РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.08.2021Справа № 910/7348/21

Господарський суд міста Києва в складі судді Коткова О.В., розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу № 910/7348/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Біофарма плазма"

до Дочірнього підприємства "Горизонт парк"

про стягнення грошових коштів

Без виклику учасників судового процесу.

СУТЬ СПОРУ:

06 травня 2021 року до Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю "Біофарма плазма" (позивач) надійшла позовна заява № БО-000000404 від 26.04.2021 року до Дочірнього підприємства "Горизонт парк" (відповідач) про стягнення грошових коштів сплачених в якості гарантійного платежу за договором оренди № 11/19/04 від 26.11.2019 року в розмірі 241 366,16 грн., з них: основного боргу - 240 762,49 грн. (двісті сорок тисяч сімсот шістдесят дві гривні 49 копійок) та 3% річних - 603, 67 грн. (шістсот три гривні 67 копійок).

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором оренди № 11/19/04 від 26.11.2019 року в частині повернення невикористаного гарантійного платежу, у зв`язку з чим у позивача виникла необхідність звернутися до суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.05.2021 року у справі № 910/7348/21 позовну заяву № БО-000000404 від 26.04.2021 року Товариства з обмеженою відповідальністю "Біофарма плазма" до Дочірнього підприємства "Горизонт парк" про стягнення грошових коштів залишено без руху, надано Товариству з обмеженою відповідальністю "Біофарма плазма" строк для усунення встановлених недоліків позовної заяви протягом 5 (п`яти) днів з дня вручення даної ухвали.

У відповідності до відомостей з офіційного веб-сайту Державного підприємства "Укрпошта" за поштовим ідентифікатором № 460 вбачається, що поштове відправлення з ухвалою суду від 18.05.2021 року у справі № 910/7348/21 було вручене уповноваженому представнику позивача - 29.05.2021 року.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 116 Господарського процесуального кодексу України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Тобто, строк для усунення встановлених недоліків позовної заяви до 03.04.2021 року (включно).

28.05.2021 року через відділ діловодства суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Біофарма плазма" надійшла заява № БО-000000539 від 28.05.2021 року "Про усунення недоліків позовної заяви".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.06.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/7348/21, ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; встановлено відповідачу строк у п`ятнадцять днів з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позов із урахуванням вимог, передбачених статтею 165 Господарського процесуального кодексу України, з викладенням мотивів повного або часткового відхилення вимог позивача з посиланням на діюче законодавство; докази направлення відзиву позивачу.

23.06.2021 року через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву № ГП-вих-2021-85 від 17.06.2021 року, в якому відповідач проти позовних вимог заперечив, мотивуючи це тим, що за рахунок гарантійного платежу відповідачем було покрито прострочену заборгованість позивача, після проведення усіх розрахунків за договором залишок гарантійного платежу становив 371 291,61 грн., вказана сума була повернута позивачу 26.04.2021 року, підстави для повернення гарантійного платежу у розмірі 240 762,49 грн. відсутні.

02.07.2021 року через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив № БО-000000719 від 02.07.2021 року.

02.07.2021 року через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання № БО-000000720 від 02.07.2021 року «Про витребування доказів».

Вказане клопотання судом було відхилене, з підстав його необґрунтованості, виходячи з того, що у клопотанні чітко не зазначено, які саме докази позивач просить витребувати, до клопотання не надано доказів на підтвердження вжиття заходів для отримання цих доказів самостійно, як і не надано доказів на підтвердження причин неможливості самостійного отримання цих доказів, а для повного та об`єктивного розгляду справи № 910/7348 у суду відсутня необхідність витребовувати документи, суд дійшов висновку, що клопотання про витребування доказів задоволенню не підлягає/

15.07.2021 року через відділ діловодства суду від відповідача надійшли заперечення № ГП-вих-2021-100 від 14.07.2021 року.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами (ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України).

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

26.11.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Біофарма плазма" (надалі - позивач, орендар) та Дочірнім підприємством "Горизонт парк" (надалі - відповідач, орендодавець) укладено договір оренди № 11/19/04 (надалі - договір), відповідно до п. 2.1. якого, орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування (оренду) приміщення, вказані в підпункті 1.1.20 цього договору та додатку № 1 до нього, в порядку та на умовах, передбачених цим договором.

Згідно з п. 3.1. договору об`єкт оренди передається орендодавцем та приймається орендарем за актом приймання із зазначенням його (об`єкту оренди) санітарного і технічного стану. Акт приймання підписується уповноваженими представниками орендодавця та орендаря, і з моменту його підписання є невід`ємною частиною цього договору.

01.01.2020 року за актом приймання-передачі нежитлових приміщень орендодавець передав, а орендар прийняв нежитлове приміщення, загальною площею 418,80 кв.м, під назвою 5-А, що розташовано на 5-му поверсі в нежитлових приміщеннях, групи приміщень в будівлі адміністративно-побутового комплексу (літ. С), загальною площею 18 556,80 кв.м, що є складовою будинку.

Пунктом 8.1. договору передбачено, що для забезпечення виконання своїх зобов`язань за договором, орендар сплачує орендодавцю гарантійний платіж. Сума гарантійного платежу на дату укладення договору оренди визначена у додатку №1, який є невід`ємною частиною договору (п. 8.2. договору).

Відповідно до п. 13 додатку № 1 до договору гарантійний платіж за приміщення складається з суми орендної плати за два останні місяці оренди приміщення з врахуванням її коригування за весь строк оренди 583 873,55 грн. без урахування ПДВ, що на дату підписання цього договору складає 24 273,65 дол. США без урахування ПДВ та експлуатаційного платежу в сумі 156 044,88 грн. без урахування ПДВ.

На виконання умов договору оренди № 11/19/04 від 26.11.2019 року позивач сплати в гарантійний платіж у розмірі 739 918,43 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 759 від 11.12.2019 року на суму 447 981,66 грн. та № 1092 від 24.12.2019 року на суму 291 936,77 грн.

09.02.2021 року за актом приймання-передачі (повернення) приміщення орендар повернув, а орендодавець прийняв нежитлове приміщення, загальною площею 418,80 кв.м, під назвою 5-А, що розташовано на 5-му поверсі в нежитлових приміщеннях, групи приміщень в будівлі адміністративно-побутового комплексу (літ. С), загальною площею 18 556,80 кв.м, що є складовою будинку та знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Миколи Амосова (Протасів Яр узвіз), 12.

Відповідно до п. 8.3. договору, гарантійний платіж утримується орендодавцем протягом строку дії договору як забезпечення сплати орендарем на користь орендодавця будь-якої простроченої заборгованості з усіх передбачених договором платежів, а також виконання орендарем інших обов`язків за цим договором. Орендодавець має право за власним рішенням в односторонньому порядку покрити за рахунок гарантійного платежу прострочену заборгованість орендаря по будь-яким платежах, в т.ч. по штрафних санкціях та по відшкодуванню збитків, завданих орендодавцю орендарем (персоналом орендаря, клієнтами або відвідувачами орендаря), в тому числі витрати на ремонт приміщень та інші витрати, спричинених невиконанням орендарем вимог цього договору.

Пунктом 8.6. договору встановлено, що у випадку, якщо протягом строку дії цього договору частина гарантійного платежу використовується орендодавцем з підстав, що зазначені в цьому договорі, орендодавець направляє орендарю письмове повідомлення про проведення відрахування коштів з суми гарантійного платежу, яке одночасно є вимогою на поповнення суми гарантійного платежу до необхідного розміру (на суму, яку орендарю необхідно доплатити для поповнення гарантійного платежу, орендодавцем може бути виписаний рахунок). Орендар зобов`язаний поповнити розмірі гарантійного платежу до сум згідно зобов`язань, що випливають з умов цього договору, протягом 5 (п`яти) банківських днів з моменту отримання відповідного повідомлення орендодавця про необхідність поповнення гарантійного платежу.

В п. 8.7. договору визначено, що у випадку, якщо на день повернення приміщення з оренди від орендаря до орендодавця гарантійний платіж (його частина) не був використаний у порядку, встановленому цим договором, сплачена орендарем сума гарантійного платежу (чи його невикористана частина) повертається орендарю протягом 60 (шістдесяти) календарних днів з дня складення акту повернення, але в будь-якому випадку не раніше проведення орендарем всіх розрахунків за цим договором, зокрема, але не виключно платежу, визначеного п. 6.4. договору.

Листом № БО-000000120 від 15.02.2021 року позивач просив відповідача повернути гарантійний платіж, за вирахуванням суми в розмірі 127 864,33 грн.

Листами № 30 від 25.01.2021 року, № 102 від 01.03.2021 року, № 156 від 23.03.2021 року відповідач просив позивача сплатити експлуатаційний платіж в сумі 217 63,24 грн. згідно рахунку на оплату № 153 від 27.01.2021 року.

У листах № БО-000000075 від 27.01.2021 року, № БО-000000119 від 15.02.2021 року позивач просив відповідача надати роз`яснення та детальний розрахунок витрат на утримання будівлі, а також підтвердження реальності понесення таких витрат та детальний розрахунок щодо обрахування належної до сплати позивачем частки у видатках на утримання зон загального користування.

26.04.2021 року платіжним дорученням № 735 відповідачем було повернуто позивачу гарантійний платіж у сумі 371 291,61 грн., про що позивача було повідомлено листом № ГП-вих-2021-26 від 26.04.2021 року.

За розрахунками позивача, розмір неповернутого гарантійного платежу становить 240 762,49 грн., у зв`язку з чим позивач вказує на наявність заборгованості у розмірі 240 762,49 грн.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Окрім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 603,67 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що укладений між сторонами договір за своїм змістом та правовою природою є договором найму (оренди).

Відповідно до ч. 1 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Аналогічна норма закріплена й у частині 1 статті 759 Цивільного кодексу України, відповідно до якої за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно ст. 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Як вже було встановлено судом вище, 26.11.2019 року між позивачем, як орендарем, та відповідачем, як орендодавцем, було укладено договір оренди № 11/19/04, за умовами якого, орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування (оренду) приміщення, вказані в підпункті 1.1.20 цього договору та додатку № 1 до нього, в порядку та на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до п. 3.1. договору об`єкт оренди передається орендодавцем та приймається орендарем за актом приймання із зазначенням його (об`єкту оренди) санітарного і технічного стану. Акт приймання підписується уповноваженими представниками орендодавця та орендаря, і з моменту його підписання є невід`ємною частиною цього договору.

На підставі акту приймання-передачі нежитлових приміщень від 01.01.2020 року орендодавець передав, а орендар прийняв нежитлове приміщення, загальною площею 418,80 кв.м, під назвою 5-А, що розташовано на 5-му поверсі в нежитлових приміщеннях, групи приміщень в будівлі адміністративно-побутового комплексу (літ. С), загальною площею 18 556,80 кв.м, що є складовою будинку.

Пунктом 8.1. договору передбачено, що для забезпечення виконання своїх зобов`язань за договором, орендар сплачує орендодавцю гарантійний платіж. Сума гарантійного платежу на дату укладення договору оренди визначена у додатку №1, який є невід`ємною частиною договору (п. 8.2. договору).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору оренди № 11/19/04 від 26.11.2019 року позивач сплати в гарантійний платіж у розмірі 739 918,43 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 759 від 11.12.2019 року на суму 447 981,66 грн. та № 1092 від 24.12.2019 року на суму 291 936,77 грн.

Судом встановлено, що відповідно до акту приймання-передачі (повернення) приміщення від 09.02.2021 року орендар повернув, а орендодавець прийняв нежитлове приміщення, загальною площею 418,80 кв.м, під назвою 5-А, що розташовано на 5-му поверсі в нежитлових приміщеннях, групи приміщень в будівлі адміністративно-побутового комплексу (літ. С), загальною площею 18 556,80 кв.м, що є складовою будинку та знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Миколи Амосова (Протасів Яр узвіз), 12.

Пунктом 8.7. договору передбачено, що у випадку, якщо на день повернення приміщення з оренди від орендаря до орендодавця гарантійний платіж (його частина) не був використаний у порядку, встановленому цим договором, сплачена орендарем сума гарантійного платежу (чи його невикористана частина) повертається орендарю протягом 60 (шістдесяти) календарних днів з дня складення акту повернення, але в будь-якому випадку не раніше проведення орендарем всіх розрахунків за цим договором, зокрема, але не виключно платежу, визначеного п. 6.4. договору.

Відповідно до статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Згідно зі статтею 252 Цивільного кодексу України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

За приписами частини 1 статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (ч. 5 ст. 254 ЦК України).

Отже, строк повернення невикористаного гарантійного платежу до 12.04.2021 року, оскільки згідно приписів ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України, якими передбачено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, днем закінчення строку є перший за ним робочий день - 12.04.2021 року, оскільки 10.04.2021 року перепадає на вихідний день - на суботу.

Як слідує з матеріалів справи, в листі № БО-000000120 від 15.02.2021 року позивач просив відповідача повернути гарантійний платіж, за вирахуванням суми в розмірі 127 864,33 грн.

В листі № ГП-вих-2021-26 від 26.04.2021 року відповідач повідомив позивача про те, що за рахунок гарантійного платежу відповідачем було покрито прострочену заборгованість позивача, після проведення усіх розрахунків за договором залишок гарантійного платежу становив 371 291,61 грн. Гарантійний платіж у сумі 371 291,61 грн. 26.04.2021 року платіжним дорученням № 735 було повернуто позивачу.

При цьому судом встановлено, що у листах № БО-000000075 від 27.01.2021 року та № БО-000000119 від 15.02.2021 року позивач просив відповідача надати роз`яснення та детальний розрахунок витрат на утримання будівлі, а також підтвердження реальності понесення таких витрат та детальний розрахунок щодо обрахування належної до сплати позивачем частки у видатках на утримання зон загального користування.

В свою чергу, відповідач у листах № 30 від 25.01.2021 року та № 102 від 01.03.2021 року повідомив позивача, що ознайомлення з первинними документами, пов`язаними з розрахунком відсоткової ставки ТОВ «Біофарма плазма» у експлуатаційних витратах ДП «Горизонт парк» можливо виключно в офісі орендодавця після підписання відповідного договору про конфіденційність та узгодження годин для ознайомлення з документацією, зняття копій, фото-, відео- зйомка первинних документів без попереднього письмового дозволу орендодавця не дозволяється.

Оскільки всю суму гарантійного платежу не було повернуто відповідачем, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача неповерненого гарантійного платежу в розмірі 240 762,49 грн.

Положеннями ст. 570 Цивільного кодексу України визначено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником в рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Оскільки, в силу чинного законодавства позивач наділений правом вимагати повернення невикористаного гарантійного платежу та враховуючи, що позивач має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 240 762,49 грн. основного боргу (невикористаного гарантійного платежу) за договором оренди № 11/19/04 від 26.11.2019 року є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 3% річних у розмірі 603,67 грн.

Згідно з приписами статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний оплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13.11.2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) визначено, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11.04.2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Як вже було встановлено судом вище, строк повернення невикористаного гарантійного платежу до 12.04.2021 року, отже відповідач є таким, що прострочив виконання зобов`язання по поверненню гарантійного платежу з 13.04.2021 року, отже правомірним є нарахування 3% річних з 13.04.2021 року по 23.04.2021 року (граничний строк нарахування 3% річний визначений позивачем).

Здійснивши розрахунок 3% річних за період з 13.04.2021 року по 23.04.2021 року, судом встановлено, що загальна сума 3% річних, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, за розрахунком суду, становить 553,36 грн., в іншій частині позовних вимог щодо стягнення 3% річних в сумі 50,31 грн. позивачу належить відмовити.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У частині третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин третьої-четвертої статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд зауважує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 року у справі № 917/2101/17. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

До того ж, суд наголошує, що 17.10.2019 року набув чинності Закон України від 20.09.2019 року № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Шабельник проти України" (заява № 16404/03) від 19.02.2009 зазначається, що хоча стаття 6 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством (див. рішення у справі "Шенк проти Швейцарії" від 12.07.1998 та у справі "Тейшейра ді Кастру проти Португалії" від 09.06.1998).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Принцип належності доказів полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Верховний Суд відзначає, що правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Підсумовуючи викладені вище фактичні обставини, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства та матеріалів справи в цілому, суд дійшов висновку, що надані позивачем докази у підтвердження заявлених позовних вимог є більш вірогідними, ніж докази, надані відповідачем у їх спростовання, відтак позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню про стягнення 241 315,85 грн., з них: основного боргу - 240 762,49 грн. (двісті сорок тисяч сімсот шістдесят дві гривні 49 копійок) та 3% річних - 553,36 грн. (п`ятсот п`ятдесят три гривні 36 копійок).

З приводу висвітлення всіх доводів відповідачів суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 року Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 3619,73 грн. відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 73, 86, 129, 219, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства "Горизонт парк" (ідентифікаційний код 42260998, адреса: 01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 36, літера Д) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Біофарма плазма" (ідентифікаційний код 39000694, адреса: 09100, Київська обл., м. Біла Церква, вул. Київська, 37-В) грошові кошти: основного боргу - 240 762,49 грн. (двісті сорок тисяч сімсот шістдесят дві гривні 49 копійок), 3% річних - 553,36 грн. (п`ятсот п`ятдесят три гривні 36 копійок)та судовий збір - 3619,73 грн. (три тисячі шістсот дев`ятнадцять гривень 73 копійки).

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 03.08.2021р.

Суддя О.В. Котков