даний час боржник є неспроможним виконати рішення Господарського суду Волинської області від 08.02.2021р. з незалежної від нього волі, а фактичне зупинення виконання рішення на тривалий період порушує баланс інтересів стягувача та боржника, що в свою чергу, порушує основні принципи обов`язковості виконання судового рішення, яке ухвалене іменем України і, як наслідок позбавляє кредитора на можливість захисту своїх прав, суд приходить до висновку, що рішення Господарського суду Волинської області від 08.02.2021р. по справі №903/918/19 слід відстрочити до 31 грудня 2021 року.

Також в даному аспекті судом прийнято до уваги та враховуються обставини, відповідно до котрих ПТМ "Ковельтепло" у період до подання відповідної заяви до суду було вжито заходів щодо часткового виконання рішення суду у даній справі та проведення з позивачем розрахунків, спрямованих на сплату 5 158,83 грн. витрат, пов`язаних з оплатою судового збору за подання позовної заяви, 14 638,50 грн. витрат, пов`язаних з оплатою судового збору за подання апеляційної скарги, 19 518,00 грн. витрат, пов`язаних з оплатою судового збору за подання касаційної скарги.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 4, 18, 234, 235, 331 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

УХВАЛИВ:

1. Заяву Підприємства теплових мереж "Ковельтепло" про відстрочку виконання рішення Господарського суду Волинської області від 08.02.2021р. задовольнити.

2. Виконання рішення Господарського суду Волинської області від 08.02.2021р. по справі №903/918/19 відстрочити до 31 грудня 2021 року.

Відповідно до ч.1 ст.235 Господарського процесуального кодексу України, ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення.

Відповідно до ст.ст. 255, 331 ГПК України, ухвала про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

Відповідно до ст. ст. 253, 256, 257 ГПК України, апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом десяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У той же час згідно підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних положень ГПК України, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвала підписана 03.08.2021р.

Суддя В. А. Войціховський