ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

04.08.2021 Справа № 905/1091/21

Господарський суд Донецької області у складі судді Бокової Ю.В., при секретарі судового засідання Мальованій О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за позовом товариства з обмеженою відповідальністю ШЛЯХОВИК-97 (65120, Одеська обл., Овідіопольський р-н, селище міського типу Авангард, вулиця Базова, будинок 12; )

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю "СІЛЬВЕРХАУС" (85300, Донецька обл., місто Покровськ, мікрорайон Шахтарський, будинок 25-Б, квартира 32; )

про стягнення 80 414,53 грн., з яких основна заборгованість в розмірі 74880,00 грн., 3% річних в розмірі 1248,61 грн., інфляційні втрати в розмірі 4 285,92 грн.,-

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

С У Т Ь С П О Р У:

Товариство з обмеженою відповідальністю ШЛЯХОВИК-97 звернулося до Господарського суду Донецької області з позовом товариства з обмеженою відповідальністю "СІЛЬВЕРХАУС" з позовом про стягнення 80 414,53 грн., з яких основна заборгованість в розмірі 74 880,00 грн., 3% річних в розмірі 1248,61 грн., інфляційні втрати в розмірі 4 285,92 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов`язань з поставки товару на загальну суму 74 880,00 грн., що стало підставою нарахування позивачем 3% річних в розмірі 1248,61 грн., інфляційних втрат в розмірі 4 285,92 грн.

Представник позивача Домашенко Д.М. в судове засідання з`явився, наполягав на задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник відповідача в жодне судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Оскільки відповідач своїм правом на подання відзиву по справі не скористався, в інший спосіб своєї позиції не довів, суд на підставі ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України вирішує справу за наявними матеріалами.

Стаття 42 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов`язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Як зазначено в ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

При цьому, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши обставини спору, суд, -

В С Т А Н О В И В

17.11.2020 року між товариством з обмеженою відповідальністю ШЛЯХОВИК-97 (далі - постачальник) та товариством з обмеженою відповідальністю "СІЛЬВЕРХАУС" (далі - покупець) було досягнуто усної домовленості на поставку товару згідно переліку на суму 74 880,00 грн. з ПДВ шляхом виставлення останнім рахунку на оплату № 9 від 16.11.2020.

Як вбачається зі змісту вказаного рахунку, оплата цього рахунку означає погодження з умовами поставки товарів. Товар відпускається за фактом надходження коштів на п/р постачальника, самовивозом, за наявності довіреності та паспорта.

На виконання умов вищезазначеного договору позивачем було здійснено попередню оплату за договором, що підтверджується платіжним дорученням № 20421 від 17.11.2020 на суму 74 880,00 грн. Однак, в обумовлений договором строк товар поставлений не був.

В подальшому, позивач звернувся до відповідача із претензією вих. №15042021/1.1ДЗ від 15.04.2021, в якій просив повернути грошові кошти в сумі 74 880,00 грн., у зв`язку із невиконанням відповідачем обов`язку щодо поставки сплаченого товару. Згідно наявного в матеріалах справи опису вкладення та накладної № 2285134 від 15.04.2021, вказана вимога була отримана відповідачем 19.04.2021, що підтверджується відповідним підписом представника відповідача на вказаній накладній (а.с. 11).

Оскільки вищезазначена вимога залишена без відповіді та задоволення, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Оцінюючи правомірність заявлених позовних вимог суд зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, сутність розглядуваного спору полягає у спонуканні відповідача до виконання грошових зобов`язань за укладеним договором.

Відповідно до частини 1 статті 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Частинами 1 та 2 статті 642 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Відповідно до ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.2 ст.205 Цивільного кодексу України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Враховуючи зазначене, судом встановлено, що між сторонами укладено договір поставки у спрощений спосіб шляхом оплати позивачем рахунку № 9 від 16.11.2020 на суму 74 880,00 грн. з ПДВ, що підтверджується платіжним дорученням № 20421 від 17.11.2020 (а.с. 16), що не суперечить вимогам ст.181 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст.712 Цивільного кодексу України та ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Таким чином в силу статті 265 Господарського кодексу України, статті 712 і 655 Цивільного кодексу України, та умов рахунку на оплату № 9 від 16.11.2020, постачальник зобов`язувався передати у власність покупця продукцію, на умовах, викладених в даному рахунку.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України та ст.173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають зокрема з договорів. Аналогічні положення встановлені і в ст.ст. 173-175 Господарського кодексу України.

Таким чином, за висновками суду, з урахуванням вимог ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України внаслідок оплати позивачем на підставі платіжного доручення № 20421 від 17.11.2020 грошових коштів в сумі 74 880,00 грн. виставленого відповідачем рахунку на оплату № 9 від 16.11.2020, між сторонами виникли відповідні зобов`язання..

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому, приписи ч.7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України відносно обов`язковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України та ст.599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Статтею 663 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Приписами ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України визначено, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як вбачається зі змісту рахунку № 9 від 16.11.2020, його оплата означає погодження з умовами поставки товарів. Товар відпускається за фактом надходження коштів на п/р постачальника, самовивозом, за наявності довіреності та паспорта. Будь - яких інших умов постачання товару, зокрема, строків його постачання, сторонами у вказаному рахунку-фактури та договорі не узгоджено.

Судом встановлено, що позивач звертався до відповідача із претензією вих. №15042021/1.1ДЗ від 15.04.2021, в якій просив повернути грошові кошти в сумі 74 880,00 грн., у зв`язку із невиконанням відповідачем обов`язку щодо поставки сплаченого товару, яка була отримана відповідачем 19.04.2021, що підтверджується відповідним підписом представника відповідача на вказаній накладній (а.с. 11).

Звернення позивача до відповідача із вищезазначеною претензією з вимогою про повернення грошових коштів суд вважає належним доказом дотримання позивачем положень ч. 2 ст. 530 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не повідомляв позивача про наявність товару на складі та його готовність для самовивозу позивачем.

Відповідно до ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

Отже, позивач реалізував своє право у порядку, встановленому ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України, шляхом виставлення відповідачу вимоги щодо повернення суми попередньої оплати у розмірі 74 880,00 грн.

Враховуючи те, що вимога направлена відповідачу 15.04.2021, відповідачем в період часу з моменту оплати позивачем рахунку № 9 від 16.11.2020 до звернення із даним позовом до суду не надано позивачу товар та не повернуто отримані за нього грошові кошти в сумі 74 880,00 грн., суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення основної заборгованості в сумі 74 880,00 грн.

Згідно до ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов`язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

За змістом ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання та на вимогу кредитора має сплатити суму боргу.

Позивачем на підставі ст.625 Цивільного кодексу України за період з 17.11.2020 по 07.06.2021 нараховано 3 % річних в сумі 1248,61 грн. та інфляційні втрати 4 285,92 грн. за період з грудня 2020 по квітень 2021.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вказана стаття визначає відповідальність за порушення грошового зобов`язання та її приписи підлягають застосуванню у випадку прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов`язання виникають нові додаткові зобов`язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру. Відповідно такі додаткові зобов`язання є заходами відповідальності за порушення основного зобов`язання, у тому числі, коли має місце прострочення виконання основного зобов`язання.

3% річних за своїми ознаками є платою за користування чужими коштами в цей період прострочки виконання відповідачем його договірного зобов`язання, і за своєю правовою природою є самостійним способами захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов`язань.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права і інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. До вимог про стягнення сум процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 названого Кодексу).

Тобто, всі вищевказані приписи застосовуються у разі наявності прострочення грошового зобов`язання боржника перед кредитором за невиконання (неналежне виконання) умов відповідного договору.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду України від 24.01.2018 по справі № 910/24266/16, відповідно до якої вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат за визначений позивачем період, господарський суд дійшов висновку, що останній є метологогічно та арифметично невірним з огляду на наступне.

Як вже зазначалося, згідно умов рахунку на оплату № 9 від 16.11.2020 сторонами не було узгоджено строків постачання вказаного у ньому товару. У зв`язку з викладеним, підлягають застосуванню положення ч. 2 ст. 530 ЦК України, відповідно до якої якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що позивач звертався до відповідача із претензією вих. №15042021/1.1ДЗ від 15.04.2021, в якій просив повернути грошові кошти в сумі 74 880,00 грн., у зв`язку із невиконанням відповідачем обов`язку щодо поставки сплаченого товару, яка була отримана відповідачем 19.04.2021, що підтверджується відповідним підписом представника відповідача на вказаній накладній (а.с. 11). Відтак, відповідач є таким, що прострочив виконання зобов`язання з 27.04.2021.

Згідно здійсненого судом за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга" розрахунку сума 3 % річних, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 258,49 грн. за загальний період з 27.04.2021 по 07.06.2021.

Враховуючи, що прострочення відповідача з повернення коштів попередньої оплати в сумі 74 880,00 грн. виникло з 27.04.2021, то з огляду на порядок формування індексу інфляції (впродовж усього календарного місяця та за цілий місяць) позивач мав право нараховувати інфляційні втрати з травня 2021. Разом із тим, позивач просить стягнути інфляційні втрати за період з грудня 2020 по квітень 2021, у зв`язку з чим суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 4 285,92 грн.

Згідно ч.1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судовий збір відповідно ст. 123, 129 Господарського процесуального кодексу України стягується з відповідача на користь позивача пропорційно розміру заявлених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 42, 46, 73, 74, 76-79, 86, 91, 123, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги комунального підприємства ШЛЯХОВИК-97 до товариства з обмеженою відповідальністю "СІЛЬВЕРХАУС" з позовом про стягнення 80 414,53 грн., з яких основна заборгованість в розмірі 74 880,00 грн., 3% річних в розмірі 1248,61 грн., інфляційні втрати в розмірі 4 285,92 грн., задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "СІЛЬВЕРХАУС" (85300, Донецька обл., місто Покровськ, мікрорайон Шахтарський, будинок 25-Б, квартира 32; ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю ШЛЯХОВИК-97 (65120, Одеська обл., Овідіопольський р-н, селище міського типу Авангард, вулиця Базова, будинок 12; ) основну заборгованість в сумі 74 880,00 грн., 3% річних в сумі 258,49 грн., судовий збір в розмірі 2121,06 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

У судовому засіданні 04.08.2021 проголошено та підписано вступну та резолютивну частину рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 09.08.2021.

Повідомити учасників справи про можливість ознайомитись з електронною копією судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень за його веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя Ю.В. Бокова