СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" серпня 2021 р. Справа №917/239/21

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Ільїн О.В., суддя Россолов В.В.,

при секретарі Беккер Т.М.,

за участю представників у режимі відеоконференції:

позивача - Шинкаренко Н.М., довіреність №636 від 07.12.2020 року;

першого відповідача - Остахов В.П., ордер серія ВІ№1001726 від 14.07.2021 року, свідоцтво №626 від 23.10.2008 року;

другого відповідача - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача - Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, м.Кременчук, Полтавська область, (вх.№2101П/1-40) на рішення Господарського суду Полтавської області від 01.06.2021 року у справі №917/239/21,

за позовом Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, м. Кременчук, Полтавська область,

до 1. Фізичної особи-підприємця Михайлової Тетяни Миколаївни ,

АДРЕСА_1 . Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, м. Кременчук, Полтавська область,

про скасування рішення про державну реєстрацію речового права,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2021 Кременчуцька міська рада Кременчуцького району Полтавської області звернулася до Господарського суду Полтавської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Михайлової Тетяни Миколаївни та Департаменту державної реєстрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області в особі виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області про скасування рішення держаного реєстратора про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна - магазин роздрібної торгівлі продовольчих товарів по АДРЕСА_1 індексний номер 19754242 від 03.03.2015 року.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 01.06.2021 року у справі №917/239/21 (суддя Сірош Д.М., повний текст складено 08.06.2021 року) у позові відмовлено.

Позивач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 01.06.2021 року та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. Апелянт просить судові витрати покласти на відповідачів.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що листом від 06.04.2020 року за вх.№47-01.16/219 Управління державного архітектурно-будівельного контролю Кременчуцької міської ради Полтавської області було повідомлено, що декларація про готовність об`єкта до експлуатації, а саме: будівництво магазину роздрібної торгівлі продовольчих товарів за адресою: Полтавська обл., м. Кременчук, вул. Київській, 63-Г , зареєстрованою Департаментом державної-будівельної інспекції у Полтавській області від 02.02.2015 року за №ПТ72 скасована. З декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 02.02.2015 року за №ПТ72 вбачається, що замовником наведено недостовірні дані у декларації, а саме: п.11-1 декларації, щодо інформації про документ, що посвідчує право чи користування земельною ділянкою. Отже, рішення державного реєстратора прийнято на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, яка містить недостовірні дані, на самочинно збудований об`єкт нерухомого майна, щодо якого протиправно та необґрунтовано було зареєстровано декларацію.

Скаржник наполягає на тому, що станом на час звернення з позовною заявою до суду перший відповідач використовує земельну ділянку без правовстановлюючих документів на землекористування, чим порушує вимоги діючого законодавства України.

На думку апелянта, так як декларацію про готовність об`єкта до експлуатації на об`єкт: «Будівництво магазину роздрібної торгівлі продовольчих товарів по вулиці Київській 63-Г, в м. Кременчуці Полтавської області » з реєстраційним номером №ПТ72 від 02.02.2015 року, скасовано, тому рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 19/54242 від 03.03.2015 року підлягає скасуванню.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 12.07.2021 року відкрито апеляційне провадження за скаргою позивача на рішення Господарського суду Полтавської області від 01.06.2021 року у справі №917/239/21; встановлено строк на протязі якого учасники справи мають право подати до суду відзиви, а також встановлено строк на протязі якого учасники справи мають право подати до суду заяви, клопотання та документи в обґрунтування своєї позиції по справі; призначено справу до розгляду в судове засідання і роз`яснено шляхи реалізації такого права.

19.07.2021 року від першого відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№8196), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об`єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Як вказує перший відповідач, скасування декларації про готовність об`єкта будівництва не скасовує державну реєстрацію права власності на нерухомість, що відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 12.06.2019 року №916/1986/18. Крім того, підстав вважати спірний об`єкт самочинним будівництвом судом - невстановлені, а позивачем не доведені.

Ухвала суду про прийняття апеляційної скарги до провадження та призначення її до розгляду на 02.08.2021 року була направлена другому відповідачу рекомендованим листом 14.07.2021 року за адресою, зазначеною в апеляційній скарзі і отримана ним 19.07.2021 року, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, яке долучено до матеріалів справи. Однак, представник другого відповідача у судове засідання не з`явився, про причини не з`явлення суд не повідомив.

Відповідно до ч.12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи в даному судовому засіданні за відсутності представника другого відповідача.

У судовому засіданні 02.08.2021 року представник позивача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги і наполягав на її задоволенні. Представник відповідача проти позиції апелянта заперечував з підстав викладених у відзиві.

У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників позивача та першого відповідача, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Михайлова Тетяна Миколаївна зареєстрована як фізична особа-підприємець з 25.10.1995 року (відповідач у справі).

12.12.2011 року між Кременчуцькою міською радою Полтавської області та фізичною особою-підприємцем Михайловою Т.М. укладено договір «Про встановлення особистого строкового сервітуту», щодо земельної ділянки площею 92 кв.м по вул. Київській, в районі жилого будинку №63 для розміщення стаціонарної малої архітектурної форми - двох зблокованих торговельних павільйонів для реалізації продовольчих товарів першої необхідності, який зареєстровано в Управлінні Держкомзему у місті Кременчук Полтавської області від 29.12.2011 року за №00504.

Предметом договору сервітуту є особистий строковий сервітут, встановлений виключно набувачу (ФОП Михайловій Т.М. ) на земельну ділянку в м.Кременчуці, на якій буде розміщуватись та використовуватись для провадження підприємницької діяльності стаціонарна мала архітектурна форма (пункт 1.1 договору).

Згідно з пунктами 1.2 та 1.3 договору, об`єктом сервітуту за цим договором, є земельна ділянка в м.Кременчуці, яка знаходиться по вул. Київській у м.Кременчуці, в районі житлового будинку №63 , площею 92 кв.м, відповідно до схеми прив`язки стаціонарної малої архітектурної форми.

Виконавчим комітетом Кременчуцької міської ради 28.10.2013 року за №28-06/1256/33 надано Містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки № 92 для об`єкта - будівництво магазину роздрібної торгівлі продовольчих товарів, по вул. Київській у м.Кременчуці , в районі житлового будинку №63 . Замовник ФОП Михайлова Т.М . Документ, що підтверджує право власності або користування земельною ділянкою: договір про встановлення особистого строкового сервітуту, який був зареєстрований в управлінні Держкомзему у м.Кременчук від 29.12.2011 року за №00504.

У подальшому, 11.12.2014 року розпорядженням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради №339-Р присвоєно незавершеному будівництву - магазину роздрібної торгівлі продовольчих товарів адресу: м.Кременчук, вулиця Київська, буд. 63-Г .

02.02.2015 року Департаментом державної архітектурної-будівельної інспекції у Полтавській області зареєстрована за №ПТ72 Декларація про готовність об`єкта до експлуатації, а саме: будівництво магазину роздрібної торгівлі продовольчих товарів по вул. Київська, 63-Г в м. Кременчуці .

Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 19754242 від 03.03.2015 року зареєстровано право власності за Михайловою Тетяною Миколаївною на об`єкт нерухомого майна: магазин роздрібної торгівлі продовольчих товарів по вул. Київська, 63-Г в м.Кременчук, Полтавської області , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.03.2015 року.

03.03.2015 року Михайловій Т.М. видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме: магазин роздрібної торгівлі продовольчих товарів, за адресою: м.Кременчук, вул. Київська, буд. 63-Г загальною площею 52,12 кв. м, індексний номер: 34432573.

Управління державного архітектурно - будівельного контролю Кременчуцької міської ради Полтавської області листом від 06.04.2020 року за вх.№47-01.16/219 повідомлено директора юридичного департаменту міської ради, що декларація про готовність об`єкта до експлуатації, а саме: будівництво магазину роздрібної торгівлі продовольчих товарів за адресою: Полтавська обл., м. Кременчук, вул. Київській, 63-Г, зареєстрованою Департаментом державної будівельної інспекції у Полтавській області від 02.02.2015 року за №ПТ72 - скасована.

Отже, предметом позову в цій справі є скасування рішення держаного реєстратора про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна - магазин роздрібної торгівлі продовольчих товарів. Підставою позову позивач вказує факт скасування Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, а саме: будівництво магазину роздрібної торгівлі продовольчих товарів за адресою: Полтавська обл., м. Кременчук, вул. Київській, 63-Г , зареєстрованою Департаментом державної-будівельної інспекції у Полтавській області від 02.02.2015 року за №ПТ72.

Відповідно до статей 15 та 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції чинній на момент реєстрації права власності), державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку:

1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви;

2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень;

3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації;

4) внесення записів до Державного реєстру прав;

5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону;

6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається, зокрема, фізичним та юридичним особам на новозбудовані, реконструйовані об`єкти нерухомого майна.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 19 вказаного Закону, свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане відповідно до вимог цього Закону, належить до документів, на підставі яких провадиться реєстрація права власності, яке вони посвідчують.

В силу ч.1 ст. 393 Цивільного кодексу України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначено Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому постановою від 17.10.2013 року № 868 (в редакції чинній на момент реєстрації права власності).

Згідно з п.п. 49 вказаного Порядку для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на новозбудований об`єкт нерухомого майна заявник подає, зокрема, документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта. Документом, що засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, є зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації; технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

Як вбачається з матеріалів справи, Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Кременчуцької міської ради Полтавської області зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, що стало підставою для прийняття відповідного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яке позивач просить скасувати.

Так, декларація про готовність об`єкта до експлуатації скасована, а позивач вважає нежитлове приміщення (магазин роздрібної торгівлі продовольчих товарів за адресою: Полтавська обл., м. Кременчук, вул. Київській, 63-Г ), що зареєстроване за Михайловою Т. М. на праві приватної власності самочинним будівництвом.

Разом з тим, слід відмітити, що право власності на нерухоме майно зареєстроване за першим відповідачем у 2015 році і така реєстрація проведена до скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації (яке мало місце у 2020 році).

З матеріалів справи вбачається послідовність дій ФОП Михайлової Т.М. , а саме: для будівництва об`єкта нерухомості - магазину, отримано містобудівні умови та обмеження, проведено реєстрацію декларації про готовність об`єкта, присвоєно поштову адресу, сплачено кошти в бюджет на розвиток інфраструктури, отримано свідоцтво про право власності.

Відповідно до положень статті 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» для усунення можливості зловживання правом на перевірки, сукупність заходів, які здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю за додержанням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил можуть здійснюватися лише під час виконання відповідними суб`єктами підготовчих та будівельних робіт.

Тобто, за загальним правилом такі перевірки можливі щодо тих об`єктів, які знаходяться в процесі будівництва.

Виключенням із цього загального правила є виявлення факту самочинного будівництва у зв`язку з чим, такі перевірки можуть стосуватися й збудованого об`єкту.

При цьому, відповідно до статті 39 зазначеного Закону в процесі такого контролю відповідні органи наділені повноваженнями, зокрема, реєструвати або повертати на доопрацювання декларацію про початок будівельних робіт, реєструвати або повертати декларацію про готовність об`єкта до експлуатації. Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, яка і є підставою для оформлення права власності на об`єкт будівництва.

Виходячи із аналізу наведених норм після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпує свою дію фактом виконання, та виключає можливість віднесення такого об`єкту до самочинного в силу його узаконення, а відтак, не може визнаватись законною перевірка контролюючого органу такого об`єкта та акти, оформлені за результатами державного архітектурно-будівельного контролю.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11.11.2020 року у справі №640/10134/19 (адміністративне провадження №К/9901/24307/20) та зазначив, що Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», зокрема статтею 39-1, встановлено єдину підставу для скасування реєстрації декларації, а саме: подання замовником недостовірних даних, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом. При цьому недостовірні дані мають відповідати одній із таких умов, які дають підстави вважити об`єкт самочинним будівництвом: об`єкт збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; об`єкт збудований або будується без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи; об`єкт збудований або будується без належно затвердженого проекту або будівельного паспорта. Наявність інших недостовірних даних, які не свідчать про самочинне будівництво, не є підставою для скасування реєстрації декларації.

З огляду на наведене, Верховний суд зазначив, що після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкта до експлуатації остання вичерпує свою дію фактом виконання та виключає можливість віднесення такого об`єкта до самочинного.

Отже, підстави для скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації, а так само сам факт скасування такої декларації ДАБК в майбутньому (після реєстрації права власності) не може свідчити про самочинність об`єкта.

Таким чином, після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпала свою дію фактом виконання, в зв`язку з чим, декларацією будь-які права або охоронювані законні інтереси позивача не порушуються, а скасування реєстрації такої декларації не може нести будь-яких правових наслідків. Сам факт реєстрації такої декларації та отримання свідоцтва на право власності на підставі неї виключає можливість віднесення спірного об`єкту нерухомого майна до самочинного в силу його узаконення.

Позивач у позові та в апеляційній скарзі зазначав, що перший відповідач використовує земельну ділянку не за цільовим призначенням, має місце самовільне зайняття земельної ділянки та позбавлення Кременчуцької міської ради правомочностей власника земельної ділянки. Проте, такі твердження є необґрунтованими. Перший відповідач використовує земельну ділянку для розміщення магазину продовольчих товарів, що і було передбачено договором сервітуту, в межах тієї площі, що визначена договором. Користування земельної ділянки відбувалось на підставі договору сервітуту. Послідовність дій позивача у відносинах з Михайловою Т.М. , зокрема, надання містобудівних умов, надає підстави для висновку про те, що позивач мав на меті надати земельну ділянку у користування для розміщення магазину. При цьому, перший відповідач наддав пояснення (викладені у відзиві на позов та у відзиві на апеляційну скаргу) і які не спростовані позивачем, що при реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 02.02.2015 року, програмне, комп`ютерне забезпечення не давало можливості внести дані договору сервітуту, а лише договору оренди. Оскільки, іншої можливості провести реєстрацію не було, в розділ 11-1 внесено інформацію про документ, що посвідчує право користування земельною ділянкою, а саме: договір оренди земельної ділянки. Дата укладення договору та номер реєстрації в Управлінні Держкомзему є ідентичними з датою і номером договору сервітуту.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на необхідності дотримання органами державної влади принципу правової визначеності, який передбачає, що органи державної влади повинні бути обмежені у своїх діях заздалегідь встановленими та оголошеними правилами, які дають можливість передбачити з великою точністю примусові заходи, що будуть застосовуватися представниками влади в тій чи іншій ситуації.

Принцип законних очікувань є наслідком принципу правової визначеності. Він спрямований на те, щоб у випадках, коли фізична особа переконана, що досягне певного результату, якщо буде діяти відповідно до норм правової системи, забезпечити захист цих очікувань.

Суб`єкти владних повноважень не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є гарантією стабільності суспільних відносин між органами виконавчої влади і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абз. 2 пункту 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.05.1997 року №1-зп.

Крім того, відповідно до статті 41 Конституції України держава гарантує належне забезпечення захисту права власності на нерухоме майно, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно з приписами статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статей 317, 319 Цивільного кодексу України, саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Згідно зі статтею 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом; примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток, з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 325 Цивільного кодексу України фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

Згідно з положеннями статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі статтею 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Вищезазначеними нормами встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, за якою право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не передбачена законом.

Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не передбачено законом, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності передбачає його законність і добросовісність.

Згідно зі статтею 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Станом на час оформлення права власності за Михайловою Т.М. на об`єкт (магазин роздрібної торгівлі продовольчих товарів, за адресою: м. Кременчук, вул. Київській, 63-Г , загальною площею 52,12 кв. м) не існувало жодних обставин та підстав для відмови їй у реєстрації її права власності на об`єкт.

Суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, враховуючи, що оспорюване рішення про державну реєстрацію права власності прийнято на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, яка зареєстрована Департаментом державної будівельної інспекції у Полтавській області, та те, що сам факт скасування такої декларації після реєстрації права власності не може свідчити про самочинність об`єкта, дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про відсутність підстав для скасування рішення про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна - магазин роздрібної торгівлі продовольчих товарів по вулиці Київській, 63-Г в м. Кременчуці Полтавської області , індексний номер 19754242 від 03.03.2015 року.

Фактично, доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки обставин справи і наданні їм іншого трактування ніж суд першої інстанції, проте такі твердження і доводи не спростовують обґрунтованих висновків місцевого господарського суду.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права. Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються наявними в матеріалах справи документами та вчинені при довільному тлумаченні наявних між сторонами правовідносин.

З огляду на той факт, що висновки суду першої інстанції відповідають в повній мірі приписам законодавства та фактичним обставинам справи, судова колегія Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишенні рішення Господарського суду Полтавської області від 01.06.2021 року у справі №917/239/21 без змін.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 01.06.2021 року у справі №917/239/21 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 04 серпня 2021 року.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя О.В. Ільїн

Суддя В.В. Россолов