ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2021 року Справа № 903/923/20

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Розізнана І.В., суддя Грязнов В.В. , суддя Василишин А.Р.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Трейдінг енд Делівері" на рішення Господарського суду Волинської області від 12.04.2021 у справі №903/923/20 ( суддя Шум М.С.)

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Трейдінг енд Делівері", м.Київ

до відповідача: Державного підприємства "Любомльське лісове господарство", м.Любомль, Волинська область

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Фізична особа-підприємець Латковський Володимир Володимирович, м.Любомлю, Волинська область

про стягнення 30 773 грн. 36 коп.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Волинської області від 12.04.2021 у справі №903/923/20 відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Трейдінг енд Делівері" звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд апеляційної інстанції рішення Господарського суду Волинської області від 12.04.2021 у справі №903/923/20 - скасувати, ухвалити нове, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі про стягнення 30773 грн. 36 коп. попередньо сплачених коштів за договором поставки, 9 000,0 грн. витрат за надання правової допомоги та 2102,00 грн. витрат по сплаті судового збору. Також просить поновити строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

Так, за Договором №28/07/2020 між позивачем та третьою особою не було підписано акту приймання-передачі виконаних робіт, що свідчили б про факт перевезення третьою особою товару у більшій кількості, ніж 56 м3.

У випадку, якщо відповідач передав третій особі товару на більшу кількість, ніж 56 м3, такий товар не може вважатися таким, що належним чином був отриманий позивачем за договором, а майнову відповідальність за цей товар несе виключно відповідач.

Доказом не передання товару у встановлений строк є відсутність ТТН та видаткових накладних з підписом позивача про одержання товару.

Не погоджується з висновком суду, що в договорі поставки чи платіжних дорученнях не встановлено строку виконання зобов`язань в частині поставки товару і такі умови могли бути погодженні щодо кожної окремої партії продукції шляхом підписання специфікацій.

Зазначає, що жодних специфікацій між сторонами договору підписано не було, будь-які докази їх підписання чи погодження строку виконання зобов`язань в частині поставки товару в матеріалах справи відсутні, а відповідачем даний факт не заперечується.

Листом Північно-західного апеляційного господарського суду №903/923/20/3339/21 від 26.05.2021 витребувано матеріали справи №903/923/20 з Господарського суду Волинської області та 02.06.2021 матеріали даної справи надійшли на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 07.06.2021 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Трейдінг енд Делівері" строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Волинської області від 12.04.2021 у справі №903/923/20; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Трейдінг енд Делівері" на рішення Господарського суду Волинської області від 12.04.2021 у справі №903/923/20.

Запропоновано відповідачу - у строк до 30.06.2021 надіслати до Північно-західного апеляційного господарського суду письмовий відзив на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому ст.263 ГПК України та докази надсилання копії відзиву та доданих до нього документів позивачу і третій особі.

Запропоновано третій особі - у строк до 30.06.2021 надіслати до Північно-західного апеляційного господарського суду письмові пояснення щодо апеляційної скарги, в порядку передбаченому ст.263 ГПК України та докази надсилання копії пояснень та доданих до них документів позивачу і відповідачу.

Також роз`яснено учасникам справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Матеріалами справи стверджується, що ухвала Північно-західного апеляційного господарського суду від 07.06.2021 у справі №903923/20 отримана учасниками справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та поштовими поверненнями.

29.06.2021 на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив Державного підприємства "Любомльське лісове господарство" на апеляційну скаргу, в якому з підстав викладених у ньому, просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Трейдінг енд Делівері" в повному обсязі, а рішення Господарського суду Волинської області від 12.04.2021 у справі №903/923/20 залишити без змін.

Третя особа Фізична особа-підприємець Латковський Володимир Володимирович не скористався правом подати письмові пояснення на апеляційну скаргу.

Відповідно до ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, стосовно дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Під час дослідження матеріалів справи апеляційним судом встановлено наступне.

13.07.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Трейдінг енд делівері" та Державним підприємством "Любомльське лісове господарство" укладено договір поставки №П-33-20 (далі-договір) за умовами якого відповідач зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, передати у власність позивача деревину древня для непромислового використання породи вільха, а позивач зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, прийняти та оплатити визначену продукцію.

Відповідно до п. 1.2 договору найменування, одиниці виміру та загальна кількість продукції визначаються за кожною окремою партією продукції в товарно-транспортних накладних або актах прийому-передачі продукції.

Згідно з п. 2.1 договору постачальник бере на себе обов`язок після набрання чинності цим договором постачати покупцеві продукцію у обсягах визначених постачальником та узгоджених з покупцем.

Пунктом 2.3. договору сторони визначили, що позивач бере на себе обов`язок проводити вивіз продукції власними силами та за власні кошти з верхнього складу відповідача.

У відповідності до п. 3.1 визначено: вид продукції Деревина для непромислового використання, об`єм -240 м. 3, ціна за м.3 460 грн.; сума 110 400, 00грн.

Пунктами 3.2 та 3.4 договору визначено, що розрахунок за продукцію здійснюється на умовах 100% передоплати. Загальна сума даного договору становить 110 400 грн. 00 коп.

Згідно з п. 6.2 строк цього договору починає свій перебіг з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін та закінчується 31.12.2020 /а.с. 4-6/.

Договір підписаний сторонами, чинний, не розірваний, в судовому порядку недійсним не визнаний.

Відповідно до платіжних доручень №938 від 27.07.2020, №1021 від 13.08.2020 та №1021 від 14.09.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю "Трейдінг енд Делівері" перерахувало Державному підприємству "Любомльське лісове господарство" кошти (попередню оплату) відповідно 23 000,00 грн.; 10 500,00 грн.; 23 000,00 грн. (загальна сума 56 500, 00 грн.) /а.с.7-9/.

Таким чином, відповідач повинен був відпустити позивачу товар в кількості 122, 82 м3.

Також, 20.07.2020 між позивачем та ФОП Латковським В.В. укладено договір №28/07/2020 про надання послуг, за умовами якого ФОП Латковський В.В. зобов`язався на власний ризик, власними силами, засобами за завданням позивача надати транспортні послуги з навантаження, транспортування і розвантаження дров`яної деревини. Документальний супровід послуг здійснюється за встановленими формами, зокрема, рознарядка щодо об`ємів перевезення лісосировини по споживачах, акти приймання-передачі виконаних робіт.

На виконання договору поставки та на виконання договору про надання послуг з перевезення, ТзОВ "Трейдінг енд делівері" уповноважив третю особу (перевізника) на отримання від ДП "Любомльське лісове господарство" деревини дровяної за договором №П-33-20 від 13.07.2020 в кількості 56 м3, що підтверджується довіреністю №16 від 20.07.2020 та №19 від 28.09.2020 /а.с. 76-77/.

ФОП Латковський В. В. на виконання умов договору про надання послуг з перевезення, що укладений з позивачем у справі та на підставі довіреностей, що виписані позивачем, отримав від ДП "Любомльське лісове господарство" продукцію в кількості 56 м.3 (довіреності, ТТН та рознарядка транспортування деревини по споживачах знаходяться в матеріалах справи), а також не заперечується сторонами.

Таким чином, позивач оплатив відповідачу товар в кількості 122,82 м.3, уповноважив перевізника на отримання товару в кількості лише 56 м.3, що останнім виконано.

Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для стягнення з відповідача 30 773,36 грн. коштів (попередньої оплати) за товар.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в межах доводів апеляційних скарг та заперечень викладених у відзиві, колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною 1 статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Частинами 1, 2 статті 180 Господарського кодексу України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Як вбачається з матеріалів справи 13.07.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Трейдінг енд делівері" та Державним підприємством "Любомльське лісове господарство" укладено договір поставки №П-33-20 (далі-договір) за умовами якого відповідач зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, передати у власність позивача деревину, а позивач зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, прийняти та оплатити визначену продукцію.

Пунктом 2.3. договору сторони визначили, що позивач бере на себе обов`язок проводити вивіз продукції власними силами та за власні кошти з верхнього складу відповідача.

Колегія суддів звертає увагу, що умови укладеного сторонами договору від 13.07.2020 не містять строків передачі товару.

Частиною першою статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як передбачено п. 2 ч. 1 ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Проте, як зазначено позивачем в позовній заяві, відповідачем поставка товару в обсязі та на суму, передбачену рахунком та відповідно до здійсненої позивачем передплати, здійснена не була.

Статтею 670 Цивільного кодексу України врегульовано правові наслідки порушення умови договору щодо кількості товару, а саме встановлено, що якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

Відповідно до ч. 3 ст. 612 Цивільного кодексу України та ч. ч. 1, 2 ст. 220 Господарського кодексу України якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитись від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Частиною 2 ст. 693 Цивільного кодексу України визначено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Так, за результатами аналізу наявних у справі доказів судом визначено правову природу сплаченої суми коштів, як передоплата, тобто кошти, які попередньо оплачені стороною договору на користь іншої сторони з метою виконання нею своїх зобов`язань.

Верховним Судом у постанові від 08.02.2019 у справі № 909/524/18 зазначено, що правова природа зазначених коштів внаслідок невиконання будь-якою стороною своїх зобов`язань за договором - не змінюється і залишається такою доти, поки сторони двосторонньо не узгодять іншої їх правової природи або не вчинять дій, які змінять правову природу перерахованої суми.

При цьому, припис частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України містить в собі альтернативу щодо реалізації покупцем своїх прав у випадку не поставки товару у встановлений договором строк, а саме: покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Тобто наведена норма наділяє покупця, як сторону правочину, саме правами, і яке з них сторона реалізує - є виключно її волевиявленням.

Таким чином, як зазначає позивач в позовній заяві, відповідач не відпустив позивачу товар на суму здійсненої відповідної передплати, всупереч домовленостям між сторонами, вимогам цивільного та господарського законодавства, в результаті чого у останнього утворилась заборгованість перед позивачем в розмірі вартості фактично передплаченого неотриманого товару, яку позивач просить стягнути в судовому порядку.

Статтею 663 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

За приписами частин 1, 2 статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

З аналізу положень чинного законодавства, що регулюють поставку товарів вбачається, що умовою застосування положень статті 693 Цивільного кодексу України є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю, тобто в установлений строк.

Таким чином, з наведених норм вбачається, що покупець має право вимагати повернення суми попередньої оплати лише у випадку, якщо продавець не здійснить поставку товару покупцю в узгоджений сторонами строк згідно укладеного правочину або за відсутності такого у визначений законодавством строк.

За змістом статті 662 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Як зазначено вище сторони умовами укладеного договору погодили, що позивач бере на себе обов`язок проводити вивіз продукції власними силами та за власні кошти з верхнього складу відповідача. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що умови укладеного сторонами договору від 13.07.2020 не містять строків передачі товару.

Отже, суд зазначає, що шляхом укладення договору, який містить застереження щодо вивозу продукції власними силами, погодженого між сторонами товару, позивач погодився з отриманням цього товару в місці його фактичного знаходження (на складі відповідача).

Будь - яких інших умов постачання товару сторонами не узгоджено. Інших доказів відповідно до статей 76 - 77 Господарського процесуального кодексу України, з яких суд міг дійти однозначного висновку щодо узгодження сторонами строків поставки товару, позивачем суду також не надано.

Разом з тим, необхідно звернути увагу також і на те, що відповідно до статті 532 Цивільного кодексу України місце виконання зобов`язання встановлюється у договорі. Якщо місце виконання зобов`язання не встановлено у договорі, виконання провадиться, зокрема, за зобов`язанням про передання товару (майна), що виникає на підставі інших правочинів, - за місцем виготовлення або зберігання товару (майна), якщо це місце було відоме кредиторові на момент виникнення зобов`язання; за іншим зобов`язанням - за місцем проживання (місцезнаходженням) боржника. Зобов`язання може бути виконане в іншому місці, якщо це встановлено актами цивільного законодавства або випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

При цьому статтею 689 Цивільного кодексу України встановлено обов`язок покупця щодо прийняття товару, зокрема, покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Тобто, договір купівлі-продажу є взаємно зобов`язуючим та кожна зі сторін договору наділена взаємними правами та обов`язками.

Зокрема, як випливає зі змісту вказаної статті та умов укладеного договору, покупець для виконання постачальником обов`язку із передачі товару, відповідно до правовідносин, що фактично склалися між сторонами, зобов`язаний був забезпечити вивезення товару власними силами зі складу продавця.

Однак, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що позивач, як зобов`язана сторона укладеного договору поставки, вчиняв необхідні дії для належного виконання досягнутих між сторонами домовленостей, зокрема, позивачем не надано належних та допустимих доказів ні звернення до відповідача у встановленому порядку з вимогами про отримання недоотриманого товару самовивозом, ні відмови відповідача у передачі товару.

Таким чином, на переконання колегії суддів, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження обставин вчинення саме позивачем дій, спрямованих на отримання недоотриманого товару, а отже і порушення відповідачем зобов`язань з поставки товару.

Матеріали справи не містять, а позивачем в свою чергу не надано суду жодних належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 76 - 79, 91 Господарського процесуального кодексу України того, що мало місце порушення продавцем обов`язку передачі товару, який був попередньо оплачений, відмови продавця від здійснення своїх обов`язків, доказів добросовісності поведінки покупця для встановлення належного виконання покупцем свого кореспондуючого обов`язку щодо прийняття товару, в тому числі шляхом самовивозу, а також доказів на підтвердження вчинення позивачем належним чином всіх дій, регламентованих законодавством, для уникнення неналежного виконання зобов`язань, що склалися між сторонами.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №924/277/19, зі змісту статей 525, 526, 663, 693 ЦК України вбачається, що покупець має право вимагати повернення суми попередньої оплати у разі невиконання продавцем зобов`язання передати товар у строк, встановлений або договором поставки, або визначений відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. Для задоволення вимог покупця щодо повернення суми попередньої оплати суд повинен установити факт прострочення продавця щодо передачі товару, факт належного виконання покупцем своїх обов`язків за договором, а звідси - і право покупця вимагати повернення суми попередньої оплати.

Колегія суддів, зважаючи на вищевикладене, враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів прострочення виконання відповідачем як постачальником його обов`язку щодо передачі товару позивачеві, позаяк останнім не надано доказів щодо узгодження сторонами строків поставки товару, тобто на підтвердження конкретної дати виникнення такого прострочення, зважаючи на обізнаність позивача із умовами поставки самовивозом, і ненадання позивачем доказів відмови відповідача в передачі товару позивачу на його вимогу, вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що заявлені позивачем вимоги про повернення попередньої оплати в сумі 30 773,36 грн. є не доведеними належним чином.

Колегія суддів вважає за необхідне також зазначити, що відповідач не порушив умови укладеного договору, однак перебування у нього коштів після закінчення строку дії договору (безпідставне зберігання без відповідної правової підстави) може бути предметом окремого судового захисту.

З урахуванням колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Згідно ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За таких обставин, колегія суддів вважає доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними. Суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді справи судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі судового рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

На підставі ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Трейдінг енд Делівері" на рішення Господарського суду Волинської області від 12.04.2021 у справі №903/923/20 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і відповідно до частини 3 статті 287 ГПК України не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Волинської області.

Головуючий суддя Розізнана І.В.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Василишин А.Р.