РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.08.2021Справа № 910/7821/21
Суддя Господарського суду міста Києва Морозов С.М. розглянувши без повідомлення сторін у спрощеному позовному провадженні справу

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Растро КР", м. Кривий Ріг

до Акціонерного товариства "Київметробуд", м. Київ

про стягнення 747 799,72 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

18.05.2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Растро КР" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення з Акціонерного товариства "Київметробуд" (відповідач) суми заборгованості в розмірі 681 758,00 грн, суми 3% річних в розмірі 24 151,00 грн та суми інфляційних втрат в розмірі 41 890,72 грн, посилаючись на невиконання відповідачем умов Договору купівлі-продажу №169/003 від 30.11.2018 року в частині розрахунку за поставлений позивачем відповідачу товар.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.05.2021 року матеріали передані на розгляд судді Морозову С.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.05.2021 року позовну заяву Товариство з обмеженою відповідальністю "Растро КР" залишено без руху, надано позивачу строк для усунення встановлених недоліків позовної заяви протягом 10 (десяти) днів з дня вручення даної ухвали.

04.06.2021 року (в строк визначений судом) позивачем було подано до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви.

Згідно з п. 1 ч. 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Відповідно до ч. 1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються що малозначні справи.

Частиною 1 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.06.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами та запропоновано сторонам у встановлені судом строки подати відповідні заяви по суті.

З метою повідомлення відповідача про розгляд даної справи та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, судом рекомендованим листом з повідомленнями про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 03065, м. Київ, вул. Світлогірська, будинок 2/25, направлялась ухвала суду від 09.06.2021 року.

Відповідач, згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №186 отримав ухвалу суду від 09.06.2021 про відкриття провадження у справі 16.06.2021.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 4 ст. 116 Господарського процесуального кодексу України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Згідно з ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є:

1) день вручення судового рішення під розписку;

2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи;

3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення;

4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду;

5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі (ч. 8 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України).

Тобто, з урахуванням викладених норм та дати отримання ухвали суду відповідачем, строк для подачі останнім відзиву на позовну заяву встановлено судом до 01.07.2021 року (включно).

06.07.2021 року (з пропущенням встановленого судом строку) відповідачем засобами поштового зв`язку було надіслано до суду відзив на позовну заяву (відзив судом отримано 09.07.2021 року), в якому ним зазначено, що надані позивачем до матеріалів справи накладні не містять ніякої розширеної інформації про особу, яка їх підписала з боку продавця, тому вони не можуть бути допустимим доказом наявності у відповідача заборгованості. Окрім того, як зазначив відповідач, позивачем не надано ані заявок, ані разових договорів на надання послуг перевезення.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Приписами частин 1, 4 статті 119 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.

Однак, відповідачем до відзиву не додано відповідне клопотання про поновлення пропущеного ним процесуального строку, оскільки відзив відповідачем надіслано до суду вже після 01.07.2021 року.

З огляду на викладене, враховуючи відсутність в матеріалах справи клопотання відповідача про поновлення пропущеного ним процесуального строку, відзив поданий відповідачем, долучається до матеріалів справи без надання йому відповідної правової оцінки.

02.08.2021 року позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якій зазначено, що до позовної заяви додано первинні докази поставки товару, які відповідно до норм діючого законодавства є належним доказом виконання позивачем умов Договору.

02.08.2021 року позивачем подано до суду клопотання про витребування у відповідач специфікації до Договору, обґрунтовуючи необхідність такого витребування тим, що цей доказ є важливим та він підтверджує факт господарських відносин між сторонами.

Відповідно до ст. 81 Господарського процесуального кодексу України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; 5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.

Проте, позивачем не наведено суду причини неможливості отримати доказ, який заявлено до витребування, самостійно, у зв`язку з чим, клопотання задоволенню не підлягає.

05.08.2021 року відповідачем подано до суду заперечення на відповідь на позов, в яких зазначено, що надані позивачем накладні жодним чином не підтверджують наявність боргу, оскільки не містять розширеної інформації про особу, яка їх підписала. Окрім того, в накладних відсутнє посилання на Договір. Також відповідач зазначив, що матеріали справи не містять доказів надсилання накладних відповідачу. Відповідач звернув увагу на те, що договір укладено російською мовою, в той час як мовою держави Україна є українська, а тому позивач мав надати до суду нотаріально засвідчений засвідчений переклад.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

30.11.2018 року між відповідачем (покупець) та позивачем (продавець) укладено Договір купівлі-продажу №169/003 (надалі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого продавець зобов`язується виготовити та передати, а покупець прийняти та оплатити бетон товарний та розчин цементний, надалі - товар, за номенклатурою, ціні та кількості, вказаних в рахунках та видаткових накладних.

Оплата за товар здійснюється покупцем згідно рахунку продавця. Строк оплати - 100% передоплата. (пункти 2.2., 2.4. Договору).

Доставка товару здійснюється автотранспортом продавця з додатковою оплатою за автопослуги згідно специфікації. (п. 3.1. Договору).

Цей Договір укладено в місті Кривий Ріг, набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2019 року. (п. 7.1. Договору).

Додатковою угодою №2 від 26.12.2019 року до Договору сторони п. 7.1. виклали в наступній редакції: «Цей Договір укладено в місті Кривий Ріг, набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2020 року.».

Як вказує позивач, ним, на виконання умов Договору, було поставлено відповідачу продукцію на суму в розмірі 7 507 876,78 грн на підставі наступних накладних та товарно-транспортних накладних:

- №2 від 01.12.2018 на суму 122 622,00 грн (ТТН 231,235,240,241,245,250,255);

- №3 від 03.12.2018 на суму 44 082,00 грн (TTH 36,39,40);

- №9 від 06.12.2018 на суму 185 562,00 грн (TTH 235,236,240,242,248,250,253,255);

- №11 від 07.12.2018 на суму 52 080,00 грн (TTH 191,195,197);

- №12 від 10.12.2018 на суму 206 223,00 грн (ТТН 188, 189, 191, 192, 195, 199, 200, 204, 206);

- №14 від 11.12.2018 на суму 33 984,00 грн (ТТН 190,195);

- №19 від 14.12.2018 на суму 48 573,00 грн (ТТН 188,190,195);

- №20 від 15.12.2018 на суму 48 186,00 грн (ТТН 88,90,95);

- №24 від 17.12.2018 на суму 31 590,00 грн (ТТН 231,235);

- №29 від 18.12.2018 на суму 170 421,00 грн (ТТН 140, 142, 145, 147, 149, 151,155,158);

- №32 від 19.12.2018 на суму 170 328,00 грн (ТТН 89,90,95,96,98,99,105,108);

- №36 від 20.12.2018 на суму 32 910,00 грн (ТТН 135,136);

- №42 від 21.12.2018 на суму 48 021,00 грн (ТТН 193,196,198);

- №44 від 24.12.2018 на суму 94 452,00 грн (ТТН 45,49,50,53,56);

- №47 від 26.12.2018 на суму 67 770,00 грн (ТТН 88,90,95);

- №48 від 27.12.2018 на суму 116 655,00 грн (ТТН 77,78,80,83,85,87);

- №3 від 04.01.2019 на суму 262 722,00 грн (ТТН 15, 5, 17, 16, 22, 18, 20, 19, 14, 8, 11, 13, 9, 7, 10, 23);

- №5 від 05.01.2019 на суму 163059,00 грн (ТТН 31,32,33,27,25,26,30,24,29,28);

- №9 від 09.01.2019 на суму 96 948,00 грн (ТТН 35,36,34,38,37,39);

- №17 від 12.01.2019 на суму 97 740,00 грн (ТТН 46,41,45,43,44,42);

- №20 від 14.01.2019 на суму 109 266,00 грн (ТТН 48,47,50,52,49,51);

- №22 від 15.01.2019 на суму 100 257,00 грн (ТТН 58,56,57,53,55,54);

- №28 від 16.01.2019 на суму 66 462,00 грн (ТТН 62,60,61,59);

- №31 від 17.01.2019 на суму 82 539,00 грн (ТТН 65,64,63,67,66);

- №38 від 18.01.2019 на суму 31194,00 грн (ТТН 68,69);

- № 41 від 19.01.2019 на суму 115 566,00 грн (ТТН 77,76,73,72,70,71,74)

- №44 від 21.01.2019 на суму 63 300,00 грн (ТТН 80,81,78,79);

- №46 від 23.01.2019 на суму 65 472,00 грн (ТТН 83,86,87,85);

- №57 від 26.01.2019 на суму 70 026,00 грн (ТТН 91,89,88,90);

- №68 від 30.01.2019 на суму 105 477,00 грн (ТТН 96,92,93,97,95,94);

- №72 від 31.01.2019 на суму 84 667,50 грн (ТТН 99,100,101,102,98);

- №82 від 01.02.2019 на суму 87 241,50 грн (ТТН 103,107,110,108,106);

- №83 від 02.02.2019 на суму 85 459,50 грн (ТТН 98,105,112,104,111);

- №89 від 04.02.2019 на суму 105 423,00 грн (ТТН 115,116,117,118,114,119);

- №98 від 07.02.2019 на суму 34 557,00 грн (ТТН 120,119);

- №116 від 11.02.2019 на суму 73 756,50 грн (ТТН 121,122,123,124);

- №12313.02.2019 на суму 73 392,00 грн (ТТН 128,127,125,129 );

- №134 від 15.02.2019 на суму 106 353,00 грн (ТТН 130,132,135,133,131);

- №141 від 18.02.2019 на суму 213 216,00 грн (ТТН 141, 143, 140, 145, 142, 144, 137, 138, 139);

- №145 від 19.02.2019 на суму 499 818,00 грн (TTH 156, 148, 149, 162, 146, 152, 155, 161, 164, 166, 152, 153,147,165,154,160,158,150,163);

- №153 від 21.02.2019 на суму 68 424,00 грн (ТТН 167,170,168,171);

- №156 від 22.02.2019 на суму 17 527,50 грн (ТТН 172);

- №164 від 25.02.2019 на суму 149 404,50 грн (ТТН 174,173,177,175,178);

- №169 від 26.02.2019 на суму 67 509,00 грн (ТТН 183,182,181,180);

- №178 від 28.02.2019 на суму 54 303,00 грн (ТТН 184,185,186 );

- №191 від 04.03.2019 на суму 67 302,00 грн (ТТН 191,188,192,190);

- №205 від 06.03.2019 на суму 67 167,00 грн (ТТН 194,195,196,193);

- №252 від 21.03.2019 на суму 22 578,00 грн (ТТН 197);

- №261 від 25.03.2019 на суму 101 997,00 (ТТН 200,201,202);

- №306 від 04.04.2019 на суму 77 634,00 грн (ТТН 206,205,204,203)

- №345 від 11.04.2019 на суму 18 150,00 грн (ТТН 207);

- №461 від 14.05.2019 на суму 91 896,00 грн (ТТН 209,213,211,210,212);

- №469 від 15.05.2019 на суму 82 516,50 грн (ТТН 214,215,216,219);

- №474 від 16.05.2019 на суму 39 214,50 грн (ТТН 220,221);

- №564 від 03.06.2019 на суму 55 128,00 грн (ТТН 222,223,224);

- №577 від 05.06.2019 на суму 53 275,32 грн (ТТН 225,226,224 );

- №638 від 15.06.2019 на суму 25 496,64 грн (ТТН 231);

- №645 від 18.06.2019 на суму 19 342,32 грн (ТТН 229);

- №650 від 19.06.2019 на суму 511 183,50 грн (ТТН 228, 246, 247, 232, 233, 230, 229, 240, 242,238,244,245,231,235,249,233,236,237,248,234,239,289);

- №889 від 06.08.2019 на суму 92 094,00 грн (ТТН 252,251,250,253,254);

- №893 від 07.08.2019 на суму 100 906,50 грн (ТТН 260,258,261,256,257);

- №909 від 08.08.2019 на суму 342 828,00 грн (ТТН 1087, 265, 267, 266, 275, 270, 276, 272, 264, 268);

- №937 від 16.08.2019 на суму 228 156,00 грн (ТТН 279, 278, 277, 288, 283, 280, 284, 282, 286, 287)

- №947 від 19.08.2019 на суму 71 389,50 грн (ТТН 291,292,290 );

- №1185 від 08.10.2019 на суму 29 011,50 грн (ТТН 295 );

- №1190 від 09.10.2019 на суму 27 675,00 грн (ТТН 297);

- №1199 від 10.10.2019 на суму 59 328,00 грн (ТТН 299,298);

- №1225 від 15.10.2019 на суму 24 867,00 грн (ТТН 301);

- №1228 від 16.10.2019 на суму 12 433,50 грн (ТТН 304 );

- №1310 від 29.10.2019 на суму 661 758,00 грн (ТТН 305, 338, 306, 310, 331, 309, 327, 316, 340, 333, 321, 317, 325, 323, 322, 311, 315, 308, 326, 329, 337, 330, 334, 332, 335, 320, 339, 3, 18).

Відповідачем здійснено часткову оплату товару на суму в розмірі 6 846 118,76 грн, згідно наявних в справі виписок по рахунку позивача.

Станом на момент звернення до суду, як зазначає позивач, заборгованість за поставлений та не оплачений товар становить 681 758,00 грн.

Листом-вимогою, яка адресована відповідачу, позивач вимагав сплати заборгованість до 01.02.2021 року.

Як зазначає позивач, відповідач взяті на себе зобов`язання в повному обсязі за Договором не виконав, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 681 758,00 грн, нарахованої суми 3% річних в розмірі 24 151,00 грн та суми інфляційних втрат в розмірі 41 890,72 грн.

Відповідач заперечуючи проти позовних вимог зазначає, що надані позивачем до матеріалів справи докази не свідчать про наявність у відповідача ззаборгованості.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину суд визнає Договір купівлі-продажу №169/003 від 30.11.2018 року належною підставою, у розумінні норм ст. 11 ЦК України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків та є фактично за своєю правовою суттю договором поставки.

У відповідності до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Судом встановлено факт передачі позивачем відповідачу продукції на загальну суму 7 507 876,78 грн, що підтверджується зазначеними вище накладними і товарно-транспортними накладними та не спростовано відповідачем.

Як передбачено пунктом 2.4. Договору строк оплати - 100% передоплата.

При цьому, враховуючи прийняття від позивача товару на суму в розмірі 7 507 876,78 грн, відповідачем здійснено оплату товару частково на суму в розмірі 6 846 118,76 грн, згідно наявних в матеріалах справи виписок по рахунку позивача.

Заперечення відповідача щодо того, що на накладних міститься підпис не встановленої особи і відсутнє посилання на Договір, а тому не можливо дійти висновку, що товар отримано саме відповідачем оцінюються Судом критично, оскільки такі твердження, з огляду на матеріали справи, свідчать про свідоме заперечення відповідачем об`єктивних обставин справи, враховуючи, що більш ніж 91% вартості отриманого від позивача товару відповідачем, станом на момент розгляду справи, вже оплачено.

Частиною 1 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Статтею 538 Цивільного кодексу України визначено, що виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту. Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов`язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону. У разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі. Якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Договір купівлі-продажу є оплатним, відтак одним із основних обов`язків покупця є оплата ціни товару. Ціна - грошове відображення вартості товару за його кількісну одиницю. Ціна товару, як правило, визначається у договорі за згодою сторін.

Відповідно до статі 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначено у ч. 4 п. 1 інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-06/928/2012 від 17.07.2012, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар і строк виконання відповідного грошового зобов`язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України (аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 21.04.2011 у справі №9/252-10).

При цьому слід зазначити, що вимоги Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні щодо правильності оформлення первинних документів передбачають наявність в документах такого реквізиту, як інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції лише альтернативно такому обов`язковому реквізиту, як особистий підпис особи, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 19.04.2016 у справі №21-4985а15.

Як зазначалося вище, товар прийнятий відповідачем і протилежного відповідачем не доведено.

Матеріали справи не містять доказів наявності у відповідача претензій щодо якості та/або комплектності переданого за Договором товару, тому, оскільки між сторонами не погоджувалися інші строки оплати, то відповідно до статті 692 ЦК України відповідач повинен був оплатити вартість товару у строк, визначений Договором.

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

При вирішенні спору суд виходить з того, що з огляду на положення ст. ст. 6, 627 - 628, 638 Цивільного кодексу України, ст. ст. 42, 180 Господарського кодексу України, з яких випливає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства, зважаючи на факт виконання сторонами зобов`язань по договору, про що сторонами не заперечується, суд дійшов до висновку про укладення між сторонами договору з погодженням всіх його умов, які обумовлюються.

Згідно ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Відповідно до ст. 253 та ч. 5 ст. 254 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Отже, враховуючи, що відповідачем не здійснено повну оплату поставленого позивачем товару, суд дійшов до висновку, що у встановлений законом, статтею 692 ЦК України, строк, заборгованість за поставлений товар в розмірі 681 758,00 грн, погашена не була та залишається непогашеною на даний час; позивачем належним чином відповідно до статей 525, 526, 655, 712, 901, 903 ЦК України та статей 181, 193 ГК України доведена, документально підтверджена і відповідачем не спростована.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Враховуючи те, що загальна сума основного боргу відповідача в розмірі 681 758,00 грн, підтверджена належними доказами, наявними у матеріалах справи, і Товариство відповідача на момент прийняття рішення не надало документи, які свідчать про повне погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача до відповідача про стягнення вказаної суми основного боргу, у зв`язку з чим позов у цій частині підлягає задоволенню.

Щодо заявленої позовної вимоги про стягнення з відповідача 24 151,00 грн суми 3% річних та 41 890,72 грн суми інфляційних втрат, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Згідно п. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням інфляційних втрат, трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (п. 2 ст. 625 ЦК України).

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. п. 3.2 п. 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Такі висновки суду підтверджуються висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок суми 3% річних та інфляційних втрат, на предмет арифметичної правильності та відповідності вимогам закону, судом встановлено, що він здійснений вірно, а тому, обґрунтованою до стягнення з відповідача є сума 3% в розмірі 24 151,00 грн та сума інфляційних втрат в розмірі 41 890,72 грн, а позовні вимоги у цій частині, відповідно, підлягають задоволенню в зазначеній частині.

Згідно із ч. 2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідачем належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовано, водночас позивачем не доведено суду наявності правових підстав для покладення на відповідача відповідальності за неналежне виконання умов Договору у вигляді санкцій понад суми, визнані судом обґрунтованими.

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено обґрунтованість заявленого позову, відтак до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає сума основного боргу в розмірі 681 758,00 грн, сума 3% річних в розмірі 24 151,00 грн та сума інфляційних втрат в розмірі 41 890,72 грн.

Щодо вимог позивача про покладення на відповідача понесених ним витрат на оплату послуг адвоката в сумі 10 000,00 грн, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно зі ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України «Про адвокатуру». Дія вказаного закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Згідно зі ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

За приписами статті 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок позивача має бути встановлено, що позов позивача не підлягає задоволенню, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати відповідача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Законом України „Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04, п. 269). (Аналогічна правова позиція викладена у постанові вищого господарського суду України від 22.11.2017 року у справі №914/434/17).

Як вбачається з матеріалів справи, 05.04.2021 року між адвокатом Гаценко Олександром Володимировичем та позивачем (клієнт) було укладено Договір про надання правової допомоги №9/21, предметом якого є надання клієнту захисту, представництва інтересів та іншу правову допомогу.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат позивачем було подано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи та платіжне доручення №30722091 від 07.05.2021 на суму 10 000,00 грн.

Враховуючи викладене та беручи до уваги час на підготовку матеріалів до судового засідання, юридичну кваліфікацію правовідносин у справі, Суд зазначає, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та ціною позову, а відтак з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Судовий збір, у розмірі 11 217,00 грн, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «Київметробуд» (ідентифікаційний код 01387432, місцезнаходження: 03065, м. Київ, вул. Світлогірська, буд. 2/25) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Растро КР» (ідентифікаційний код 42503233, місцезнаходження: 50086, м. Кривий Ріг, вул. Леоніда Бородича, буд. 15А) суму основного боргу в розмірі 681 758,00 грн (шістсот вісімдесят одна тисяча сімсот п`ятдесят вісім гривень 00 копійок), суму 3% річних в розмірі 24 151,00 грн (двадцять чотири тисячі сто п`ятдесят одна гривня 00 копійок), суму інфляційних втрат в розмірі 41 890,72 грн (сорок одна тисяча вісімсот дев`яносто гривень 72 копійки) та суму судового збору в розмірі 11 217,00 грн (одинадцять тисяч двісті сімнадцять гривень 00 копійок) та суму витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн (десять тисяч гривень 00 копійок).

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

4. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 257 та п. 17.5. розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Суддя С.М. Морозов