ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" липня 2021 р. Справа №914/2441/15 (914/3057/20)

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії суддів:

головуючий суддя Желік М.Б.

судді Орищин Г.В.

Галушко Н.А.

за участю секретаря судового засідання Гуньки О.П.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім Енерго - Інвест б/н від 09.04.2021 (вх.ЗАГС. №01-05/1325/21 від 15.04.2021)

на рішення Господарського суду Львівської області від 18.03.2021 (повний текст складено 22.03.2021, суддя Цікало А.І.)

у справі № 914/2441/15 (914/3057/20)

за позовом: Публічного акціонерного товариства Львівська вугільна компанія

до відповідача : Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім Енерго - Інвест

про стягнення 27268,33 грн. ( з яких: 23989,73 грн. - основний борг; 1421,90 грн. 3 % річних; 1856,70 грн. інфляційні)

у межах справи №914/2441/15

про банкрутство Публічного акціонерного товариства Львівська вугільна компанія

за участю представників:

від позивача: керуючий санацією Степаненко І.Є., адвокат Кріль Н.Г.;

від відповідача: не з`явився;

Учасникам процесу роз`яснено права та обов`язки, передбачені ст.ст. 35, 42, 46, Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст.222 Господарського процесуального кодексу України фіксування судового засідання здійснюється технічними засобами.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 18.03.2021 у справі №914/2441/15 (914/3057/20) позов Публічного акціонерного товариства Львівська вугільна компанія до Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім Енерго-Інвест про стягнення 27268 грн. 33 коп. (з яких: 23989,73 грн. основний борг; 1421,90 грн. 3% річних; 1856,70 грн. інфляційні) заборгованості за договором на надання послуг з організації перевезення та погрузки вугільної продукції від 24.03.2017 №24-03/17 задоволено частково. Стягнуто з ТзОВ Торговий дім Енерго-Інвест на користь ПАТ Львівська вугільна компанія 25299,23 грн. заборгованості за договором (з яких: 23989,73 грн. основний борг; 706,15 грн. 3% річних; 603,35 грн. інфляційні) та 2038,35 грн. судового збору. В задоволенні позову в частині стягнення 1969 грн. 10 коп. (з яких: 715,75 грн. 3% річних; 1253,35 грн. інфляційні) відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням скаржник звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 18.03.2021 у справі №914/2441/15 (914/3057/20) та ухвалити нове рішення яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Львівська вугільна компанія.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 15.04.2021 справу №914/2441/15(914/3057/20) передано колегії суддів у наступному складі: Желік М.Б. - головуючий суддя (суддя-доповідач), члени колегії Орищин Г.В., Галушко Н.А.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 20.04.2021 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім Енерго - Інвест залишено без руху, апелянту встановлено строк на усунення недоліків апеляційної скарги, а саме для надання доказів сплати судового збору та доказів надсилання копії скарги іншій стороні у справі.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 31.05.2021, після усунення недоліків апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 23.06.2021.

На адресу суду від представника ПАТ Львівська вугільна компанія надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№01-04/4457/21 від 16.06.2021).

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 23.06.2021 розгляд справи відкладено на 28.07.2021.

В судове засідання 28.07.2021 з`явились представник позивача та керуючий санацією ПАТ «Львівська вугільна компанія» (позивача), апелянт явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив.

Відповідно до ч.12 ст.270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Ухвалу суду про відкриття апеляційного провадження було надіслано апелянту на адресу, зазначену ним в апеляційній скарзі. Вказана адреса відповідає місцезнаходженню відповідача (апелянта) згідно із Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та юридичних осіб. Поштове направлення повернулось з відміткою пошти «Адресат відсутній».

Про відкладення розгляду на 23.06.2021 справи представника апелянта було повідомлено телефонограмою (долучено до матеріалів справи).

Враховуючи те, що явка представників в судове засідання не визнавалась обов`язковою, клопотань про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило, колегія суддів вважає за можливе здійснювати розгляд справи за відсутності представника апелянта.

Представник позивача та керуючий санацією в судовому засіданні надали суду пояснення щодо фактичних обставин справи, проти задоволення вимог апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, взявши до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а відтак оскаржуване рішення слід залишити без змін, з огляду на наступне.

В провадженні Господарського суду Львівської області перебуває справа №914/2441/15 про банкрутство Публічне акціонерне товариство Львівська вугільна компанія на стадії санації.

Публічне акціонерне товариство Львівська вугільна компанія звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до до Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім Енерго-Інвест про стягнення 27268 грн. 33 коп. (з яких: 23989,73 грн. основний борг; 1421,90 грн. 3% річних; 1856,70 грн. інфляційні) заборгованості за договором на надання послуг з організації перевезення та погрузки вугільної продукції від 24.03.2017 №24-03/17.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 30.11.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження в межах справи №914/2441/15 про банкрутство ПАТ Львівська вугільна компанія.

Відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції відзиву на позов не надав, проти позову не заперечив, участі в судових засіданнях не брав, проте подав заяву про закриття провадження у справі у зв`язку із зарахуванням зустрічних однорідних вимог. Заява обґрунтована тим, що ПАТ Львівська вугільна компанія має заборгованість перед ТзОВ Торговий дім Енерго-Інвест за Договором № 02/01-18 від 02.01.2018 у розмірі 195783,18 грн., у зв`язку з чим відповідач надіслав на адресу позивача заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог від 14.03.2021 р.

Позивач заперечив проти заяви відповідача про зарахування зустрічних однорідних вимог, зазначивши про відсутність заборгованості позивача перед відповідачем за Договором № 02/01-18 від 02.01.2018, оскільки п. 3.3. Договору № 02/01-18 від 02.01.2018 передбачено, що розрахунки за продукцію здійснюються після її відвантаження.

Місцевий господарський суд, ухвалюючи оскаржене рішення, дійшов висновку про те, що заборгованість відповідача перед позивачем за надані послуги згідно з договором надання послуг з організації перевезення та погрузки вугільної продукції № 24-03/17 від 24.03.2017 становить 23989,73 грн., за здійсненим судом перерахунком заявлених позивачем до стягнення 3% річних та інфляційних втрат їх розмір становить 706,15 грн. та 603,35 грн. відповідно, заява відповідача про закриття провадження у даній справі у зв`язку із зарахуванням зустрічних однорідних вимог не підлягає задоволенню, оскільки вимоги, які зараховуються не є безспірними та однорідними.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що оскаржене рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Так, скаржник зазначає, що суд не врахував наявність зустрічної заборгованості, яка значно перевищує борг відповідача. Така заборгованість існує за договором поставки товару №02/01-18 від 02.01.2018, укладеного між ПАТ «Львівська вугільна компанія» та ТзОВ «Торговий дім «Енерго-Інвест», на виконання умов якого ТзОВ «Торговий дім «Енерго-Інвест» сплатило на користь ПАТ «Львівська вугільна компанія» 531 150,00 грн., однак, ПАТ «Львівська вугільна компанія» здійснило поставку товару на суму 335 367,70 грн. Отже, розмір зустрічних грошових зобов`язань становить 195 782,28 грн. 14.03.2021 відповідач звернувся до позивача із заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог, відповідно, зменшивши розмір своєї дебіторської заборгованості, погасив свої зобов`язання перед позивачем. Проте, суд протиправно не взяв до уваги правочин відповідача, спрямований на виконання своїх зобов`язань перед позивачем. Апелянт покликається на правові висновки, викладені у постанові Верховного суду від 15.08.2019 у справі №910/21683/17, відповідно до яких моментом припинення зобов`язань сторін є момент вчинення заяви про зарахування зустрічних вимог як одностороннього правочину.

Також скаржник не погоджується з висновком суду про те, що відповідачем не доведено однорідність зобов`язань, оскільки відповідач надав суду докази того, що зобов`язання є грошовими та виникли на підставі господарських договорів. Крім того, не відповідає дійсним відносинам між сторонами той факт, що позивач заперечує наявність зустрічної заборгованості, адже дійсні відносини між сторонами зафіксовані у первинних бухгалтерських та фінансових документах сторін, а позивачем не надано жодного доказу, який би спростовував наявність зустрічної заборгованості.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що відповідач на стадії підготовчого провадження у справі в суді першої інстанції не подав відзиву на позовну заяву, не з`являвся у судові засідання та не заявив про зарахування зустрічних вимог до позивача. Заяву про зарахування зустрічних вимог відповідач подав суду лише після закриття підготовчого провадження, тому в судовому засіданні 18.03.2021 позивач усно заперечував цю заяву з підстав відсутності зустрічних однорідних вимог, а сама заява надійшла позивачу лише 24.03.2021, після ухвалення рішення суду. За умовами договору №02/01-18 від 02.01.2018, ТзОВ «Торговий дім «Енерго-Інвест» є власником продукції, поставка якої передбачена договором та оплачена відповідачем (відходів вуглезбагачення) на суму 195 783,18 грн., однак, відповідач не повідомляв позивача про наміри вивезти придбану породу. Тобто, зустрічна заборгованість позивача перед відповідачем у безспірному грошовому виразі відсутня і зарахування зустрічних однорідних вимог не може бути проведено. 29.03.2021 позивач направив відповідачу заперечення щодо заяви про зарахування зустрічних вимог, а ухвалою Господарського суду Львівської області від 09.06.2021 у справі №914/2441/15 (914/1563/21) відкрито провадження у справі за позовом ПАТ «Львівська вугільна компанія» до ТзОВ «Торговий дім «Енерго-Інвест» від 14.03.2021 про зарахування зустрічних однорідних вимог. Покликаючись на практику Верховного Суду, позивач зазначає, що наявність заперечень щодо існування зустрічних однорідних вимог підтверджує, що вимоги про зарахування не є безспірними.

До відзиву додано копію заяви ТзОВ «Торговий дім «Енерго-Інвест» від 14.03.2021 про зарахування зустрічних однорідних вимог з відміткою про одержання позивачем, копія заперечення №2/431 від 29.03.2021 (з доказами відправки), копію ухвали Господарського суду Львівської області від 09.06.2021 у справі №914/2441/15 (914/1563/21).

Колегія суддів не бере до уваги доказів, доданих позивачем до відзиву на апеляційну скаргу, з огляду на вимоги ч.3 ст.269 ГПК України, зокрема, зважаючи на те, що такі докази не були предметом дослідження під час розгляду справи в суді першої інстанції та виникли в часі пізніше від дати ухвалення оскарженого рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції вірно встановив наступні фактичні обставини спору.

24.03.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю Торговий дім Енерго-Інвест (замовник) та Публічним акціонерним товариством Львівська вугільна компанія (виконавець) укладено договір на надання послуг з організації перевезення та погрузки вугільної продукції № 24-03/17.

Згідно з п.1.1. договору, виконавець приймає на себе обов`язки по наданню таких послуг: перевезення, погрузка та опробування на якість вугільної продукції у вагони з використанням відповідних залізничних кодів. Послуги надаються на підставі заявки замовника (відповідача) із зазначенням адреси, реквізитів вантажоодержувача, кількості і марки продукції, що відвантажується.

Відповідно до п.2.1. договору, вартість послуг за цим договором вказано в додатку №1.

У додатку №1 до договору сторони погодили вартість послуг, а саме: погрузка вугільної продукції в залізничні вагони 30,00 грн. з ПДВ за 1 тонну; організація залізничних перевезень 3000,00 грн. з ПДВ за 1 партію; хімічний аналіз вугільної продукції (зола, волога, вихід летких речовин, сірка, теплота згорання) 300,00 грн. з ПДВ за 1 пробу; опробування якості вугільної продукції з проведенням хімічного аналізу і оформлення посвідчення якості 1140,00 грн. з ПДВ за 1 партію.

На виконання умов договору, позивач надав відповідачу відповідні послуги на загальну суму 23989,73 грн., що підтверджується актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 06.09.2018 р. № 8 на суму 1440,00 грн., від 17.09.2018 р. № 9 на суму 1440,00 грн., від 18.09.2018 р. № 10 на суму 1440,00 грн., від 03.10.2018 р. № 11 на суму 949,73 грн., від 06.10.2018 р. № 12 на суму 1440,00 грн., від 16.10.2018 р. № 13 на суму 1440,00 грн., від 18.10.2018 р. № 14 на суму 1440,00 грн., від 19.10.2018 р. № 15 на суму 1440,00 грн., від 19.10.2018 р. № 16 на суму 1440,00 грн., від 23.10.2018р. № 17 на суму 1440,00 грн., від 29.10.2018 р. № 18 на суму 1440,00 грн., від 30.10.2018 р. № 19 на суму 1440,00 грн., від 06.11.2018 р. № 20 на суму 1440,00 грн., від 06.11.2018 р. № 21 на суму 1440,00 грн., від 07.11.2018 р. № 22 на суму 1440,00 грн., від 08.11.2018 р. № 23 на суму 1440,00 грн., від 22.11.2018 р. № 24 на суму 1440,00 грн.

Претензій щодо якості наданих позивачем послуг у відповідача не було.

Відповідач не провів оплати за отримані послуги, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 23989,73 грн.

07.11.2019 позивач надіслав відповідачу претензію від 06.11.2019 вих. №2/926, в якій просив відповідача погасити заборгованість у розмірі 23989,73 грн.

12.05.2020 позивач надіслав відповідачу ще одну претензію від 08.05.2020 №2/304 про погашення заборгованості за договором у розмірі 23989,73 грн.

Проте, зазначені претензії залишено відповідачем без відповіді та задоволення.

За неналежне виконання грошового зобов`язання, позивачем нараховано відповідачу 1421,90 грн. 3% річних та 1856,70 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч.1 ст.173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно із ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 901 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.903 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобов`язань. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджено, що заборгованість відповідача перед позивачем за надані послуги згідно договору на надання послуг з організації перевезення та погрузки вугільної продукції №24-03/17 від 24.03.2017 становить 23989,73 грн.

Відповідач вказану заборгованість не заперечив.

У зв`язку з неналежним виконання відповідачем грошового зобов`язання щодо оплати наданих послуг, відповідно до ст. 625 ЦК України, позивачем нараховано відповідачу 1421,90 грн. 3% річних та 1856,70 грн. інфляційних втрат.

Позивачем здійснено нарахування інфляційних втрат та 3% річних за період з 22.11.2018 до 12.11.2020 на заборгованість у розмірі 23989,73 грн.

Суд першої інстанції, здійснивши власний розрахунок 3% річних та інфляційних за період 20.11.2019 12.11.2020, встановив, що розмір 3% річних становить 706,15 грн., а інфляційних втрат 603,35 грн., а отже, та дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення 715,75 грн. 3% річних та 1253,35 грн. інфляційних втрат.

Враховуючи те, що договором на надання послуг з організації перевезення та погрузки вугільної продукції №24-03/17 від 24.03.2017 не встановлено строку виконання відповідачем обов`язку щодо оплати наданих послуг, а лише вказано, що оплата послуг проводиться на підставі рахунків-фактур (п. 2.2. договору), строк виконання відповідачем обов`язку щодо оплати наданих послуг слід визначати моментом пред`явлення вимоги (ст. 530 ЦК України).

Претензія від 06.11.2019 вих. № 2/926 надіслана відповідачу 07.11.2019, враховуючи п`ятиденний строк доставки поштових відправлень Укрпоштою, а також семиденний строк задоволення претензії, встановлений ч.2 ст.530 ЦК України, нарахування 3% річних та інфляційних втрат слід починати з 20.11.2019, а не з 22.11.2018 як зазначено позивачем в розрахунку.

Провівши власний перерахунок 3% річних та інфляційних втрат за період з 20.11.2019 по 12.11.2020, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду щодо розміру 3% річних та інфляційних втрат, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Апеляційна скарга доводів в частині нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат на суму заборгованості не містить.

Щодо доводів апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги заяву відповідача від 14.03.2021 про зарахування зустрічних однорідних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

У заяві про зарахування зустрічних однорідних вимог від 14.03.2021 відповідач зазначає, що у позивача існує заборгованість перед відповідачем за договором поставки товару №02/01-18 від 02.01.2018, укладеного між ПАТ «Львівська вугільна компанія» та ТзОВ «Торговий дім «Енерго-Інвест», на виконання умов якого ТзОВ «Торговий дім «Енерго-Інвест» сплатило на користь ПАТ «Львівська вугільна компанія» 531 150,00 грн., однак, ПАТ «Львівська вугільна компанія» здійснило поставку товару на суму 335 367,70 грн. Отже, розмір зустрічних грошових зобов`язань становить 195 782,28 грн. У зв`язку з цим відповідач повідомив позивача про припинення у повному обсязі зобов`язання ТзОВ «Торговий дім «Енерго-Інвест» перед ПАТ «Львівська вугільна компанія» за договором надання послуг з організації перевезення та погрузки вугільної продукції №24-03/17 від 24.03.2017.

Згідно з частиною третьою статті 203 Господарського кодексу господарське зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Статтею 601 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Відповідно до ч.5 ст. 202 Цивільного кодексу України, до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Заява відповідача про зарахування зустрічних однорідних вимог, надіслана відповідачем позивачу, за своєю правовою природою є одностороннім правочином, направленим на припинення взаємних грошових зобов`язань сторін у справі.

Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань: в одному - одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні - є кредитором у другому). Також можливе часткове зарахування, коли одне зобов`язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов`язання.

Відповідно до положень ст. 601 ЦК України, вимоги, які підлягають зарахуванню, мають відповідати таким умовам: - бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); - бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, наприклад, грошей), при цьому правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог, отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо); - строк виконання таких вимог має бути таким, що настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не доведено однорідність вимог до Публічного акціонерного товариства Львівська вугільна компанія, які зараховуються згідно із заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог від 14.03.2021.

Відповідно до умов договору №02-01-18 від 02.01.2018 продавець (ПАТ «Львівська вугільна компанія») зобов`язується поставити продукцію, а покупець прийняти її і провести повні розрахунки (п.1.1. договору); поставці підлягають відходи вуглезбагачення гравітації (порода) в кількості 20 000,00 тонн (п.2.1. договору); загальна сума договору становить 1 060 000,00 грн. (п.2.2. договору); відвантаження продукції проводиться автомобільним або залізничним транспортом за рахунок покупця (п.2.3. договору).

Апелянт (відповідач) стверджує, що оплатив позивачу 531 150,00 грн., а поставку позивач здійснив на суму 335 366,82 грн.

Позивач стверджує, що відвантаження продукції здійснюється транспортом відповідача, і відповідач всупереч умовам договору, товару (породи), власником якого він є, не відвантажив.

Слід зазначити, що за умовою однорідності зустрічних вимог зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, наприклад, грошей.

Оскільки у ст.689, 690 ЦК України встановлено обов`язок покупця прийняти товар, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не доведено однорідність вимог за договором №02-01-18 від 02.01.2018 із вимогами про стягнення коштів (заборгованості за договором надання послуг з організації перевезення та погрузки вугільної продукції №24-03/17 від 24.03.2017).

Окрім того, місцевий господарський суд вірно вказав, що необхідною умовою зарахування зустрічних однорідних вимог є їх безспірність. Так, у постанові від 22.01.2021 у справі №910/11116/19 Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначає, що безспірність вимог, які зараховуються, а саме: відсутність між сторонами спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, є важливою умовою для зарахування вимог. Умова безспірності стосується саме вимог, які зараховуються, а не заяви про зарахування, яка є одностороннім правочином і не потребує згоди іншої сторони, якщо інше не встановлено законом або договором.

Проте, як вбачається із правових позицій сторін, викладених у процесуальних заявах у справі, наявний спір саме щодо змісту та умов виконання договору поставки товару №02-01-18 від 02.01.2018, тобто, вимоги, які зараховуються згідно із заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог від 14.03.2021, не є безспірними.

Відтак місцевий господарський суд правомірно відмовив відповідачу у задоволенні заяви про закриття провадження у справі у зв`язку із зарахуванням зустрічних однорідних вимог.

Відповідно до змісту п.3 ч.2 ст.129 Конституції України, ст.13, ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно зі ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оскаржуване рішення вказаним вимогам відповідає.

Враховуючи встановлені обставини справи, зважаючи на те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи, беручи до уваги межі перегляду оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.

В порядку положень ст. 129 ГПК України судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, слід покласти на скаржника.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 269, 270, 275, 276, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні вимог апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім Енерго - Інвест б/н від 09.04.2021 (вх.ЗАГС. №01-05/1325/21 від 15.04.2021) - відмовити.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 18.03.2021 у справі № 914/2441/15 (914/3057/20) залишити без змін.

3. Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови складено 09.08.2021.

Головуючий суддя Желік М.Б.

суддя Орищин Г.В.

суддя Галушко Н.А.