РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04.08.2021Справа № 910/8719/21

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Ломаки В.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Приватного підприємства "Велес Транс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд-Мегалот"

про стягнення 55 047,89 грн.,

Без виклику (повідомлення) представників сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство "Велес Транс" (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд-Мегалот" (далі - відповідач) про стягнення 55 047,89 грн., з яких: 54 219,00 грн. - основний борг, 690,74 грн. - пеня, 138,15 грн. - 3 % річних.

В обґрунтування пред`явлених вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем взятих не себе обов`язків за укладеною між сторонами заявкою від 31.03.2021 року № 31/03-6 до договору перевезення від 31.03.2021 року № 31/03-267 та договором про надання транспортно-експедиційних послуг від 31.03.2013 року № 31/03-154 в частині оплати наданих позивачем Товариству з обмеженою відповідальністю "Гранд-Мегалот" послуг з міжнародного перевезення вантажів вартістю 54 219,00 грн., у зв`язку із чим за відповідачем утворилася заборгованість та виникли підстави для нарахування штрафних санкцій та компенсаційних виплат. Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу, розмір яких відповідно до попереднього (орієнтовного) розрахунку Приватного підприємства "Велес Транс", склав 5 000,00 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.06.2021 року відкрито провадження у справі № 910/8719/21, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) представників сторін.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до частини 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Згідно з частиною 4 статті 89 Цивільного кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

За приписами частини 1 статті 7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Так, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, копія ухвали про відкриття провадження від 04.06.2021 року в справі № 910/8719/21 була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в позовній заяві та у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 01133, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 30 Б, що підтверджується поштовим повідомленням з трек-номером 822.

Проте, зазначене відправлення з трек-номером 822 вручене відповідачу не було.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи підтверджень наявності порушень оператором поштового зв`язку вимог Правил надання послуг поштового зв`язку, суд вважає, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Сам лише факт не отримання заявником кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою, та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною не виконання ухвали суду, оскільки зумовлений не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

Суд також звертає увагу на те, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому, отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника.

Отже, суд належним чином виконав свій обов`язок щодо повідомлення відповідача про розгляд справи.

Крім цього, судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач мав право та дійсну можливість ознайомитись з ухвалою про відкриття провадження у справі від 04.06.2021 року в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Згідно з частиною 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України та ухвалою господарського суду міста Києва від 04.06.2021 року, не подав до суду відзиву на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року в справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25.01.2006 року в цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Обґрунтовуючи позовні вимоги, Приватне підприємство "Велес Транс" посилалося на те, що 31.03.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Гранд-Мегалот" (Експедитор-1) та Приватним підприємством "Велес Транс" (Експедитор-2) було укладено договір про надання транспортно-експедиційних послуг № 31/03-154. На підтвердження наведених обставин позивачем до матеріалів позовної заяви було долучено належним чином засвідчену копію цього правочину.

Так, відповідно до пункту 1.1 договору про надання транспортно-експедиційних послуг від 31.03.2013 року № 31/03-154 (далі - Договір) останній визначає порядок взаємних відносин сторін, які виникають між ними при виконанні його умов, а також при розрахунках за транспортно-експедиторські та інші, пов`язані з цим послуги.

За умовами пункту 1.2 Договору Експедитор-2 від свого імені та за рахунок Експедитора-1 забезпечує організацію перевезення вантажів. Сторони погодили, що Експедитор-2 має право від свого імені або від імені Експедитора-1 укладати договори перевезення, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням.

Згідно з пунктом 1.3 Договору Експедитор-2 у межах даного Договору надає послуги по організації перевезення відповідно до чинного законодавства України, вимог міжнародних Конвенцій і угод в галузі міжнародних перевезень, Статуту автомобільного транспорту України, Правил перевезень вантажів та інших законодавчих та нормативних актів, що регулюють правові відносини в галузі перевезень вантажів у межах України та в міжнародному сполученні, а Експедитор, в свою чергу, оплачує їх.

Експедитор-2 в інтересах Експедитора-1 виконує наступні транспортно-експедиторські операції, пов`язані з організацією перевезення: розроблення маршруту перевезення, організацію відправлення, а також інші операції, пов`язані з перевезенням, тощо (пункт 1.4 Договору).

Пунктами 1.6, 1.7 Договору передбачено, що конкретні умови по кожному замовленню оформлюються заявками Експедитора-1, в яких передбачаються конкретні умови для належного виконання умов Договору. Заявка повинна бути складена в письмовій формі і скріплена печатками та підписами Експедитора-1 та Експедитора-2, та є невід`ємною частиною даного Договору. Сторони визнають юридичну силу заявки, переданої шляхом факсимільного або електронного зв`язку.

Вважається, що Експедитор-2 виконав свої зобов`язання належним чином з моменту передання вантажу вантажоодержувачу і отримання примірника CMR, TIR-CARNET або товаротранспортної накладної без зауважень вантажоодержувача (пункт 4.1.8 Договору).

Відповідно до пункту 5.1 Договору розмір оплати послуг Експедитора-2 визначається в кожному випадку окремо за взаємною згодою сторін і вказується в заявці до цього Договору.

Пунктом 5.4 Договору унормовано, що по закінченні перевезення сторони у термін, що не перевищує 10 (десять) діб, обмінюються оригінальними документами: оригінали рахунків, актів, товарно-транспортних накладних, CMR, податкових накладних.

Згідно з пунктом 5.5 цієї угоди оплата послуг Експедитора-2 проводиться Експедитором-1 на умовах виставленого на його адресу рахунку-фактури в перебігу 7 (семи) банківських днів з дати передачі Експедитором-2 оригіналів вищевказаних документів, якщо інше не обумовлено в заявці.

Акт здачі-приймання наданих послуг оформлюється Експедитором-2 та направляється Експедитору-1. Експедитор-2, який отримав акт, повинен підписати або надати мотивовану відмову від такого підписання протягом 5 (п`яти) робочих днів. У разі ненадходження на адресу Експедитора-2 в обумовлені строки такої мотивованої відмови, послуги вважаються наданими в повному обсязі без будь-яких зауважень (пункт 5.6 Договору).

За змістом пункту 5.8 Договору, у випадку прострочення оплати послуг Експедитора-2, за умови оформлених належним чином документів Експедитор-1 оплачує Експедитору-2 неустойку (пеню) в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до пунктів 9.1, 9.2 Договору останній набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2021 року. Якщо жодна із сторін за 30 (тридцять) календарних днів до закінчення терміну дії Договору не виявила бажання зупинити його дію, такий Договір вважається продовженим на кожен наступний календарний рік.

У матеріалах справи також наявна надана позивачем копія заявки від 31.03.2021 року № 31/03-6 до договору перевезення № 31/03-267 від 31.03.2021 року, підписаної представниками Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд-Мегалот" та Приватного підприємства "Велес Транс", а також скріпленої печатками означених суб`єктів господарювання.

У наведеній заявці сторонами погоджено наступні умови перевезення:

- маршрут - Бельгія-Україна;

- тип автомобіля - Тент, 33 палети;

- № авто, № полуприцепу - RJA 3756A/ RJA 0349P. Водій: Олійник Олег;

- вага нетто/брутто, найменування вантажу - сировина, 20,8 т;

- дата прибуття на завантаження - 31.03.2021 року;

- вантажовідправник/адреса завантаження - KATOEN NATIE TESSENDERLO NV Transportstraat 5 - IZ Ravenshout 3980 Tessenderlo;

- адреса проведення митного оформлення - згідно ЦМР, на завантаженні;

- необхідні умови/печатки - інвойс, пакувальний лист, сертифікат якості і походження, СМР, експортна декларація;

- дата і місце розмитнення вантажу - с. Якушинці (Вінниця);

- прикордонний перехід - Краківець;

- адреса та дата розвантаження - Вінниця, вул. М. Шимка, 42а;

- сума фрахту, умови оплати - 1650 євро (з яких: 500 грн. експедиційні послуги) по безготівковому розрахунку за 1 автотранспорт, по курсу НБУ на момент розвантаження, 10 банківських днів після отримання оригіналів документів.

За умовами пункту 1 наведеної заявки виконавцю необхідно мати всі необхідні документи для надання послуг вантажоперевезення (CMR, митне свідоцтво, паспорт, документи на автомобіль).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, Приватне підприємство "Велес Транс" посилалося на те, що воно в повному обсязі та належним чином виконало взяті на себе зобов`язання з надання відповідачу транспортних послуг з перевезення вантажу в міжнародному сполученні згідно з умовами заявки від 31.03.2021 року № 31/03-6 до договору перевезення від 31.03.2021 року № 31/03-267 та договору про надання транспортно-експедиційних послуг від 31.03.2013 року № 31/03-154. На підтвердження наведених обставин позивач надав суду копію накладної CMR № 763969, відповідно до якої розвантаження вантажу відбулося 07.04.2021 року. Враховуючи умови заявки від 31.03.2021 року № 31/03-6 до договору перевезення № 31/03-267 від 31.03.2021 року щодо визначення суми фрахту, позивачем було нараховано до сплати 1 650 євро (з яких 500,00 грн. - експедиційні послуги), що за офіційним курсом валют, встановленим Національним Банком України на 07.04.2021 року, склало 54 219,00 грн.

Також позивач вказував, що 10.04.2021 року він надіслав відповідачу оригінали документів по виконаному міжнародному перевезенню, на підтвердження чого надав суду копію експрес-накладної Нової Пошти № 8911.

Оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю "Гранд-Мегалот" суму спірного основного боргу в розмірі 54 219,00 грн. у добровільному порядку не оплатило, Приватне підприємство "Велес Транс" звернулося до суду з даним позовом, а також додатково нарахувало та заявило до стягнення з відповідача 690,74 грн. пені та 138,15 грн. 3 % річних.

Оцінюючи наявні у матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За своєю правовою природою наявний у матеріалах справи Договір є договором транспортного експедирування.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" транспортно-експедиторська діяльність - підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів; транспортно-експедиторська послуга - робота, що безпосередньо пов`язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування; експедитор (транспортний експедитор) - суб`єкт господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок виконує або організовує виконання транспортно-експедиторських послуг, визначених договором транспортного експедирування; клієнт - споживач послуг експедитора (юридична або фізична особа), який за договором транспортного експедирування самостійно або через представника, що діє від його імені, доручає експедитору виконати чи організувати або забезпечити виконання визначених договором транспортного експедирування послуг та оплачує їх, включаючи плату експедитору.

Частиною 1 статті 929 Цивільного кодексу України та статтею 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" передбачено, що за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.

За умовами частини 1 статті 11 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" експедитор зобов`язаний надавати транспортно-експедиторські послуги згідно з договором транспортного експедирування і вказівками клієнта, погодженими з експедитором у встановленому договором порядку.

Згідно з частиною 2 статті 12 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" клієнт зобов`язаний у порядку, передбаченому договором транспортного експедирування, сплатити належну плату експедитору, а також відшкодувати документально підтверджені витрати, понесені експедитором в інтересах клієнта в цілях виконання договору транспортного експедирування.

Статтею 931 Цивільного кодексу України унормовано, що розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як було зазначено вище, за умовами пункту 5.5 Договору оплата послуг Експедитора-2 проводиться Експедитором-1 на умовах виставленого на його адресу рахунку-фактури в перебігу 7 (семи) банківських днів з дати передачі Експедитором-2 оригіналів вищевказаних документів, якщо інше не обумовлено в заявці.

Відповідно до умов наявної у матеріалах справи заявки від 31.03.2021 року № 31/03-6 до договору перевезення від 31.03.2021 року № 31/03-267 сума фрахту становить 1650 євро (з яких: 500 грн. експедиційні послуги), умови оплати: по безготівковому розрахунку за 1 автотранспорт, по курсу НБУ на момент розвантаження, 10 банківських днів після отримання оригіналів документів.

В обґрунтування пред`явлених до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд-Мегалот" вимог, позивач вказував на те, що оригінали погоджених сторонами документів по закінченні перевезення були надіслані відповідачу за експрес-накладною Нової Пошти № 8911 від 10.04.2021 року.

У той же час надана позивачем копія експрес-накладної Нової Пошти № 8911 не може бути взята судом до уваги в якості належного і допустимого доказу на підтвердження факту направлення позивачем Товариству з обмеженою відповідальністю "Гранд-Мегалот" оригіналів документів, погоджених між сторонами, оскільки така експрес-накладна містить лише інформацію про відправку ОСОБА_1 (приватна особа) певних документів (без уточнення їх переліку, назви чи будь-якої іншої ідентифікації, зокрема, за реквізитами, а також без зазначення про направлення саме оригіналів означених документів) на адресу Мурашко Руслана Сергійовича (приватній особі).

Крім того, позивачем не було надано суду й жодних доказів чи обґрунтувань на підтвердження дати фактичного отримання відповідачем (його уповноваженою особою) передбачених Договором та заявкою оригіналів документів, з якої починається відлік строку на оплату Товариством з обмеженою відповідальністю "Гранд-Мегалот" наданих йому послуг в добровільному порядку.

Судом також враховано, що у матеріалах справи наявні копії поштових накладних від 12.05.2021 року № 569, від 12.05.2021 року № 550, а також описів вкладень у цінний лист № 569 та № 550 (на які Приватне підприємство "Велес Транс" не посилалося у позовній заяві, проте долучило до матеріалів справи) про направлення позивачем на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд-Мегалот" та його директора (на адреси відповідно: 01113, м. Київ, б-р Лесі Українки, буд. 30Б та 04213, м. Київ, вул. Прирічна, буд. 35, кв. 34) претензії про стягнення заборгованості на суму 55 000,00 грн. від 12.05.2021 року вих. № б/н; копії заявки № 31/03-6 від 31.03.2021 року до договору перевезення № 31/03-267 від 31.03.2021 року; рахунку-фактури № СФ-0000111 від 07.04.2021 року; копії CMR № 763969; копії експрес-накладної Нова Пошта № 8911.

Однак, зі змісту наведених накладних та описів вкладення вбачається, що позивач направив відповідачу лише частину документів, передбачених Договором та заявкою, та взагалі не надіслав відповідачу, зокрема, акту здачі-приймання робіт (надання послуг), яким підтверджується сам факт надання відповідних послуг, та податкової накладної, як це прямо передбачено пунктом 5.4 Договору, на який позивач посилався при обґрунтуванні пред`явлених вимог. Слід також зазначити, що всупереч положенням вищевказаного Договору та долученої до матеріалів справи заявки позивачем згідно з наведеними описами вкладення направлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Гранд-Мегалот" копії, зокрема, CMR № 763969, а не її оригінал. Доказів, які свідчать про дату отримання відповідачем чи його директором вищенаведених документів, направлених за поштовими накладними від 12.05.2021 року № 569 та від 12.05.2021 року № 550, позивачем також надано не було.

Слід зазначити, що у матеріалах справи взагалі відсутні вказані у заявці документи, зокрема, інвойс, пакувальний лист, сертифікат якості і походження, експортна декларація.

Інші оформлені в установленому законом порядку документи, які містять відомості про факт направлення позивачем та отримання відповідачем оригіналів усіх документів, передбачених досягнутими між сторонами домовленостями, у матеріалах справи відсутні.

У пункті 8.2 Договору сторони домовилися про обов`язкове застосування претензійного порядку. Претензія, яка направлена однією стороною іншій повинна бути розглянута у строки, встановлені чинним законодавством України. У разі неотримання стороною, що направила претензію іншій стороні, відповіді протягом 5 (п`яти) календарних днів з моменту спливу кінцевого терміну для розгляду, така претензія вважається прийнятою без заперечень до задоволення в повному обсязі, а викладені в ній вимоги аргументованими.

Зі змісту наданих позивачем описів вкладень у цінний лист № 569 та № 550 вбачається, що Приватне підприємство "Велес Транс" направляло на адресу відповідача претензію про стягнення заборгованості на суму 55 000,00 грн. від 12.05.2021 року вих. № б/н. Проте позивачем такої претензії до матеріалів справи долучено не було. Крім того, сума претензії, вказаної в описах вкладень у цінний лист (55 000,00 грн.), не відповідає ні сумі спірного основного боргу (54 219,00 грн.), ні загальній ціні позову в даній справі (55 047,89 грн.), що позбавляє суд можливості ідентифікувати таку претензію та встановити факт її пред`явлення в рамках Договору.

Суд також звертає увагу на те, що на підтвердження обґрунтованості пред`явлених до відповідача позовних вимог, Приватне підприємство "Велес Транс" надало суду заявку від 31.03.2021 року № 31/03-6. У наведеній заявці вказано про те, що остання є заявкою до договору перевезення № 31/03-267 від 31.03.2021 року.

Крім того, позивачем також було надано копію договору про надання транспортно-експедиційних послуг від 31.03.2013 року № 31/03-154.

Однак, судом встановлено, що зазначений у заявці договір та наданий позивачем Договір не є тотожними та не співпадають за жодним із реквізитів, оскільки ці правочини мають різну назву: договір перевезення та договір про надання транспортно-експедиційних послуг; різні дати укладення: 31.03.2021 року та від 31.03.2013 року; різні номери: № 31/03-267 та № 31/03-154. Наведені обставини ставлять під обґрунтований сумнів складення між сторонами заявки від 31.03.2021 року № 31/03-6 саме в рамках долученого позивачем до матеріалів справи Договору, а також позбавляють суд можливості достовірно встановити усі істотні умови досягнутих між сторонами домовленостей, предметом яких є надання транспортно-експедиційних послуг, зокрема, в частині порядку та строків оплати відповідачем таких послуг (враховуючи, у тому числі те, що заявкою та пунктом 5.5 Договору передбачені різні строки оплати транспортно-експедиційних послуг).

Вирішуючи питання щодо доказів, суд враховує інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Принцип належності доказів полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Слід зазначити, що правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Питання про прийняття доказів спершу повинно вирішуватися під час їх представлення суду. Однак остаточно може з`ясуватися неналежність доказу і на подальших стадіях, під час їх оцінки судом, аж до проголошення рішення.

Мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого - виключення зайвих доказів. З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини.

Належність доказів є мірою, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об`єктивного зв`язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об`єктом судового пізнання.

Традиційно правило допустимості доказів у процесуальному праві розумілось як певне, встановлене законом обмеження у використанні доказів у процесі вирішення конкретних справ, що є наслідком наявності письмових форм фіксації правових дій та їх наслідків.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Шабельник проти України" (Заява № 16404/03) від 19.02.2009 року зазначається, що хоча стаття 6 гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством (рішення у справі "Шенк проти Швейцарії" від 12.07.1988 року, та у справі "Тейшейра ді Кастру проти Португалії" від 09.06.1998 року).

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.

Отже, допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Разом із тим, беручи до уваги встановлені судом обставини справи, а також враховуючи відсутність у матеріалах справи жодних належних доказів на підтвердження факту направлення та дати отримання відповідачем усіх погоджених сторонами оригіналів документів щодо спірного перевезення (з дати отримання яких слід здійснювати обрахунок початку строку оплати відповідних послуг), суд дійшов висновку про недоведеність Приватним підприємством "Велес Транс" факту прострочення відповідачем встановленого строку на оплату наданих транспортно-експедиційних послуг у добровільному порядку, а відтак і про недоведеність вимог позивача про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд-Мегалот" заявленої суми основного боргу в розмірі 54 219,00 грн., а також і решти похідних вимог про стягнення 690,74 грн. пені та 138,15 грн. 3 % річних, нарахованих внаслідок несвоєчасної оплати наданих послуг.

Зважаючи на викладене, у задоволенні позову Приватного підприємства "Велес Транс" слід відмовити за недоведеністю.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору, а також інші судові витрати, компенсації не підлягають та залишаються за позивачем.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволені позову відмовити.

2. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Згідно з частиною 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 04.08.2021 року.

Суддя В.С. Ломака