ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.07.2021 справа № 914/1405/21

Господарський суд Львівської області у складі

Головуючого судді Фартушка Т.Б. за участю секретаря судового засідання Толочко І.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу:

за позовом: Малого приватного підприємства Світлана, Волинська область, м.Нововолинськ;

до Відповідача: Фізичної особи-підприємця Ковалик Галини Романівни, Львівська область, м.Львів;

про: стягнення заборгованості

ціна позову: 35952,70грн.

Представники:

Позивача: Жигалюк Ю.С. представник, адвокат (ордер від 06.05.2021р. серія АА №1102928);

Відповідача: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

21.05.2021р. на розгляд до Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява за позовом Малого приватного підприємства Світлана від 07.05.2021р. б/н (вх. №1526) до Фізичної особи-підприємця Ковалик Галини Романівни про стягнення заборгованості; ціна позову: 35952,70грн.

Підставами позовних вимог Позивач зазначає неналежне виконання Відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань з оплати виконаного Позивачем перевезення вантажу на підставі Договору-заявки про надання транспортно-експедиційних послуг від 21.06.2019р. №КТ19-00591.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 24.05.2021р. у даній справі судом постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження; призначити судове засідання з розгляду справи по суті на 15.06.2021р.; визнати явку повноважних представників Учасників справи в судове засідання для надання пояснень по суті справи обов`язковою; викликати в судове засідання повноважних представників Учасників справи.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 28.05.2021р. у даній справі судом постановлено заяву представника Малого приватного підприємства Світлана адвоката Жигалюк Ю.С. від 25.05.2021р. б/н (вх. №12405/21 від 26.05.2021р.) про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції в частині участі в судовому засіданні у справі №914/1405/21, призначеному на 15.06.2021р. о 10:15год. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та програмного забезпечення Easycon задоволити; надати представнику Малого приватного підприємства Світлана адвокату Жигалюк Ю.С. можливість участі в судовому засіданні у справі №914/1405/21, призначеному на15.06.2021р. о 10:15год.в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та програмного забезпечення Easycon.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 15.06.2021р. у даній справі суд постановив відкласти судове засідання з розгляду спору по суті на 29.07.2021р.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання не визнається обов`язковою; заяву представника Малого приватного підприємства Світлана адвоката Жигалюк Ю.С. від 25.05.2021р. б/н (вх. №12405/21 від 26.05.2021р.) про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції в частині участі в судовому засіданні у справі №914/1405/21, призначеному на 29.07.2021р. о 10:00год. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та програмного забезпечення Easycon задоволити; надати представнику Малого приватного підприємства Світлана адвокату Жигалюк Ю.С. можливість участі в судовому засіданні у справі №914/1405/21, призначеному на 29.07.2021р. о 10:00год. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та програмного забезпечення Easycon.

Відповідно до ст.222 ГПК України, фіксування судового процесу здійснюється з допомогою звукозаписувального технічного засобу, а саме: програмно-апаратного комплексу Акорд.

Процесуальні права та обов`язки Учасників справи, відповідно до ст.ст. 42, 46 ГПК України, як підтвердила представник Позивача в судовому засіданні, їй відомі, в порядку ст.205 ГПК України клопотання від Учасників справи про роз`яснення прав та обов`язків до суду не надходили.

Заяв про відвід головуючого судді чи секретаря судового засідання не надходило та не заявлялось.

Представник Позивача в судове засідання з`явилась, в судовому засіданні надала усні пояснення.

12.07.2021р. за вх. №16073/21 Позивачем подано до суду Клопотання, у якому просить суд долучити до матеріалів справи копію платіжного доручення про сплату Позивачем витрат на оплату послуг професійної правничої допомоги та рахунку від 28.04.2021р. №28/04-21. Вказане клопотання оглянуто судом та долучено до матеріалів справи.

Окрім того, 29.06.2021р. за вх. №14816/21 Позивачем сформовано в системі «Електронний суд» заяву, у якій наводить свої доводи та міркування з приводу заяви Відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Вказану заяву оглянуто судом та долучено до матеріалів справи.

Представник Відповідача в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив.

Згідно із п.п.1, 2 ч.3 ст.2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, верховенство права та рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема, керує ходом судового процесу; роз`яснює у разі необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (п.п.1, 3, 4 ч.5 ст.13 ГПК України).

Приписами п.п.2, 3 ч.1 ст.42 ГПК України встановлено, що учасники справи мають право, зокрема, подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

З врахуванням наведеного суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено зокрема в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.01.2020р. у справі №43/122, що учасник справи, керуючись принципами рівності учасників процесу перед законом і судом та змагальності сторін, вправі реалізувати своє процесуальне право участь в судовому процесі та подання письмових заяв по суті спору. Таке право реалізується учасником справи протягом строку, встановленого судом в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ухвалу Господарського суду Львівської області від 24.05.2021р. про відкриття провадження у даній справі Відповідачем отримано, підтвердженням чого є подання Відповідачем 15.06.2021р. за вх. №13949/21 Заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Крім того, як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, ухвалу Господарського суду Львівської області від 15.06.2021р. про відкладення судового засідання надіслано судом 17.06.2021р. на зазначену Позивачем у позовній заяві адресу місцезнаходження Відповідача: 79044, Львівська область, м.Львів, вул.Мельника, буд.8А, кв.31, що підтверджується відповідним Списком розсилки поштової кореспонденції від 17.06.2021р.

Відповідно до частин третьої та сьомої статті 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Суд зазначає і аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018р. у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження№ 11-268заі18), а також Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.11.2019р. у справі №913/879/17, від 21.05.2020р. у справі№10/249-10/19, від 15.06.2020р. у справі №24/260-23/52-б та від 18.03.2021р. у справі №911/3142/19, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція 1950 року) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Розгляд, що гарантується статтею 6 Конвенції, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав (Beles and others v. the Czech Republic (Белеш та інші проти Чеської Республіки), § 49).

У свою чергу, Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Зокрема, «право на публічний розгляд», передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, означає право на «усне слухання». І це право було б позбавлене смислу, якби сторона у справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість брати участь у ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана до суду таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи.

Кожен має право на судовий розгляд справи, що стосується його цивільних прав та обов`язків. Порушенням права на справедливий суд визнавався судовий розгляд без повідомлення особи за її відомим місцем проживання (пункт 97 та інші рішення у справі «Schmidt v. Latvia» від 27 квітня 2017 року). У § 87 у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01) Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу (див. «Ruiz-Mateos v. Spain», рішення від 23 червня 1993 року, серія A, № 262, с. 25, параграф 63). Більш того, принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (див. «Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands», рішення від 27 жовтня 1993 року, серія A, № 274, с. 19, параграф 33, та «Ankerl v. Switzerland», рішення від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, параграф 38).

Крім того, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Як видно із зазначеного вище, дотримання процесуального механізму належного повідомлення учасників справи є необхідною і важливою умовою для забезпечення та реалізації завдань та принципів правосуддя.

Крім того, судові рішення, пов`язані з рухом цієї справи, окрім надіслання судом на адресу Відповідача, також були оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

У пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гурепка проти України № 2" наголошується на принципі рівності сторін, одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. На зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись з подіями процесу (рішення Європейського суду з прав людини "Богонос проти Росії" від 05.02.2004).

Також суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини у справі "Пономарьов проти України", згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

З врахуванням наведеного суд приходить до висновків про повідомлення Відповідача про відкриття провадження у справі, а також про дату, час та місце проведення судових засідань з розгляду спору по суті у встановлені чинним процесуальним Законом порядку та спосіб, а також надання Учасникам справи достатньо часу для реалізації ними процесуальних прав передбачених ГПК України. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14.02.2018р. у справі №910/33054/15.

Разом з цим, судом враховується, що за приписами статті 129 Конституції України, статті 2 ГПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі "Шульга проти України").

Національним судам належить функція керування провадженнями таким чином, щоб вони були швидкими та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі "Скордіно проти Італії"). Держави-учасниці мають організувати правові системи таким чином, щоб їх суди могли гарантувати право кожного на отримання остаточного рішення у справах, що стосуються цивільних прав і обов`язків упродовж відповідного терміну (рішення ЄСПЛ у справах "Скордіно проти Італії", "Сюрмелі проти Німеччини").

У свою чергу суд зауважує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України).

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26.05.2020р. у справі №922/1200/18 та від 04.06.2020р. у справі №914/6968/16.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що рішенням Вищої ради правосуддя від 01.04.2021р. №763/0/15-21 «Про надання уніфікованих рекомендацій для судів усіх інстанцій та юрисдикцій щодо безпечної роботи в умовах карантину» вирішено рекомендувати судам усіх інстанцій та юрисдикцій застосовувати у діяльності уніфіковані рекомендації щодо безпечної роботи в умовах карантину, що додаються.

Пунктом 4 уніфікованих рекомендацій щодо безпечної роботи в умовах карантину встановлено довести до відома учасників судових процесів можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами. При цьому відкладення розгляду справи можливе лише у крайньому разі, лише коли його проведення з використанням електронних засобів зв`язку неможливе через процедурні та технічні причини.

З врахуванням наведеного, а також вжиття судом всіх передбачених чинним законодавством заходів повідомлення Відповідача про дату, час та місце розгляду спору по суті, визнання судом явки повноважних представників Учасників справи в судове засідання 29.07.2021р. не обов`язковою, беручи до уваги строки розгляду спору по суті, суд приходить до висновків про відсутність підстав до відкладення розгляду справи та можливість розгляду справи за відсутності повноважного представника Відповідача за наявними у справі документами.

Позиція Позивача:

Позивач просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 31000грн. суми основного боргу з оплати виконаного Позивачем перевезення вантажу на підставі договору-заявки про надання транспортно-експедиційних послуг від 21.06.2019р. №КТ19-00591, а також 1679,10грн. 3% річних та 3273,60грн. інфляційних втрат за порушення порядку і строку здійснення оплати виконаного перевезення.

У поданій 29.06.2021р. за вх. №14816/21 заяві Позивач, в спростування доводів Відповідача про пропуск строку позовної давності за зверненням до суду за захистом своїх порушених прав, зазначає, що Законодавець визначає загальний строк позовної давності, який встановлюється тривалістю у три роки (статті 257 ЦК України), а також спеціальний строк позовної давності (скорочений або більш тривалий порівняно із загальною позовною давністю) для вимог окремих видів вимог тривалістю в один рік, п`ять років та десять років відповідно (статті 258 ЦК України).

Згідно з частиною 6 статті 315 Господарського кодексу України щодо спорів, пов`язаних з міждержавними перевезеннями вантажів, порядок пред`явлення позовів та строки позовної давності встановлюються транспортними кодексами чи статутами або міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України.

В той же час, в частині 1 статті 32 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів 1956 року передбачено, що термін позовної давності для вимог, що випливають з перевезення, на яке поширюється ця Конвенція, встановлюється в один рік. Однак, у випадку навмисного правопорушення або такого неналежного виконання обов`язків, яке згідно законодавства, що застосовується судом або арбітражем, який розглядає справу, прирівнюється до навмисного правопорушення, термін позовної давності встановлюється в три роки. Відлік терміну позовної давності починається: a) у випадку часткової втрати чи пошкодження вантажу, або прострочення в доставці - з дня доставки; b) у випадку втрати всього вантажу з тридцятого дня по закінченню узгодженого терміну доставки, або, за відсутності такого терміну, - з шістдесятого дня після прийняття вантажу перевізником для перевезення; c) у всіх інших випадках - по закінченню тримісячного терміну з дня укладання договору перевезення. День початку відліку терміну позовної давності у термін не зараховується.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд в постанові від 04.03.2018 року у справі №911/151/16, а також в Постанові від 03.05.2018 року у справі №903/449/17.

При цьому, Позивач звертає увагу на те, що відповідно до ст.ст. 1, 2 Конвенції про договір міжнародного автомобільногоперевезення вантажів від 19 травня 1956 року (далі - Конвенція), що буларатифікована Україною 01.08.2006 року та є частиною національного законодавстваУкраїни, дана Конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільногоперевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, колизазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце,передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з якихпринаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання ігромадянство сторін. Для цілей цієї Конвенції "транспортний засіб" означаєавтомобілі, автопоїзди, причепи і напівпричепи як це визначено в статті 4Конвенції про дорожній рух від 19 вересня 1949 року.

З підстав того, що акти надання послуг відповідачем підписані без зауважень, про вартість послуг перевезення Відповідач був обізнаний із вказаних актів, пакет оригіналів документів, визначених умовами Договору перевезення, позивачем Відповідачу направлявся, належних доказів повідомлення Позивача про неотримання оригіналів документів по перевезенню Відповідачем не надано.

З врахуванням наведеного Позивач підсумовує, що аналіз положень наведеної норми дає підстави для висновку, що, установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов`язання, Цивільний кодекс України покладає на неї обов`язок довести відсутність своєї вини. Особа звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов`язання. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 15.08.2018 по справі 910/11049/17 та постанові Верховного Суду України від 13.02.2013 у справі №6-170цс12. Таким чином, з урахуванням умов укладеного між сторонами договору щодо відповідальності сторін та презумпції вини відповідача, правильним є застосування, передбаченого ст. 32 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення, трирічного строку позовної давності щодо вчиненого відповідачем навмисного правопорушення (навмисного неналежного виконання обов`язків відповідача). факт Адже, неналежне виконання відповідачем зобов`язань задоговором щодо сплати послуг за перевезення вантажу, визнається судом як навмисне правопорушення. Аналогічної позиції дотримується і Верховний суд у постанові від 04.09.2018 року по справі №911/151/16 та у постанові від 11.05.2018 року по справі №909/342/17.

Враховуючи наведені правові норми щодо тривалості строку позовної давності у відносинах перевезення, у даному конкретному випадку позивач отримав право на звернення до суду за захистом свого порушеного права внаслідок навмисногоненалежного виконання Відповідачем обов`язків (щодо оплати наданих послуг),передбачених договором з моменту, коли про він дізнався про таку подію, а відтак, на думку Поизвача, строк позовної давності Позивачем не пропущено.

Позиція Відповідача:

Відповідач не скористався своїм правом подання відзиву на позовну заяву та надання доказів в порядку статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

15.06.2021р. за вх. №13949/21 Відповідачем подано до суду заяву від 11.06.2021р. б/н ,у якій просить суд застосувати до правовідносин, які виникли між сторонами, наслідки спливу строку позовної давності та відмовити Позивачу в задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування спливу строку позовної давності Відповідач покликається на те, що підставами позовних вимог Позивач зазначає неналежне виконання Відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань з оплати виконаного Позивачем перевезення вантажу на підставі договору-заявки про надання транспортно-експедиційних послуг від 21.06.2019р. №КТ19-00591, а, з врахуванням того, що, в силу приписів ст.258 ЦК України, до певних видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Так, згідно доводів Відповідача, у відповідності до ст.925 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог у зв`язку з перевезенням вантажу, пошти.

При цьому, чч.5, 6 ст.315 ГК України встановлено, що для пред`явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк. Щодо спорів, пов`язаних з міждержавними перевезеннями вантажів, порядок пред`явлення позовів та строки позовної давності встановлюються транспортними кодексами чи статутами або міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України. Відповідно до ст. 32 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, до якої приєдналась Україна, термін позовної давності для вимог, що випливають з перевезення, на яке поширюється ця Конвенція, встановлюється в один рік.

З врахуванням дати виникнення обов`язку з оплати перевезення за договором-заявкою про надання транспортно-експедиційних послуг від 21.06.2019р. №КТ19-00591, а також того, що оплата послуг не відбулась Відповідач зазначає про сплив строку позовної давності за зверненням до суду за захистом своїх порушених прав.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до ч.1 ст.76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.10 ст.81 ГПК України у разі неподання учасником справи витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання та яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання таких доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Згідно ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість Учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Враховуючи те, що норми статті 81 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом Учасників справи подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

Відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання Відповідачем відзиву у встановлений строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. З огляду на відсутність підстав для відкладення розгляду справи, передбачених статтями 202 та 216 Господарського процесуального кодексу України, надання Відповідачу можливості для подання відзиву на позов, суд вважає за можливе розглянути справу по суті без участі представника Відповідача за наявними у справі матеріалами.

За результатами дослідження наведених Учасниками справи доводів, поданих доказів та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 21.06.2019р. між Малим приватним підприємством «Світлана» (надалі Позивач, Перевізник) та Фізичною особою-підприємцем Ковалик Галиною Дмитрівною (надалі Відповідач, Експедитор) укладено Договір-заявкупро надання транспортно-експедиційних послуг №КТ19-00591, на здійснення перевезення медикаментів вагою 20т. за маршрутом Блоне-Мила автомобілем ДАФ НОМЕР_1 / НОМЕР_2 , водій Шульжук Ігор. Дата завантаження 26.06.2019р. 09:00; дата розвантаження 01.07.2019р.; вартість та форма оплати: 31000грн. б/г з ПДВ. 7-10 банківських днів по отриманню оригіналів.

Пунктом 1 Додаткових умов Договору-заявки визначено, що дана заявка при відсутності довготермінового договору між Експедитором і Перевізником має силу договору на разове перевезення.

Оплата по даній заявці здійснюється протягом 7-10 банківських днів по отриманню оригіналів документів (п.2 Додаткових умов Договору-заявки).

Вказану Договір-заявку підписано повноважними представниками, їх підписи завірено відтисками печаток Сторін Договору-заявки.

Позивачем здійснено перевезення вантажу згідно Договору-заявку про надання транспортно-експедиційних послуг №КТ19-00591, що підтверджується міжнародними вантажно-митними накладними CMR №FCA260619B1 таCMR №FCA260619B2.

Актом надання послуг від 01.07.2019р. №100 Позивачем передано, а Відповідачем отримано транспортні послуги по перевезенню вантажу за маршрутом м.Блонє (Польща) смт.Мила (Київська область) авто НОМЕР_1 / НОМЕР_2 у кількості 1 послуга загальною вартістю 31000грн. з урахуванням ПДВ.

Вказаний акт підписано повноважними представниками, їх підписи завірено відтисками печаток Сторін Договору-заявки.

01.07.2019р. Позивачем виставлено Відповідачу до оплати Рахунок-фактуру №100 за транспортні послуги по перевезенню вантажу за маршрутом м.Блонє (Польща) смт.Мила (Київська область) авто НОМЕР_1 / НОМЕР_2 у кількості 1 послуга загальною вартістю 31000грн. з урахуванням ПДВ.

Згідно доводів Позивача, Акт наданих послуг разом з іншими оригіналами документів, які підтверджують здійснення Позивачем перевезення вантажу згідно Договору-заявки про надання транспортно-експедиційних послуг №КТ19-00591, надіслано Відповідачу 07.07.2019р.

З метою досудового врегулювання спору Позивач 14.05.2020р. звертався до Відповідача із Претензією від 14.05.2020р. вих. №5 з вимогою про оплату95500грн. суми заборгованості, зокрема, 31000грн. боргу за надані згідно Договору-заявки від 21.06.2019р. №КТ19-00591 послуги з перевезення вантажів.

Відповідачем вказану Претензію отримано 18.06.2020р., що підтверджується відповідною відміткою уповноваженої особи Відповідача на Рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення від 14.05.2020р. №099, проте залишено без відповіді та реагування. Докази повного або часткового задоволення Відповідачем Претензії від 14.05.2020р. вих. №5 станом на час вирішення спору по суті в матеріалах справи відсутні, Учасниками справи суду не заявлені та не подані.

Відповідач у Гарантійному листі від 15.06.2020р. вих. №15/06 гарантував оплату заборгованості в розмірі 95500грн. частинами впродовж 19.06.2020р. 23.10.2020р.

З підстав наведеного Позивач просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 31000грн. суми основного боргу з оплати виконаного Позивачем перевезення вантажу на підставі договору-заявки про надання транспортно-експедиційних послуг від 21.06.2019р. №КТ19-00591, а також 1679,10грн. 3% річних та 3273,60грн. інфляційних втрат за порушення порядку і строку здійснення оплати виконаного перевезення.

У відповідності з пунктами 1, 3 частини першої статті 129 Конституції України, основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства зокрема є свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до вимог ст.174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У відповідності до вимог ч.1 ст.510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 193 ГК України передбачено, що господарські зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог , що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно із ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Приписами ч.1 ст.527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок.

Згідно із ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.7 ст.179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Приписами ч.2 ст.180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно ч.7 ст.180 ГК України, строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору; на зобов`язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше; закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Приписами ч.1 ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Частиною 1 ст.903 ЦК України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.908 ЦК України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення; загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них; умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно ч.1 ст.909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Аналогічне правове положення закріплено в ч.1 ст.307 ГК України.

Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами) (ч.3 ст.909 ЦК України).

Приписами ч.4 ст.909 ЦК України встановлено, що законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

Приписами ч.1 ст.306 ГК України встановлено, що перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами.

Відповідно до ч.2 вказаної статті суб`єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі.

Перевезення вантажів здійснюють вантажний залізничний транспорт, автомобільний вантажний транспорт, морський вантажний транспорт та вантажний внутрішній флот, авіаційний вантажний транспорт, трубопровідний транспорт, космічний транспорт, інші види транспорту (ч.3 ст.306 ГК України).

Відповідно до ч.5 ст.306 ГК України загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів (вибухових речовин, зброї, отруйних, легкозаймистих, радіоактивних та інших небезпечних речовин тощо) визначаються цим Кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ч.1 ст.307 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень (ч.2 ст.307 ГК України).

Згідно ч.5 ст.307 ГК України умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов`язань.

Приписами ч.ч.1-5 ст.315 ГК України встановлено, що до пред`явлення перевізникові позову, що випливає з договору перевезення вантажу, можливим є пред`явлення йому претензії; претензії можуть пред`являтися протягом шести місяців, а претензії щодо сплати штрафів і премій - протягом сорока п`яти днів; перевізник розглядає заявлену претензію і повідомляє заявника про задоволення чи відхилення її протягом трьох місяців, а щодо претензії з перевезення у прямому змішаному сполученні - протягом шести місяців. Претензії щодо сплати штрафу або премії розглядаються протягом сорока п`яти днів; якщо претензію відхилено або відповідь на неї не одержано в строк, зазначений у частині третій цієї статті, заявник має право звернутися до суду протягом шести місяців з дня одержання відповіді або закінчення строку, встановленого для відповіді; для пред`явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

Згідно ч.4 ст.306 Господарського кодексу України транспортна експедиція є допоміжним видом діяльності, пов`язаним із перевезенням вантажу.

Відповідно до статті 316 ГК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних із перевезенням вантажу.

Нормою ст.1 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» зокрема визначено, що транспортно-експедиторська діяльність це підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів;

транспортно-експедиторська послуга - робота, що безпосередньо пов`язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування;

експедитор (транспортний експедитор) - суб`єкт господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок виконує або організовує виконання транспортно-експедиторських послуг, визначених договором транспортного експедирування;

клієнт - споживач послуг експедитора (юридична або фізична особа), який за договором транспортного експедирування самостійно або через представника, що діє від його імені, доручає експедитору виконати чи організувати або забезпечити виконання визначених договором транспортного експедирування послуг та оплачує їх, включаючи плату експедитору;

перевізник - юридична або фізична особа, яка взяла на себе зобов`язання і відповідальність за договором перевезення вантажу за доставку до місця призначення довіреного їй вантажу, перевезення вантажів та їх видачу (передачу) вантажоодержувачу або іншій особі, зазначеній у документі, що регулює відносини між експедитором та перевізником.

Приписами ст.9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» встановлено, що за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.929 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу; договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням; договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо); положення цієї глави поширюються також на випадки, коли обов`язки експедитора виконуються перевізником.

Відповідно до ч.1 ст.932 ЦК України експедитор має право залучити до виконання своїх обов`язків інших осіб.

Нормами ст.3 Закону України Про транспортно-експедиторську діяльність, встановлено, що відносини в галузі транспортно-експедиторської діяльності регулюються Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, законами України "Про транспорт", "Про зовнішньоекономічну діяльність", "Про транзит вантажів", цим Законом, іншими законами, транспортними кодексами та статутами, а також іншими нормативно-правовими актами, що видаються відповідно до них. Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені цим Законом, застосовуються норми міжнародного договору.

Згідно ст.1 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення від 19.05.1956р., ця Конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначенні в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

Відповідно до ст.4 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення від 19.05.1956р., договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної. Відсутність, неправильність чи утрата вантажної накладної не впливають на існування та чинність договору перевезення, до якого й у цьому випадку застосовуються положення цієї Конвенції.

Частиною 1 ст.5 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення від 19.05.1956р., встановлено, що вантажна накладна складається в трьох оригінальних примірниках, підписаних відправником і перевізником. Ці підписи можуть бути надруковані чи замінені печатками відправника і перевізника, якщо це допускається законодавством країни, в якій складена вантажна накладна. Перший примірник передається відправнику, другий супроводжує вантаж, а третій залишається у перевізника.

Вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником (ч.1 ст.9 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення від 19.05.1956р.).

Згідно ст. 93 ГК України, суб`єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, за відсутністю конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.916 ЦК України за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата.

Суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено, зокрема у пункті 7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», що за відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Статтею 599 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Приписами ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З врахуванням наведеного судом встановлено, що між Позивачем як перевізником та Відповідачем як Експедитором виникли правовідносини перевезення, замовником за якими був Відповідач.

З врахуванням наведеного, беручи до уваги відсутність заперечень Сторін щодо правової природи Договору-заявки та правовідносин які склались між Сторонами на підставі її укладення, суд зазначає, що матеріалами справи підтверджується, а Сторонами не заперечується факт надання Позивачем Відповідачу послуг з перевезення вантажу згідно Договору-заявки про надання транспортно-експедиційних послуг від 21.06.2019р. №КТ19-00591, а також міжнародних товарно-транспортних накладних CMR №FCA260619B1 та CMR №FCA260619B2, а відтак, виникнення у Відповідача обов`язку з оплати наданих Позивачем послуг з перевезення.

При цьому, суд звертає увагу на те, що матеріалами справи не підтверджується факт надання Позивачем Відповідачу будь-яких інших послуг, пов`язаних із перевезенням вантажу, окрім як власне послуги з перевезення Позивачем вантажу за вказаним Відповідачем маршрутом та вручення такого вантажу вантажоодержувачу.

Надаючи правову оцінку зобов`язальним правовідносинам, які виникли між Сторонами, судом взято до уваги та надано правову оцінку не тільки підставам їх виникнення і обсягу прав та обов`язків сторін, а й фактично вчиненим на виконання таких зобов`язань діям Сторін, в тому числі складеним та підтвердженим Сторонами за наслідками виконання документам.

З врахуванням встановлених судом обставин та наявних в матеріалах справи доказів, суд зазначає, що матеріалами справи підтверджується існування заборгованості Відповідача з оплати наданих Позивачем послуг з перевезення вантажу на суму 31000грн., наведене стверджує також Позивач та не заперечує Відповідач, відтак, права Позивача, за захистом яких він звернувся до суду, порушені.

Щодо стягнення з Відповідача на користь Позивача 1679,10грн. 3% річних за прострочення оплати та 3273,60грн. інфляційних втрат за порушення порядку та строку здійснення оплати наданих згідно Договору-заявки про надання транспортно-експедиційних послуг від 21.06.2019р. №КТ19-00591 за період з 18.07.2019р. по 06.05.2021р. суд зазначає наступне.

Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема в пункті 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», а також постановах Верховного Суду України від 26.04.2017р. у справі №3-1522гс16, від 06.06.2012р. у справі №6-49цс12 та від 24.10.2011р. у справі №6-38цс11.

Суд зазначає і аналогічні правові позиції викладено в постанові Великої палати Верховного Суду від 16.05.2018р. у справі №686/21962/15-ц, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

При цьому суд звертає увагу, і аналогічну правову позицію викладено у п.п.6.1.-6.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", що проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 Цивільного кодексу України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу. Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов`язання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов`язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 Цивільного кодексу України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 Цивільного кодексу України). Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 Цивільного кодексу України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 Цивільного кодексу України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв`язку з користуванням чужими коштами. Положення ж частини другої статті 625 Цивільного кодексу України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов`язання.

З врахуванням наведеного суд розмежовує поняття "відсотки за правомірне користування чужими грошовими коштами", що передбачено статтею 536 Цивільного кодексу України, та "відсотки за неправомірне користування боржником грошовими коштами", при чому останні відсотки кваліфіковано саме як плату боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, стягнення якої врегульовано частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України. Аналогічну правову позицію щодо розмежування відсотків за користування чужими грошовими коштами викладено, зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018р. у справі №910/1238/17.

При цьому, суд звертає увагу на те, що викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018р. у справі №910/1238/17 правова позиція стосується не визначення правової природи правовідносин між сторонами на підставі укладеного між ними правочину, а визначення правової природи та підстав нарахування відсотків за правомірне та неправомірне користування чужими грошовими коштами.

13.04.2021р. Позивачем за вх. №8855/21 надіслано на електронну адресу суду Додаткові пояснення від 12.04.2021р. б/н, у яких наводить свої міркування щодо заявлених позовних вимог і зазначає, що відсотки, які визначені п.8.5. Договору, повинні стягуватись на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, так як сторонами встановлено інший розмір відсотків річних у випадку прострочення виконання грошового зобов`язання понад 30 днів. При цьому зазначає, що до даних правовідносин не застосовуються норми ст.536 ЦК України.

Суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено у пункті 1.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

При цьому суд взяв до уваги, що, згідно ч.5 ст. 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, Актом надання послуг від 01.07.2019р. №100 Позивачем передано, а Відповідачем отримано транспортні послуги по перевезенню вантажу за маршрутом м.Блонє (Польща) смт.Мила (Київська область) авто НОМЕР_1 / НОМЕР_2 у кількості 1 послуга загальною вартістю 31000грн. з урахуванням ПДВ. Вказаний акт підписано повноважними представниками, їх підписи завірено відтисками печаток Сторін Договору-заявки. При цьому суд зазначає, що Акт надання послуг від 01.07.2019р. №100 Відповідачем підписано без заперечень щодо дати такого (01.07.2019р.) та з відсутністю вказівки на будь-яку іншу дату підписання.

Згідно доводів Позивача, Акт наданих послуг разом з іншими оригіналами документів, які підтверджують здійснення Позивачем перевезення вантажу згідно Договору-заявки про надання транспортно-експедиційних послуг від 21.06.2019р. №КТ19-00591, надіслано Відповідачу 07.07.2019р.

Пунктом 2 Додаткових умов Договору-заявки встановлено, що оплата по даній заявці здійснюється протягом 7-10 банківських днів по отриманню оригіналів документів.

Враховуючи вищенаведене суд зазначає, що незважаючи на відсутність заперечень Відповідача щодо факту та дати отримання документів, в тому числі дати складання та підпису Акту надання послуг №100 (01.07.2019р.), суд бере до уваги доводи Позивача щодо дати надіслання Відповідачу оригіналів документів, які підтверджують здійснення перевезення вантажу згідно Договору-заявки про надання транспортно-експедиційних послуг від 21.06.2019р. №КТ19-00591 (07.07.2019р.), відтак, днем прийняття Відповідачем послуг згідно Договору-заявки є не 01.07.2019р., а 07.07.2019р.

Відтак, строк оплати наданих Позивачем та прийнятих Відповідачем послуг з перевезення вантажу згідно Договору-заявки про надання транспортно-експедиційних послуг №КТ19-00591 розпочав свій перебіг 08.07.2019р. та сплив, з урахуванням приписів ч.5 ст.254 ЦК України, 19.07.2019р., а прострочення виконання вказаного грошового зобов`язання розпочалось 20.07.2019р. При цьому судом взято до уваги, що згідно п.2 Додаткових умов Договору-заявки максимальним терміном проведення розрахунку є 10 банківських днів.

З врахуванням наведеного зазначає про неправомірність нарахування Позивачем 3% річних та інфляційних втрат за період з 18.07.2019р. по 19.07.2019р.

Перевіривши правильність розрахунку 3% річних та інфляційних нарахувань за заявлений Позивачем період суд встановив, що такі проведено Позивачем невірно, оскільки не враховано часу виникнення заборгованості та періодів її існування, а також приписів ч.5 ст.254 ЦК України щодо моменту виникнення прострочки оплати наданих послуг.

Відтак, сума належних до стягнення з Відповідача на користь Позивача та 3% річних за порушення порядку і строку оплати послуг з перевезення вантажу згідно Договору-заявки про надання транспортно-експедиційних послуг від 21.06.2019р. №КТ19-00591 за заявлений Позивачем період становить 1671,45грн., інфляційних втрат 3444,45грн.

З підстав наведеного позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 1679,10грн. 3% річних є частково мотивовані та обґрунтовані, підлягають до задоволення частково шляхом стягнення з Відповідача на користь Позивача 1671,45грн. 3% річних.

Позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача3273,60грн. інфляційних втрат є мотивованими та обґрунтованими, підлягають до задоволення повністю в межах заявлених позовних вимог.

При цьому суд не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог, а станом на момент вирішення спору по суті заяв про збільшення розміру позовних вимог в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача та інфляційних втрат за порушення порядку і строку оплати наданих послуг з перевезення вантажу Позивачем не подавалось і не заявлялось, в матеріалах справи така заява відсутня.

Перевірка розміру заявлених до стягнення з Відповідача на користь Позивача сум 3% річних та інфляційних нарахувань здійснювалась судом за допомогою програми «ЛЗ ПІДПРИЄМСТВО 9.5.3 ТОВ «Інформаційно-аналітичний центр «ЛІГА», ТОВ «ЛІГА: ЗАКОН», 2021».

Щодо заяви Відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності суд зазначає наступне.

15.06.2021р. за вх. №13949/21 Відповідачем подано до суду заяву від 11.06.2021р. б/н ,у якій просить суд застосувати до правовідносин, які виникли між сторонами, наслідки спливу строку позовної давності та відмовити Позивачу в задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування спливу строку позовної давності Відповідач покликається на те, що підставами позовних вимог Позивач зазначає неналежне виконання Відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань з оплати виконаного Позивачем перевезення вантажу на підставі договору-заявки про надання транспортно-експедиційних послуг від 21.06.2019р. №КТ19-00591, а, з врахуванням того, що, в силу приписів ст.258 ЦК України, до певних видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Так, згідно доводів Відповідача, у відповідності до ст.925 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог у зв`язку з перевезенням вантажу, пошти.

При цьому, чч.5, 6 ст.315 ГК України встановлено, що для пред`явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк. Щодо спорів, пов`язаних з міждержавними перевезеннями вантажів, порядок пред`явлення позовів та строки позовної давності встановлюються транспортними кодексами чи статутами або міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України. Відповідно до ст. 32 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, до якої приєдналась Україна, термін позовної давності для вимог, що випливають з перевезення, на яке поширюється ця Конвенція, встановлюється в один рік.

З врахуванням дати виникнення обов`язку з оплати перевезення за договором-заявкою про надання транспортно-експедиційних послуг від 21.06.2019р. №КТ19-00591, а також того, що оплата послуг не відбулась Відповідач зазначає про сплив строку позовної давності за зверненням до суду за захистом своїх порушених прав.

У поданій 29.06.2021р. за вх. №14816/21 заяві Позивач, в спростування доводів Відповідача про пропуск строку позовної давності за зверненням до суду за захистом своїх порушених прав, зазначає, що Законодавець визначає загальний строк позовної давності, який встановлюється тривалістю у три роки (статті 257 ЦК України), а також спеціальний строк позовної давності (скорочений або більш тривалий порівняно із загальною позовною давністю) для вимог окремих видів вимог тривалістю в один рік, п`ять років та десять років відповідно (статті 258 ЦК України).

Згідно з ч.6 ст.315 ГК України щодо спорів, пов`язаних з міждержавними перевезеннями вантажів, порядок пред`явлення позовів та строки позовної давності встановлюються транспортними кодексами чи статутами або міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України.

В той же час, в частині 1 статті 32 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів 1956 року передбачено, що термін позовної давності для вимог, що випливають з перевезення, на яке поширюється ця Конвенція, встановлюється в один рік. Однак, у випадку навмисного правопорушення або такого неналежного виконання обов`язків, яке згідно законодавства, що застосовується судом або арбітражем, який розглядає справу, прирівнюється до навмисного правопорушення, термін позовної давності встановлюється в три роки. Відлік терміну позовної давності починається: a) у випадку часткової втрати чи пошкодження вантажу, або прострочення в доставці - з дня доставки; b) у випадку втрати всього вантажу з тридцятого дня по закінченню узгодженого терміну доставки, або, за відсутності такого терміну, - з шістдесятого дня після прийняття вантажу перевізником для перевезення; c) у всіх інших випадках - по закінченню тримісячного терміну з дня укладання договору перевезення. День початку відліку терміну позовної давності у термін не зараховується.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд в постанові від 04.03.2018 року у справі №911/151/16, а також в Постанові від 03.05.2018 року у справі №903/449/17.

При цьому, Позивач звертає увагу на те, що відповідно до ст.ст. 1, 2 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19 травня 1956 року (далі - Конвенція), що була ратифікована Україною 01.08.2006 року та є частиною національного законодавства України, дана Конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін. Для цілей цієї Конвенції "транспортний засіб" означає автомобілі, автопоїзди, причепи і напівпричепи як це визначено в статті 4 Конвенції про дорожній рух від 19 вересня 1949 року.

З підстав того, що акти надання послуг відповідачем підписані без зауважень, про вартість послуг перевезення Відповідач був обізнаний із вказаних актів, пакет оригіналів документів, визначених умовами Договору перевезення, позивачем Відповідачу направлявся, належних доказів повідомлення Позивача про неотримання оригіналів документів по перевезенню Відповідачем не надано.

З врахуванням наведеного Позивач підсумовує, що аналіз положень наведеної норми дає підстави для висновку, що, установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов`язання, Цивільний кодекс України покладає на неї обов`язок довести відсутність своєї вини. Особа звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов`язання. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 15.08.2018 по справі 910/11049/17 та постанові Верховного Суду України від 13.02.2013 у справі №6-170цс12. Таким чином, з урахуванням умов укладеного між сторонами договору щодо відповідальності сторін та презумпції вини відповідача, правильним є застосування, передбаченого ст. 32 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення, трирічного строку позовної давності щодо вчиненого відповідачем навмисного правопорушення (навмисного неналежного виконання обов`язків відповідача). факт Адже, неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором щодо сплати послуг за перевезення вантажу, визнається судом як навмисне правопорушення. Аналогічної позиції дотримується і Верховний суд у постанові від 04.09.2018 року по справі №911/151/16 та у постанові від 11.05.2018 року по справі №909/342/17.

Враховуючи наведені правові норми щодо тривалості строку позовної давності у відносинах перевезення, у даному конкретному випадку позивач отримав право на звернення до суду за захистом свого порушеного права внаслідок навмисного неналежного виконання Відповідачем обов`язків (щодо оплати наданих послуг), передбачених договором з моменту, коли про він дізнався про таку подію, а відтак, на думку Позивача, строк позовної давності Позивачем не пропущено.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Приписами ч.1 ст.258 ЦК України встановлено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Відповідно до п.6 ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог у зв`язку з перевезенням вантажу, пошти (стаття 925 цього Кодексу).

Частиною п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фінікарідов проти Кіпру» механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (рішення Європейського суду з прав людини у справі у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", наведених у статті 261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.05.2018р. у справі №916/2073/17 та постанові Верховного Суду України від 16.11.2016р. у справі №6-2469цс16.

Згідно приписів ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч.4 названої статті сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено, зокрема в пункті 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.264 ЦК України).

З врахуванням наданих Учасниками справи доводів, поданих доказів та встановлених судом обставин справи, зокрема п.2 Додаткових умов Договору-заявки про надання транспортно-експедиційних послуг від 21.06.2019р. №КТ19-00591, дати підписання Сторонами Акту надання послуг від 01.07.2019р. №100, а також висновків суду про дату вручення Відповідачу оригіналів документів, які підтверджують здійснення Позивачем перевезення згідно Договору-заявки про надання транспортно-експедиційних послуг від 21.06.2019р. №КТ19-00591, суд зазначає що Позивач довідався про порушення свого права на оплату наданих послуг 20.07.2019р.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16.08.2018р. у справі №914/1791/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 08.05.2019р. у справі №490/177/16-ц.

Приписами ч.3 ст.925 ЦК України передбачено, що до вимог, що випливають із договору перевезення вантажу, пошти, застосовується позовна давність в один рік з моменту, що визначається відповідно до транспортних кодексів (статутів).

Проте, згідно ч.5 ст.315 ГК України для пред`явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

Суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у п.28 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 07.04.2008р. №01-8/211 «Про деякі питання застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України» та у постанові Вищого господарського суду України від 13.12.2016р. у справі №922/1519/16, що норми ч.3 ст.925 ЦК України та ч.5 ст.315 ГК України співвідносяться між собою як загальна та спеціальна: за загальним правилом до вимог, що випливають із договору перевезення вантажу, пошти, застосовується позовна давність в один рік з моменту, що визначається відповідно до транспортних кодексів (статутів), але для пред`явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

При цьому, згідно ч.6 ст.315 ГК України щодо спорів, пов`язаних з міждержавними перевезеннями вантажів, порядок пред`явлення позовів та строки позовної давності встановлюються транспортними кодексами чи статутами або міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України.

В той же час, в ч.1 ст.32 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів передбачено, що термін позовної давності для вимог, що випливають з перевезення, на яке поширюється ця Конвенція, встановлюється в один рік. Однак, у випадку навмисного правопорушення або такого неналежного виконання обов`язків, яке згідно законодавства, що застосовується судом або арбітражем, який розглядає справу, прирівнюється до навмисного правопорушення, термін позовної давності встановлюється в три роки. Відлік терміну позовної давності починається: a) у випадку часткової втрати чи пошкодження вантажу, або прострочення в доставці - з дня доставки; b) у випадку втрати всього вантажу з тридцятого дня по закінченню узгодженого терміну доставки, або, за відсутності такого терміну, - з шістдесятого дня після прийняття вантажу перевізником для перевезення; c) у всіх інших випадках - по закінченню тримісячного терміну з дня укладання договору перевезення. День початку відліку терміну позовної давності у термін не зараховується.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 03.05.2018р. у справі №903/449/17 та від 15.08.2018р. у справі №911/151/16.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання; відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Аналіз положень наведеної норми дає підстави для висновку, що, установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов`язання, Цивільний кодекс України покладає на неї обов`язок довести відсутність своєї вини. Особа звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов`язання.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.08.2018р. у справі №910/11049/17.

З врахуванням наведеного, в тому числі правової природи укладеного між Сторонами Договору-заявки про надання транспортно-експедиційних послуг від 21.06.2019р. №КТ19-00591 та правовідносин, які склались між Сторонами у зв`язку з його укладенням, беручи до уваги презумпцію вини Відповідача в простроченні виконання грошового зобов`язання з оплати наданих Позивачем і прийнятих Відповідачем послуг перевезення вантажу та відсутність доказів в спростування обставин такої вини, суд зазначає, що правильним є застосування, передбаченого ст.32 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення трирічного строку позовної давності щодо вчиненого Відповідачем навмисного правопорушення (навмисного прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати наданих Позивачем і прийнятих Відповідачем послуг перевезення вантажу), оскільки неналежне виконання Відповідачем вказаних зобов`язань є навмисним правопорушенням.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11.05.2018р. у справі №909/342/17 та від 04.09.2018р. у справі №911/151/16.

Окремо суд звертає увагу на те, що Відповідач у Гарантійному листі від 15.06.2020р. вих. №15/06 гарантував оплату заборгованості в розмірі 95500грн. частинами впродовж 19.06.2020р. 23.10.2020р.

Відповідно до ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Згідно ч.3 вказаної статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується

З приводу наведеного суд зазначає, що вказана стаття не містить переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків. В цьому сенсі діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність у нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звіряння розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 04.06.2020р. у справі №640/18354/14-ц.

З врахуванням наведених обставин суд дійшов висновків про переривання 15.06.2020р. строку позовної давності за вимогами про стягнення суми заборгованості з оплати наданих Позивачем та прийнятих Відповідачем послуг перевезення вантажу за Договором-заявкою про надання транспортно-експедиційних послуг від 21.06.2019р. №КТ19-00591, а відтак, початок перебігу такого строку з 16.06.2020р.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, зокрема, відбитку штемпеля відділення поштового зв`язку про прийняття до пересилки рекомендованого поштового відправлення за ідентифікатором 819, Позивач звернувся до господарського суду із даним позовом 12.05.2021р.

З врахуванням вищенаведеного, в тому числі висновків суду щодо правової природи укладеного між Сторонами Договору-заявки про надання транспортно-експедиційних послуг від 21.06.2019р. №КТ19-00591 та правовідносин за ним, висновків суду щодо порушення права Позивача, висновків суду щодо дати початку перебігу строку позовної давності за вимогами Позивача; визначення ч.1 ст.32 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів трирічного строку позовної давності за вказаними вимогами, переривання вказаного строку 15.06.2020р. з підстав надіслання Відповідачем Позивачу Гарантійного листа від 15.06.2020р. вих. №15/06, а також дати подання Позивачем позову до суду суд зазначає про подання даного позову в межах строків позовної давності, а відтак, відсутності правових підстав до застосування судом наслідків спливу строку позовної давності.

Відповідно до статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України).

17.10.2019р. набув чинності Закон України №132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Мова йде про достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.

Усталеною є практика ЄСПЛ, в якій суд посилається на balanceofprobabilities (баланс ймовірностей) для оцінки обставин справи. Наприклад, у рішенні BENDERSKIY v. Ukraine 15.11.2007 суд застосовує баланс ймовірностей. У рішенні J.K. AND OTHERS v. Sweden 23.08.2016 суд вказує, що цей стандарт притаманний саме цивільним справам.

У постанові Верховного Суду України від 14.06.2017 у справі №923/2075/15 відхилено висновки апеляційного суду про відмову в позові про стягнення упущеної вигоди лише з тих підстав, що її розмір не може бути встановлений з розумним степенем достовірності, оскільки апеляційний суд не дослідив інших доказів, які надані позивачем, чим фактично позбавив останнього можливості відновити його порушене право, за захистом якого подано позов.

Аналогічний підхід продемонстрував і Касаційний цивільний суд в складі Верховного Суду у своїй постанові від 06.11.2019 у справі №127/27155/16-ц (провадження №61-30580св18).

Отже, під розумним ступенем достовірності слід розуміти те, що факт є доведеним, якщо після оцінки доказів вбачається, що факт скоріше відбувся, аніж не мав місце.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції при розгляді даної справи застосовує вищезазначений стандарт доказування.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 5 статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010р. №4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до ч.23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України» за заявою №63566/00 суд нагадує, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

При цьому суд зазначає, що згідно вимог ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; пункт 58): де зазначено, що згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Суд також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що Відповідачем не спростовано доводів позовної заяви, хоч йому було створено усі можливості для надання заперечень, від жодного Учасника справи не надходило клопотання про витребування доказів, судом не виявлено на підставі наявних документів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

Враховуючи вищенаведене, в тому числі факт неналежного виконання Відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань з оплати наданих Позивачем та прийнятих Відповідачем послуг перевезення вантажу, підтвердження матеріалами справи існування заборгованості з оплати вказаних послуг, відсутність доказів в обґрунтування відсутності вини Відповідача у такому неналежному виконанні, перевіривши розрахунок суми основного боргу, 3% річних та інфляційних втрат, беручи до уваги висновки суду щодо звернення Позивача із даним позовом до господарського суду в межах строку позовної давності, а відтак, відсутності правових підстав до застосування до правовідносин, які виникли між Сторонами, наслідків спливу строку позовної давності, суд зазначає, що позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 31000грн. суми основного боргу з оплати виконаного Позивачем перевезення вантажу на підставі договору-заявки про надання транспортно-експедиційних послуг від 21.06.2019р. №КТ19-00591, а також 1679,10грн. 3% річних та 3273,60грн. інфляційних втрат за порушення порядку і строку здійснення оплати виконаного перевезення є частково мотивованими та обґрунтованими, підлягають до задоволення частково шляхом стягнення 31000грн. суми основного боргу, 1671,45грн. 3% річних, 3273,60грн. інфляційних втрат. В решті в позові слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю.

Відповідно до ч.1 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Приписами частини другої вказаної статті встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до пп.1 п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюються у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Приписами статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» встановлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2021 року для працездатних осіб в розмірі 2270 гривень.

Приписами ч.1 ст.124 ГПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Позивачем при поданні позовної заяви до господарського суду надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, згідно якого Позивач очікує понести у зв`язку із розглядом справи судові витрати в розмірі 2270грн. у вигляді сплаченого за подання позовної заяви до господарського суду судового збору та 9000грн. витрат на оплату послуг професійної правничої допомоги, докази в обґрунтування розміру якої буде надано по факту ухвалення рішення у даній справі.

Як доказ сплати судового збору Позивач подав Квитанцію від 07.05.2021р. №40654 про сплату за подання позовної заяви до господарського суду судового збору в розмірі 2270грн. Оригінал вказаної Квитанції є додатком №1 до позовної заяви.

Згідно ч.3 ст.123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; витрати, пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.1 ст.126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з ч.3 ст.126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

При цьому суд зазначає і аналогічну правову позицію викладено, зокрема в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018р. у справі №826/1216/16, що на підтвердження факту понесення судових витрат та їх розміру суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат.

Також судом враховано позицію Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду, викладену в постанові від 03.10.2019р. у справі №922/445/19 (текст якої розміщено за наступною веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua/Review/85211544), відповідно до якої, за змістом п.1 ч.2 ст.126, ч.8 ст.129 ГПК України, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Позивачем при поданні позовної заяви до господарського суду подано Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які Позивач очікує понести у зв`язку із розглядом справи в Господарському суді Львівської області, згідно з яким витрати із розрахунку 1000грн. за 1 годину роботи адвоката складатимуть:

- консультація клієнта (МПП «Світлана»), узгодження правової позиції тривалістю 2 год. вартістю 200грн.;

- вивчення документів, необхідних для складання позовної заяви МПП «Світлана» про стягнення заборгованості з ФОП Ковалик Г.Р. за договором-заявкою про надання транспортно-експедиційних послуг №КТ19-00591 від 21.06.2019р. тривалістю 2год. вартістю 2000грн.;

- підготовка проекту позовної заяви МПП «Світлана» про стягнення заборгованості з ФОП Ковалик Г.Р. за договором-заявкою про надання транспортно-експедиційних послуг №КТ19-00591 від 21.06.2019р. тривалістю 2год. вартістю 2000грн.;

- обговорення з клієнтом проекту позовної заяви МПП «Світлана» про стягнення заборгованості з ФОП Ковалик Г.Р. за договором-заявкою про надання транспортно-експедиційних послуг №КТ19-00591 від 21.06.2019р. тривалістю Ѕ год. вартістю 500грн.;

- коригування тексту позовної заяви МПП «Світлана» про стягнення заборгованості з ФОП Ковалик Г.Р. за договором-заявкою про надання транспортно-експедиційних послуг №КТ19-00591 від 21.06.2019р. тривалістю Ѕгод. вартістю 500грн.;

- формулювання, оформлення та направлення пакету документів (позовної заяви МПП «Світлана» про стягнення заборгованості з ФОП Ковалик Г.Р. за договором-заявкою про надання транспортно-експедиційних послуг №КТ19-00591 від 21.06.2019р. з додатками) на адресу Відповідача тривалістю 1 год. вартістю 1000грн.;

- формулювання, оформлення та направлення пакету документів (позовної заяви МПП «Світлана» про стягнення заборгованості з ФОП Ковалик Г.Р. за договором-заявкою про надання транспортно-експедиційних послуг №КТ19-00591 від 21.06.2019р. з додатками) на адресу Господарського суду Львівської області тривалістю 1 год. вартістю 1000грн.

28.04.2021р. між адвокатом Жигалюк Ю.С. (за Договором Адвокат) та Малим приватним підприємством «Світлана» (за Договором Клієнт) укладено Договір про надання правничої допомоги б/н (надалі Договір), предметом якого (п.1.1. Договору) є надання Адвокатом законними методами та способами правничої допомоги Клієнту у справах щодо стягнення в судовому порядку заборгованості з фізичної особи-підприємця Ковалик Галини Романівни та фізичної особи-підприємця Галайко Христини Андріївни за договорами-заявками про надання транспортно-експедиційних послуг.

Адвокат зобов`язується надавати правничу допомогу, в тому числі, і за окремими дорученнями Клієнта (п.2.1. Договору).

Відповідно до п.2.3. Договору Клієнт зобов`язаний сплатити гонорар Адвокату в розмірі та строки, погоджені Сторонами додатково.

Згідно п.3.1. Договору Договір надирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2021р.

На визначення розміру гонорару Адвоката впливають строки та результати вирішення спірних правовідносин, ступінь важкості справи, обсяг правових послуг, необхідних для досягнення бажаного результату та належного виконання окремих доручень Клієнта. Обсяг правничої допомоги враховується при визначені обґрунтованого розміру гонорару (п.4.1. Договору).

Відповідно до п.4.2. Договору гонорар Адвоката погоджується за взаємною згодою сторін та оформляється додатком до цього Договору.

Додатком 1 до Договору Сторонами на виконання умов п.п.4.1. та 4.2. Договору погоджено орієнтовний обсяг (перелік наданих послуг/вартість правничої допомоги), що надається Адвокатом Клієнту у зв`язку із розглядом справи у Господарському суді Львівської області за позовною заявою МПП «Світлана» до ФОП Ковалик Г.Р. про стягнення заборгованості за договором-заявкою про надання транспортно-експедиційних послуг №КТ19-00591 від 21.06.2019р. в сумі 31000грн., зокрема:

- консультація клієнта (МПП «Світлана»), узгодження правової позиції тривалістю 2 год. вартістю 200грн.;

- вивчення документів, необхідних для складання позовної заяви МПП «Світлана» про стягнення заборгованості з ФОП Ковалик Г.Р. за договором-заявкою про надання транспортно-експедиційних послуг №КТ19-00591 від 21.06.2019р. тривалістю 2год. вартістю 2000грн.;

- підготовка проекту позовної заяви МПП «Світлана» про стягнення заборгованості з ФОП Ковалик Г.Р. за договором-заявкою про надання транспортно-експедиційних послуг №КТ19-00591 від 21.06.2019р. тривалістю 2год. вартістю 2000грн.;

- обговорення з клієнтом проекту позовної заяви МПП «Світлана» про стягнення заборгованості з ФОП Ковалик Г.Р. за договором-заявкою про надання транспортно-експедиційних послуг №КТ19-00591 від 21.06.2019р. тривалістю Ѕ год. вартістю 500грн.;

- коригування тексту позовної заяви МПП «Світлана» про стягнення заборгованості з ФОП Ковалик Г.Р. за договором-заявкою про надання транспортно-експедиційних послуг №КТ19-00591 від 21.06.2019р. тривалістю Ѕгод. вартістю 500грн.;

- формулювання, оформлення та направлення пакету документів (позовної заяви МПП «Світлана» про стягнення заборгованості з ФОП Ковалик Г.Р. за договором-заявкою про надання транспортно-експедиційних послуг №КТ19-00591 від 21.06.2019р. з додатками) на адресу Відповідача тривалістю 1 год. вартістю 1000грн.;

- формулювання, оформлення та направлення пакету документів (позовної заяви МПП «Світлана» про стягнення заборгованості з ФОП Ковалик Г.Р. за договором-заявкою про надання транспортно-експедиційних послуг №КТ19-00591 від 21.06.2019р. з додатками) на адресу Господарського суду Львівської області тривалістю 1 год. вартістю 1000грн.

Вказаний Договір підписано повноважними представниками, їх підписи завірено відтисками печаток Сторін Договору.

28.04.2021р. Адвокатом виставлено Клієнту Рахунок №28/04-21 на попередню оплату за договором в сумі 27000грн., з яких 9000грн. за правничу допомогу по судовій справі про стягнення з ФОП Ковалик Г.Р. заборгованості в сумі 35952,70грн. за договором-заявкою про надання транспортно-експедиційних послуг №КТ19-00591 від 21.06.2019р.

Платіжним дорученням від 6.05.2021р. №560 Позивачем перераховано на користь Адвоката 27000грн. призначення платежу: «попередня оплата за договором про надання правничої допомоги від 28.04.2021р. рах. №28/04-21 від 28.04.2021р. без ПДВ».

Жигалюк Юлія Сергіївна є адвокатом та представником Позивача, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 29.05.2008р. №3332 та ордеру від 06.05.2021р. серії АА №1102928.

Окрім того, суд зазначає що Відповідач наданим чинним законодавством правом на відшкодування документально підтверджених судових витрат не скористався.

Відповідно до ч.8 ст.129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

В судовому засіданні 29.07.2021р. представником Позивача зроблено усну заяву про подання Позивачем доказів в обґрунтування розміру понесених судових витрат в порядку, передбаченому ч.8 ст.129 ГПК України.

З приводу зробленої Позивачем в судовому засіданні 29.07.2021р. усної заяви про подання доказів в обґрунтування розміру понесених судових витрат в порядку, передбаченому ч.8 ст.129 ГПК України суд зазначає і аналогічну правову позицію викладено, зокрема в постановах Східного апеляційного господарського суду від 19.02.2020р. у справі №905/1800/19 від 14.04.2020р. у справі №905/2155/19, Північного апеляційного господарського суду від 26.11.2019р. у справі №910/9709/19, що з аналізу вказаних положень ГПК України вбачається, що, оскільки в спрощеному позовному провадженні судові дебати не проводяться, тому процесуальну дію подання доказів на підтвердження розміру понесених судових витрат Позивач мав право вчинити або до закінчення розгляду справи по суті, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судового розгляду у справі зробив про це відповідну заяву.

З врахуванням наведеного суд зазначає, що відповідно до ч.ч.1-3 ст.221 ГПК України у випадку, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог; для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог; у випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 244 цього Кодексу.

Рішення суду складається із вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин. У разі необхідності у резолютивній частині також вказується про призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дата, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру, понесених нею судових витрат. (ч.1, п.5 ч.6 ст.238 ГПК України).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приписами п.3 ч.4 ст.129 ГПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З підстав наведеного, а також недоведення Позивачем в порядку, визначеному главою 8 розділу 1 ГПК України іншого розміру судових витрат, окрім суми сплаченого за подання позовної заяви до господарського суду судового збору в розмірі 2270грн., недоведення Відповідачем розміру понесених у справі судових витрат, суд дійшов висновків про те, що сплачений Позивачем за подання позовної заяви до господарського суду судовий збір в розмірі 2270грн. слід покласти на Сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, стягнути з Відповідача на користь Позивача 2269,52грн. судового збору, в решті судові витрати в частині сплати судового збору залишити за Позивачем.

Також суд дійшов висновків про наявність правових підстав до призначення судового засідання для вирішення питання про розподіл понесених Позивачем судових витрат у справі на 09:40год. 06.08.2021р. та встановлення Позивачу п`ятиденного строку з моменту ухвалення рішення на подання суду та іншим Учасникам справи доказів в обґрунтування розміру понесених судових витрат.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст. 42, п. 1, 3 ч. 1 ст.129 Конституції України, ст.ст.4, 13, 27, 42, 43, 46, 73, 74, 76,-81, 86, 123, 129, 165, 178, 191, 205, 216, 222, 231, 235, 236, 238, 241, 247, 252Господарського процесуального кодексу України, ст.ст.93, 173, 174, 179, 180, 193, 306, 307, 315, 316Господарського кодексу України, ст.ст.3, 6, 11, 15, 16, 256, 258, 261, 264, 267, 509, 525- 527, 530 599, 610, 612, 614,626, 627, 629, 638, 901, 903, 908, 909, 916, 929, 932Цивільного кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Ковалик Галини Романівни ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код: НОМЕР_3 ) на користь Малого приватного підприємства Світлана (45400, Волинська область, м.Нововолинськ, 15 мікрорайон, буд.2, кв.17; ідентифікаційний код: 13362437) 31000грн. суми основного боргу, 1671,45грн. 3% річних, 3273,60грн. інфляційних втрат та 2269,52грн. судового збору.

3. В решті в позові відмовити.

4. Призначити судове засідання для вирішення питання про розподіл понесених Позивачем судових витрат у справі на 06.08.2021р. о 09:40год.

Засідання відбудеться в приміщенні Господарського суду Львівської області за адресою: м.Львів, вул.Личаківська, 128. Інформація про номер зали судового засідання буде розміщена на дошці оголошень суду.

5. Встановити Малому приватному підприємству Світлана п`ятиденний строк з моменту ухвалення рішення на подання суду та іншим Учасникам справи доказів в обґрунтування розміру понесених судових витрат.

6. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

7. Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 ГПК України.

8. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено 03.08.2021р.

Головуючий суддя Т.Б. Фартушок