РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.05.2021Справа № 910/20792/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., при секретарі судового засідання Стеренчук М.О., розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агромонтажбуд» вул. Леваневського б. 85а, м. Біла Церква, Білоцерківський район, Київська область, 09108

до Адвокатського об`єднання «Армадум Груп» вул. Ушинського, б. 40, м. Київ, 03151

про визнання договору недійсним

Представники сторін:

від позивача: Баляба О.В. - довіреність від 16.02.2021;

від відповідача: Зорін О.В. - засновник;

від відповідача: Мережко О.О. - наказ № 1-Д від 15.08.2016,

від відповідача: Стось Д.С. - ордер АІ № 1103228 від 06.04.2021,

від відповідача: Марушевський Д.Л. - ордер АА № 1095735 від 07.04.2021.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Агромонтажбуд» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Адвокатського об`єднання «Армадум Груп» про визнання недійсним договору № LS-33/29-05/18 від 29.05.2018 про надання юридичних послуг.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на факт введення відповідача під час укладення між сторонами договору про надання юридичних послуг № LS-33/29-05/18 від 29.05.2018 в оману, внаслідок чого зазначений Договір має бути визнано недійним в судовому порядку згідно ст.ст. 215, 230 ЦК України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.02.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/20792/20, приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом на підставі ч.3 ст. 12 ГПК України постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 04.03.2021.

Судом доведено до відома, що початку підготовчого 04.03.2021 засідання від відповідача 23.02.2021 надійшов відзив на позовну заяву вих. № LD-36/02-21 від 22.02.2021, в якому відповідач заперечує проти заявлених позовних вимог та просить суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі. Заперечуючи проти заявлених позовних вимог відповідач зазначає, що спірний договір про надання юридичних послуг відповідає всім вимогам Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», містить всі істотні умови, що не може бути підставою для визнання договору недійсним у порядку ст. 230 ЦК України, а також вважає, що позиція позивача зводиться виключно до не підтверджених тезисів у позовній заяві, а надані позивачу послуги підтверджуються підписаними актами та витягами обліку робочого часу. Відзив судом долучено до матеріалів справи.

Також через канцелярію суду 26.02.2021 до суду від позивача надійшли письмові пояснення № 34 від 23.02.2021, в яких позивач зазначає про відсутність будь-яких додаткових угод до договору про надання юридичних послуг № LS-33/29-05/18 від 29.05.2018, та наголошує на помилковості тверджень відповідача щодо наявності додаткової угоди № 1 з посиланням на зміст рахунків на оплату послуг та актів приймання-передачі виконаних робіт, оскільки останні містять у собі помилки у частині одночасного укладення додаткової угоди та підписання акту виконаних робіт. Пояснення судом долучені до матеріалів справи.

Від позивача 01.03.2021 через канцелярію суду надійшла відповідь № 38 від 26.02.2021 на відзив, в якій позивач не погоджується з доводами відповідача, посилаючись на те, що договір про надання правничої допомоги є договором доручення, а за умовами п. 2.1 договору відповідач зобов`язався надати лише юридичні послуги з питань корпоративного управління та фінансово-господарської діяльності, при цьому даний пункт договору не містить жодного згадування щодо представництва інтересів позивача у суді. Крім того, позивач зазначає, що спірний договір є неукладеним у зв`язку з тим, що під час реалізації правовідносин сторони договору не укладали жодної додаткової угоди і відповідно не визначили перелік та обсяг юридичних послуг. Відповідь на відзив судом долучена до матеріалів справи.

В свою чергу 04.03.2021 до суду надійшли від відповідача заперечення №LD-50/03-21 від 03.03.2021 на відповідь на відзив, в яких останній повторно посилається на факт виконання умов спірного договору як відповідачем, так і позивачем. До вказаних заперечень відповідачем також долучено клопотання про забезпечення судових витрат згідно ст. 125 ГПК України. Документи судом долучені до матеріалів справи.

У підготовчому судовому засіданні представником позивача заявлене усне клопотання про відкладення підготовчого засідання.

У підготовчому засіданні 04.03.2021 судом задоволено усне клопотання представника позивача та протокольно оголошено перерву на 07.04.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.04.2021 у задоволенні клопотання відповідача про забезпечення витрат на професійну правничу допомогу згідно ст. 125 ГПК України відмовлено.

У підготовчому засіданні 07.04.2021 враховуючи те, що судом остаточно з`ясовано предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників справи, визначені обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази, вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі № 910/20792/20 та початок розгляду справи по суті, судове засідання призначено на 13.05.2021.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, а також заяв та клопотань процесуального характеру, окрім наявних в матеріалах справи, від сторін на час розгляду справи по суті 15.05.2021 до суду не надходило.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З огляду на вищевикладене, суд здійснював розгляд справи виключно на підставі наявних матеріалів.

В судове засідання з розгляду справи по суті 13.05.2021 з`явились представники позивача та відповідача.

В судовому засіданні з розгляду справи по суті 13.05.2021 представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві та просив їх задовольнити.

Представники відповідача в судовому засіданні 13.05.2021 проти позовних вимог заперечували, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив, та просили відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до ст. 240 ГПК України в судовому засіданні 13.05.2021 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши в судових засіданнях представників сторін Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 29.05.2018 між Адвокатським об`єднанням «Армадум Груп» (ArmadumGroup за договором, відповідач у справі) в особі керуючого партнера Мережко О.О. та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агромонтажбуд» (клієнт за договором, позивач у справі) в особі директора Ярмоленка В.В. укладено Договір № LS-33/29-05/18 про надання юридичних послуг (далі - Договір), за умовами якого ArmadumGroup зобов`язується надавати за завданням клієнта юридичні послуги, з питань корпоративного управління та фінансово-господарської діяльності клієнта.

Розділами 3 - 10 Договору сторони узгодили конфіденційність, оплату послуг і витрат, права та обов`язки сторін, їх відповідальність, вирішення спорів і застосоване право тощо.

Суд зазначає, що за приписами статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Згідно п. 10.2 Договору останній набуває чинності з моменту його належного підписання сторонами і дійсний до свого припинення або повного виконання ArmadumGroup інструкцій клієнта.

Вказаний Договір підписано представниками клієнта та ArmadumGroup та засвідчено печатками сторін.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором надання послуг, отже між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 63 ЦК України.

Згідно статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Так, однією з підстав виникнення господарського зобов`язання, згідно статті 174 Господарського кодексу України, є господарський договір.

Статтею 901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто.

Конкретний перелік та обсяг юридичних послуг сторони погоджують шляхом підписання додаткових угод, які є невід`ємною частиною даного договору (п. 2.2 Договору).

За умовами п.6.1Договору ArmadumGroup зобов`язується розробляти, підписувати і подавати необхідні заяви, листи, інші документи, а також вживати інших заходів, які ArmadumGroup визнає необхідним або доцільним для виконання даного договору; консультувати клієнта з правових, процедурних, тактичних питань по ходу їх виникнення.

За матеріалами справи судом встановлено, що на виконання умов вищевказаного Договору відповідачем було надано, а позивачем прийнято юридичні послуги, на підтвердження чого позивачем надані підписані обома сторонами копії Актів приймання-передачі виконаних робіт (послуг), а саме:

1. Акт № 12/09 від 30.09.2019 на суму 8300,00 грн. без ПДВ про надання відповідачем на користь позивача послуг з підготовки претензії з приводу поставки неякісного товару ТОВ «Арсенал-Центр»;

2. Акт № 09/10 від 31.10.2019 на суму 4200,00 грн. без ПДВ про надання відповідачем на користь позивача послуг з підготовки претензії з приводу поставки неякісного товару ТОВ «Арсенал-Центр»;

3. Акт № 14/11 від 29.11.2019 на суму 6500,00 грн. без ПДВ про надання відповідачем на користь позивача юридичних послуг, з питань корпоративного управління та фінансово-господарської діяльності клієнта;

4. Акт № 19/12 від 28.12.2019 на суму 19600,00 грн. без ПДВ про надання відповідачем на користь позивача юридичних послуг, з питань корпоративного управління та фінансово-господарської діяльності клієнта;

5. Акт № 03/01 від 31.01.2020 на суму 25900,00 грн. без ПДВ про надання відповідачем на користь позивача юридичних послуг, з питань корпоративного управління та фінансово-господарської діяльності клієнта;

6. Акт № 18/02 від 28.02.2020 на суму 25000,00 грн. без ПДВ про надання відповідачем на користь позивача юридичних послуг, з питань корпоративного управління та фінансово-господарської діяльності клієнта;

7. Акт № 12/03 від 31.03.2020 на суму 33400,00 грн. без ПДВ про надання відповідачем на користь позивача юридичних послуг, з питань корпоративного управління та фінансово-господарської діяльності клієнта;

8. Акт № 04/04 від 30.04.2020 на суму 22700,00 грн. без ПДВ про надання відповідачем на користь позивача юридичних послуг, з питань корпоративного управління та фінансово-господарської діяльності клієнта;

9. Акт № 06/05 від 31.05.2020 на суму 14200,00 грн. без ПДВ про надання відповідачем на користь позивача юридичних послуг, з питань корпоративного управління та фінансово-господарської діяльності клієнта;

10. Акт № 11/06 від 30.06.2020 на суму 38900,00 грн. без ПДВ про надання відповідачем на користь позивача юридичних послуг, з питань корпоративного управління та фінансово-господарської діяльності клієнта;

11. Акт № 08/07 від 31.07.2020 на суму 64400,00 грн. без ПДВ про надання відповідачем на користь позивача юридичних послуг, з питань корпоративного управління та фінансово-господарської діяльності клієнта.

Факт прийняття юридичних послуг згідно вказаних актів відповідачем підтверджується підписом директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Агромонтажбуд" Яромленко В.В., засвідченими відтиском печатки товариства.

При цьому, як вбачається із наявних в матеріалах справи актів приймання - передачі послуг, на час їх підписання будь-які заперечення щодо повного та належного надання послуг відповідачем з боку клієнта були відсутні.

Доказів пред`явлення позивачем заперечень щодо якості та обсягів наданих послуг або відмови позивача від приймання наданих відповідачем послуг та підписання актів, а також претензій щодо повного та належного виконання відповідачем умов Договору в частині, зазначеній у вказаних актах, до суду не надходило.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідачем виконано прийняті на себе зобов`язання з надання юридичних послуг, у відповідності до умов Договору та в обсягах, зазначених в актах приймання - передачі виконаних робіт (наданих послуг), а позивачем як клієнтом, у свою чергу, прийнято надані послуги у вказаних обсягах без будь - яких зауважень.

При цьому суд зазначає, що укладення між сторонами Договору № LS-33/29-05/18 про надання юридичних послуг від 29.05.20218 було спрямоване на надання відповідачем юридичних послуг, що, в свою чергу, породжує обов`язок позивача як клієнта оплатити надані юридичні послуги, результат яких було прийнято.

Відповідно до частини 1 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Згідно частини 1 статті 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Так, згідно п. 6.2 Договору клієнт зобов`язується, зокрема, своєчасно і в повному обсязі оплачувати рахунки ArmadumGroup.

Відповідно до п.п. 5.1 - 5.3 Договору вартість послуг ArmadumGroup і порядок розрахунків відносно кожного окремого завдання клієнта, вказується в додаткових угодах до договору. Загальна вартість послуг ArmadumGroup складає суму усіх додаткових угод, підписаних сторонами в рамках договору.

Окрім оплати вартості послуг відповідно до даного договору, за погодженням обох сторін клієнт компенсує витрати фактично понесені ArmadumGroup для виконання даного договору. Ці витрати включать підтверджені витрати на переклад, нотаріальні послуги, державні мита, відрядні (вартість проїзду, проживання, харчування і т.д.), а також інші витрати, понесені ArmadumGroup у зв`язку з виконанням даного договору.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання укладеного між сторонами Договору відповідачем було виставлено до сплати клієнту рахунки на оплату вартості юридичних послуг, а саме: № АО-12/09 від 11.09.2018 на суму 8300,00 грн. без ПДВ; № АО-09/10 від 02.10.2019 на суму 4200,00 грн. без ПДВ; № АО-14/11 від 15.11.2019 на суму 6500,00 грн. без ПДВ; № АО-09/12 від 10.12.2019 на суму 19 600,00 грн. без ПДВ; № АО-03/01 від 09.01.2020 на суму 25 900,00 грн. без ПДВ; № АО-18/02 від 12.02.2020 на суму 25 000,00 грн. без ПДВ; № АО-12/03 від 06.03.2020 на суму 33 400,00 грн. без ПДВ; № АО-04/04 від 01.04.2020 на суму 22 700,00 грн без ПДВ; № АО-11/06 від 01.06.2020 на суму 38 900,00 грн без ПДВ; № АО-08/07 від 07.07.2020 на суму 64 400,00 грн. без ПДВ, копії яких надані позивачем.

Позивачем, в свою чергу, на користь відповідача платіжними дорученнями здійснено оплати згідно рахунків на оплату на загальну суму 224 400,00 грн.: згідно платіжного доручення № 5373 від 02.10.2019 сплачено 8300,00 грн., № 5437 від 17.10.2019 - 4200,00 грн., № 5551 від 25.11.2019 - 6500,00 грн., № 5639 від 26.12.2019 - 13 100,00 грн., № 5708 від 27.01.2020 - 25 900,00 грн., № 5805 від 27.02.2020 - 25 000,00 грн., № 5891 від 30.03.2020 - 33 400,00 грн., № 5971 від 30.04.2020 - 22 700,00 грн., № 6031 від 27.05.2020

- 14 200,00 грн., № 6176 від 06.07.2020 - 38 900,00 грн., № 6299 від 10.08.2020 - 32 200,00 грн. тощо.

При цьому позивач вважає та в обґрунтування позовних вимог зазначає, що спірний Договір № LS-33/29-05/18 про надання юридичних послуг від 29.05.2018 з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «Агромонтажбуд» було укладено під впливом обману, оскільки укладений правочину не відповідає вимогам ст. 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», відповідач неналежним чином виконував представницькі функції по захисту майнових інтересів позивача в суді, адвокати, які діяли від імені відповідача не мали з позивачем договірних відносин та послуги консультаційного характеру з корпоративного управління та фінансово - господарської діяльності позивачу не надавались, у зв`язку з чим згідно приписів статей 203, 234 та 215 Цивільного кодексу України вказаний Договір підлягає визнанню недійсним в судовому порядку.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Суд зазначає, що при виборі і застосуванні норм права до спірних відносин, суд відповідно до ч. 4. ст. 236 Господарського процесуального кодексу України враховує висновки, викладені в постановах Верховного Суду.

Поряд із цим з огляду на важливість єдності і передбачуваності судової практики як реалізації принципу верховенства права у вирішенні спорів судами суд окремо наголошує, що за умови відсутності правової норми, яка закріплює обов`язковість врахування судами правових позицій, викладених в постановах Верховного Суду України та Вищого господарського суду України, практика їх застосування кореспондується із вимогами чинного законодавства, згідно з яким виключно Верховний Суд може відступити від цих позицій.

Так, відповідно до п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (далі - Постанова № 11) загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

Згідно ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір (його частина) може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

При цьому, зміст правочину відповідно до ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Крім того, за приписами ч.1 ст.207 Господарського кодексу, господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї зі сторін або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю чи в частині.

Тобто, виходячи з наведених приписів позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсним договору в частині, зобов`язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

За змістом постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. (далі - Постанова № 9) відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до Постанови № 9 під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України.

Таким чином, відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами, зокрема, про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Так, в обгрутування позовних вимог позивач посилається на те, що під час укладення оспорюваного Договору ТОВ «Агромонтажбуд» було введено в оману в частині дійсної правової природи укладеного договору та фактичних відносин сторін, а окрім цього не було укладено жодної додаткової угоди до Договору, якими мали передбачатись перелік та обсяг юридичних послуг, отже укладений між сторонами Договір має бути визнано недійсним.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема у зв`язку з укладенням договорів та інших правочинів (п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України).

В силу ст. 510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

У відповідності до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Тобто в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

При цьому, приписи вказаної статті кореспондуються з ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України відповідно до якої господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами.

Конституційний Суд України в п.3.2 Рішення від 10.11.2011р. № 15-рп/2011 у справі № 1-26/2011 зазначив, що регулювання договірних цивільних відносин здійснюється як самостійно їх сторонами, так і за участю держави відповідно до положень Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 638 ЦК України та ст. 180 ГК України договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов). Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Здійснивши аналіз умов спірного Договору суд доходить висновку про його укладеність, зважаючи на погодження його сторонами всіх істотних для даного договору умов. Одночасно суд звертає увагу, що сторони при укладенні спірного договору були вільні у виборі контрагентів та визначенні умов договору, на свій розсуд приймали даний правочин на певних встановлених умовах, узгодили ці умови.

При цьому в обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач ввів позивача в оману щодо фактичних відносин у зв`язку з чим договір має бути визнаним недійсним згідно ст.ст. 215, 230 ЦК України.

Суд зазначає, що частиною 1 ст. 230 Цивільного кодексу України унормовано, що у разі якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Вимоги про визнання правочинів недійсними, заявлені на підставі статті 230 Цивільного кодексу України, можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 Цивільного кодексу України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обман - це винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї із сторін.

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тобто обман має місце тоді, коли задля вчинення правочину або надається неправдива інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою аби правочин було вчинено. Усі ці обставини (наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману) повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (пункти 19, 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Суб`єктом введення в оману є сторона правочину - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 922/3721/18, для визнання судом недійсним правочину, як такого, що вчинений під впливом помилки, позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність обману; істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману; наявність умислу в діях відповідача. Якщо все інше, крім умислу, доведено, тоді вважається, що наявна помилка.

При цьому має бути встановлений причинно-наслідковий зв`язок між обманом та вчиненням правочину. Тільки той обман дозволяє оспорити правочин, який вплинув на рішення сторони вчинити цей правочин. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману іншу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину відповідно до ст. 230 ЦК України.

Зокрема, позиція позивача ґрунтується на тому, що під час укладення Договору відповідачем введено позивача в оману щодо умов укладеного правочину та правовідносин сторін, які на ньому базуються, позаяк на переконання позивача, сторони не погодили переліку та обсягу юридичних послуг, також строків та порядку їх оплати.

Наразі, як встановлено судом за матеріалами справи, під час укладення спірного Договору про надання юридичних послуг позивачем та відповідачем погоджено, що відповідач надає за завданням позивача юридичні послуги, з питань корпоративного управління та фінансово-господарської діяльності, при цьому розробляє, підписує і подає необхідні заяви, листи, інші документи, а також вживає інших заходів, які він визнає необхідним або доцільним для виконання даного Договору.

В свою чергу позивач проти таких умов укладання Договору щодо обсягу юридичних послуг, що надаються адвокатським об`єднанням, не заперечував. Окрім того умовами п. 10.1 Договору сторонами визначено, що договір містить повне розуміння сторін відносно питань, порушених у договорі.

Суд у розрізі даного спору зазначає, що сторони при укладенні спірного Договору були вільні у виборі та визначенні умов договору, на свій розсуд приймали даний правочин на певних встановлених умовах, а також узгодили ці умови.

При цьому докази звернення позивача до відповідача із відповідною заявою про припинення (розірвання) Договору, право на вчинення якого після належного повідомлення іншої сторони за 15 календарних днів додати розірвання передбачено п. 10.3 Договору, позивачем суду не надані та в матеріалах справи відсутні.

Також суд зазначає, що Акти приймання-передачі виконаних робіт (послуг) відображають зміст юридичних послуг, які відповідач надавав позивачу за умовами Договору № LS-33/29-05/18 про надання юридичних послуг від 29.05.2018, а саме як щодо підготовки претензій, так і щодо юридичних послуг, з питань корпоративного управління та фінансово - господарської діяльності клієнта. Вказані акти приймання-передачі виконаних робіт (послуг) підписані клієнтом - позивачем без зауважень та застережень щодо змісту, обсягу та ціни наданих юридичних послуг, що свідчить про те, що позивач погодився із обсягом, характером та вартістю наданих з боку відповідача послуг.

Окремо суд звертає увагу на надання позивачеві юридичних послуг під час розгляду судами господарських справ № 927/144/20 та № 927/146/20 за позовами ТОВ «Агромонтажбуд», які були задоволені Північним апеляційним господарським судом за результатами апеляційного перегляду рішень першої інстанції.

В свою чергу, встановлюючи фактичні обставини справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів, суд зазначає, що у пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи "Щодо якості судових рішень" міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Принцип змагальності необхідно розглядати як основоположний компонент концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та принцип ефективної участі.

Пункт 4 ст. 129 Конституції України змагальність сторін прямо пов`язує зі свободою в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Наразі сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за таким підходом сама концепція змагальності втрачає сенс.

Так, статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Принцип належності доказів полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Слід зазначити, що правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду.

Питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Питання про прийняття доказів спершу повинно вирішуватися під час їх представлення суду. Однак остаточно може з`ясуватися неналежність доказу і на подальших стадіях, під час їх оцінки судом, аж до проголошення рішення.

Мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у визначенні прав та обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого, - виключення зайвих доказів. З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову.

Належність доказів по суті це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. Належність доказів - це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об`єктивного зв`язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об`єктом судового пізнання.

Оцінюючи надані суду докази у їх сукупності суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних доказів, у розумінні ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, на підтвердження факту обману позивача зі сторони відповідача щодо обставин, які мали істотне значення щодо укладеного спірного правочину, а також умислу відповідача на вчинення такого обману. Підпис сторони позивача у спірному договорі свідчить про згоду позивача на укладення спірного договору саме на тих умовах, які в ньому зазначені. Крім того, позивач не заперечував і щодо якості та обсягу наданих послуг, підписавши акти приймання-передачі виконаних робіт (послуг) без зауважень та застережень, в тому числі щодо обсягу та характеру наданих юридичних послуг.

Матеріали справи та встановлені обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача як сторони Договору при його укладанні суперечили волевиявленню позивача, а також про наявність у таких діях умислу з боку відповідача, який був спрямований на введення позивача в оману. Позивачем не надано належних доказів на спростування презумпції правомірності спірного правочину, зокрема не спростовано, що під час укладення Договору позивач діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погоджуючись з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови.

В свою чергу твердження позивача про відсутність договірних відносин між адвокатами, які представляли інтереси позивача, та ТОВ «Агромонтажбуд», а також не надання послуг за виставленими рахунками на оплату, відсутності укладення додаткових угод, судом до уваги не приймаються як такі, що не підтверджуються належними доказами з боку позивача, а відтак не спростовують правомірності укладеного Договору. Крім того, відсутність укладення додаткових угод до Договору не спростовує як факту оформлення та підписання позивачем актів приймання-передачі виконаних робіт (послуг), згідно яких позивач підтвердив факт отримання зазначених у них юридичних послуг, так і факту здійснення в добровільному порядку оплат наданих з боку позивача послуг.

Окремо суд зауважує, що дослідження обставин виконання/неналежного виконання сторонами умов оспорюваного правочину, зокрема, в частині обсягу, змісту та якості наданих послуг, не входить до предмета доказування у даному спорі, та незадоволення позивача наданими відповідачем послугами за Договором та/або несхожість його змісту зі змістом інших договорів про надання юридичних послуг (правової допомоги) не можуть бути підставою для визнання Договору недійсним в судовому порядку.

При цьому суд зазначає, що в будь - якому випадку позивач не позбавлений можливості в разі невиконання чи порушення відповідачем умов Договору звернутись до суду з позовними вимогами щодо захисту своїх порушених прав як клієнта в загальному порядку.

Відповідно до статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Зокрема, підтверджується висновками, що містяться в постанові Верховного Суду від 19.12.2018 року у справі № 757/59932/16-ц, та які погоджуються з висновками у постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-78цс13, від 11 травня 2016 року у справі № 6-806цс16.

За висновками суду, оспорюваний договір укладений з додержанням вимог чинного законодавства та направлений на реальне настання правових наслідків.

Окрім цього, як встановлено судом, у даній справі відбулось подальше схвалення оспорюваного правочину шляхом прийняття його до виконання, факт якого належним чином підтверджено та сторонами не заперечувалось.

З огляду на вищевикладене, приймаючи до уваги положення ст.ст. 203, 215, 230 Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, враховуючи те, що прокурор не довів в розумінні ст. 74 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а також у зв`язку з відсутністю фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання оскаржуваного правочину недійсним і настання відповідних юридичних наслідків, зважаючи на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі, суд вважає за необхідне відмовити позивача у задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції законів України та на засадах верховенства права (ч. 1ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Поряд із цим суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні ст. 74 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на позивача.

Керуючись ст.ст. 73-80, 86, 123, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано 05 серпня 2021.

Суддя А.М.Селівон