УХВАЛА

05 серпня 2021 року

м. Київ

Справа № 908/1527/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бенедисюка І.М. (головуючий), Львова Б.Ю., Селіваненка В.П.,

за участю секретаря судового засідання Ковалівської О.М.,

представників учасників справи:

позивача - не з`явився

відповідача 1 - Павліченко Л.М. - адвокат (довіреність від 25.01.2021 №Др-8-0121 )

відповідача 2 - Кислощук Я.С. - адвокат (довіреність від 17.12.2020 №Др-39-1220)

третьої особи - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Племптахокомбінат "Запорізький"

на рішення господарського суду Запорізької області від 12.11.2020

додаткове рішення господарського суду Запорізької області від 30.11.2020

постанову Центрального апеляційного господарського суду від 11.05.2021

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Племптахокомбінат "Запорізький"

до: акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Запоріжгаз";

товариства з обмеженою відповідальністю "Запоріжгаззбут"

про визнання протиправною бездіяльності та стягнення грошових коштів,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову, на стороні позивача - Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП),

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Племптахокомбінат "Запорізький" (далі - ТОВ "ППК "Запорізький", позивач) звернулося до господарського суду Запорізької області з позовом до акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Запоріжгаз" (далі - відповідач 1), товариства з обмеженою відповідальністю "Запоріжгаззбут" (далі - відповідач 2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - третя особа, НКРЕКП) про визнання протиправною бездіяльності відповідача 1 щодо невиконання рішення НКРЕКП від 03.08.2017 № 8492/16/7-17 про скасування нарахувань за актами - розрахунками:

- від 30.04.2017 (за період з 25.04.2017 по 01.05.2017);

- від 12.05.2017 (за період з 01.04.2017 по 25.04.2017);

- від 16.05.2017 (за період з 01.05.2017 по 05.05.2017) та здійснення позивачу розрахунку необлікованого (донарахованого) об`єму природного газу за період з 01.04.2017 по 05.05.2017 за середньодобовими (для неповної доби за середньогодинними) значеннями за попередні три аналогічні періоди споживання природного газу.

Крім того, позивач просить суд стягнути на свою користь:

- з відповідача 1 грошові кошти на загальну суму 122 162,13 грн, з яких: безпідставно отримані кошти у сумі 93 832,21 грн, 3% річних у сумі 7 716,68 грн, інфляційні втрати у сумі 20 613,24 грн;

- з відповідача 2 грошові кошти на загальну суму 2 180 147, 82 грн, з яких: безпідставно отримані кошти у сумі 1 674 562, 25 грн, 3% річних у сумі 137 714, 60 грн, інфляційні втрати у сумі 367 870,97 грн; стягнути з відповідачів понесені позивачем витрати зі сплати судового збору.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на неправомірність дій відповідачів щодо здійснених ними розрахунків необлікованого (донараховано) об`єму природного газу з порушенням вимог Кодексу газорозподільних систем (далі - Кодекс ГРМ) і, як наслідок, незаконності усіх актів рахунків та рахунків, складених на підставі протоколу від 12.05.2017.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 12.11.2020 (суддя Левкут В.В.) у задоволенні позову відмовлено повністю.

Додатковим рішенням господарського суду Запорізької області від 30.11.2020 (суддя Левкут В.В.) заяву ТОВ "ППК "Запорізький" про стягнення понесених витрат на правничу допомогу у справі залишено без задоволення.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 11.05.2021 (колегія суддів у складі: Коваль Л.А., Мороз В.Ф., Кузнецов В.О.) рішення господарського суду Запорізької області і додаткове рішення господарського суду Запорізької області залишено без змін.

Не погоджуючись із судовими рішеннями попередніх інстанцій, ТОВ "ППК "Запорізький" звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій; ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Ухвалою Верховного Суду від 06.07.2021 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "ППК "Запорізький" та призначено її до розгляду на 05.08.2021.

У відзивах на касаційну скаргу відповідачі доводи касаційної скарги не визнають і погоджуються із висновками суду попередніх інстанцій.

У зв`язку з відпусткою суддів Булгакової І.В. та Колос І.Б. склад судової колегії Касаційного господарського суду змінився, що підтверджується Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 30.07.2021, який наявний в матеріалах справи.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України, з урахуванням вимог пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України та пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України у касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований апеляційним судом у оскаржуваному судовому рішенні.

Разом з тим, дослідивши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти рішення у тих справах, де однаковими є предмет і підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені фактичні обставини, а також матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що оскаржуване судове рішення ухвалене без урахування висновків:

щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 глави 2 та пункт 4 глави 4 розділу XI Кодексу ГРМ), викладених у постановах Верховного Суду від 02.12.2020 у справі № 906/962/18, від 13.02.2020 у справі №908/386/19, від 28.05.2020 у справі №908/902/19;

щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (статей 1212,1213 Цивільного кодексу України), викладених у постановах Верховного Суду України від 02.03.2016 у справі №6-3090цс15, від 22.03.2016 у справі №6-2978цс15, від 03.06.2016 у справі №6-100цс15, у постанові Верховного Суду від 06.02.2020 у справі №910/13271/18, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2019 у справі №2040/6074/18; -

оскільки встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, виключають подібність спірних правовідносин у вказаній справі та в справі № 908/1527/20.

Так, у справі № 906/962/18, предметом позову в якій є стягнення 1 230 040,00 грн вартості необлікованого об`єму природного газу, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з аналізу абзацу шостого пункту 6 глави 9 розділу Х, пункту 3 глави 2 та пункту 4 глави 4 розділу ХІ Кодексу ГРС дійшла висновку, що за умови відсутності пошкодження лічильника, пропущення строку періодичної повірки лічильника газу з вини споживача або несанкціонованого втручання в роботу ЗВТ та за наявності справного обчислювача (коректора) об`єму газу, який не містить зареєстрованих та зафіксованих у звітах повідомлень про роботу лічильника газу в позаштатному режимі, несправність лічильника внаслідок його невідповідності нормативним документам у сфері метрології, встановлена за результатами позачергової або експертної повірки, не є підставою для здійснення перерахунку споживачу об`єму розподіленого (спожитого) природного газу відповідно до пункту 4 глави 4 розділу ХІ Кодексу ГРС.

У постановах Верховного Суду від 13.02.2020 у справі № 908/386/19 (предметом позову в якій є скасування рішення комісії з розгляду актів про порушення), від 28.05.2020 у справі №908/902/19 (предметом позову в якій є скасування рішення та зобов`язання відповідача вчинити певні дії) викладено правову позицію, відповідно до якої, виходячи із системного аналізу зазначених положень Кодексу ГРС, зміст визначення "позаштатний режим роботи" характеризується переліком ознак, які самостійно або в своїй сукупності створюють його юридичне наповнення. Водночас хоча зазначений перелік і не є вичерпним, однак, з огляду на правову природу відносин з газопостачання та правовий статус його суб`єктів, наявність зазначених ознак підлягає доведенню саме оператором ГРМ, насамперед шляхом їх фіксації у відповідному акті. Ознаки позаштатного режиму повинні бути належним чином встановлені та зафіксовані оператором ГРМ, а для вирішення питання щодо наявності ознак роботи в позаштатному режимі відповідно до критеріїв, визначених Кодексом ГРС у підпункті 6 пункту 6 глави 6 розділу X (за відсутності ознак передбачених підпунктами 1 - 5) недостатньо лише зазначати, що за результатами метрологічних вимірювань "має місце похибка", а підлягає доведенню оператором ГРМ факт наявності інших ознак порушень вимог щодо експлуатації ЗВТ з боку споживача.

Предметом дослідження у зазначених справах був підпункт 6 пункту 6 глави 6 розділу X Кодексу ГРС, втім, скаржник у своїй касаційній скарзі зазначає, що суд апеляційної інстанції застосував положення пункту 3 глави 2 та пункту 4 глави 4 розділу X Кодексу ГРМ без застосування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

У справі №6-3090цс15 предметом позову є визнання незаконним та скасування рішення Бердянської міської ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування його державної реєстрації та повернення земельної ділянки за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення апеляційного суду Запорізької області від 12.11.2014 та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 лютого 2015 року.

У справі №2040/6074/18 предметом позову є визнання незаконним і скасування розпорядження відповідача від 10.07.2018 № 95-к "Про призначення Б. Федака". Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 18.09.2019 зазначила, про привильність висновків судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для відкриття провадження у справі за позовом МОЗ України до Харківської ОДА, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання незаконним і скасування розпорядження.

Посилання скаржника на постанову Верховного Суду України від 22.03.2016 у справі № 6-2978цс15 судом не приймається, оскільки така постанова від дати, яку вказав скаржник, відсутня в Єдиному державному реєстрі судових рішень. Втім, в Єдиному державному реєстрі судових рішень наявна постанова від 23.03.2016 у справі №6-2978цс15, з якої вбачається, що предметом позову є повернення безпідставно набутих коштів. Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 11.01.2000 між ним та ОСОБА_3 укладено договір, відповідно до умов якого він надав відповідачу грошові кошти в розмірі 200 тис. доларів США в рахунок майбутнього отримання у власність 1/3 частини збудованих квартир у будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Факт укладення договору підтверджується наданою розпискою.

У справі № 6-100цс15 предметом позову є стягнення коштів, набутих без достатніх правових підстав. З постанови Верховного Суду України вбачається, що позивач звернувся до суду із позовом, посилаючись на те, що відповідно до усного договору купівлі-продажу автомобіля марки BMW 521i, він сплатив ОСОБА_4 , якому власник автомобіля ОСОБА_5 передав цей автомобіль за довіреністю, 10 тис. 800 доларів США. На підтвердження договору та отримання грошей ОСОБА_4 написав розписку та 27.10.2010 видав йому нотаріально посвідчену довіреність на право розпорядження цим автомобілем. Проте 26.12.2011 року працівники Державної автомобільної інспекції вилучили у нього зазначений автомобіль як такий, що перебуває під арештом згідно з постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дніпровського району м. Києва від 14.05.2010 (далі державний виконавець). Посилаючись на те, що під час видачі довіреності на право розпорядження автомобілем ОСОБА_4 не мав права його відчужувати, оскільки на цей автомобіль накладено арешт, позивач просив на підставі статті 1212 ЦК України стягнути з відповідача 86 тис. 324 грн 40 коп. як безпідставно набуті.

У справі № 910/13271/18 предметом позову є зобов`язання відшкодувати вартість безпідставно набутого майна в розмірі 9 106 946,46 грн. Позовна заява мотивована тим, що у зв`язку з розірванням договору купівлі-продажу частки у праві спільної часткової власності (спільному майні учасників) від 30.04.2013 №136/13, укладеного між позивачем та відповідачем, та визнанням права власності на частку у спільній діяльності в розмірі 24% за позивачем, а також неможливістю повернути майно у зв`язку з його фактичним знищенням, відповідач зобов`язаний повернути вартість цього майна відповідно до положень статті 1212 та частини другої статті 1213 ЦК України. Верховний Суд у постанові від 06.02.2020 вказав на те, що судами встановлено укладення сторонами договору купівлі-продажу частки у праві спільної часткової власності (спільному майні учасників), який розірвано в судовому порядку. Тобто правова підстава для набуття у власність частки у праві спільної часткової власності майна відпала. Відтак після розірвання договору у позивача виникло право вимагати повернення безпідставно набутого майна на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

У справі, що розглядається, відмовляючи в задоволенні позову в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача1 щодо невиконання рішення НКРЕКП від 03.08.2017 № 8492/16/7-17 про скасування нарахувань за актами-розрахунками та здійснення розрахунку необлікованого (донарахованого) об`єму природного газу за період з 01.04.2017 по 05.05.2017 за середньодобовими (для неповної доби за середньогодинними) значеннями за попередні три аналогічні періоди споживання природного газу, місцевий господарський суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, визнав, що лист від 03.08.2017 № 8492/16/7-17 НКРЕКП не підпадає під ознаки рішення в розумінні Закону про НКРЕКП.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення з відповідачів1, 2 грошових коштів у порядку статей 1212, 1213 ЦК України, місцевий господарський суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, врахував ті обставини, що перерахування позивачем коштів у сумі 116036,82 грн на користь відповідача 1 та в сумі 2 070 833,65 грн на користь відповідача 2 здійснено на підставі підписаних сторонами актів приймання-передачі та відповідних рахунків за необлікований (донарахований) об`єм природного газу, які складено на підставі акта про порушення від 27.04.2017 № 294. Статус споживача позивач отримав внаслідок приєднання до газорозподільної системи Запорізької області, що знаходиться в користуванні та обслуговуванні оператора газорозподільної системи та на підставі укладеного з відповідачем-1 типового договору на розподіл природного газу.

При цьому місцевий господарський суд зауважив про те, що позивач не оскаржував у судовому порядку рішення, оформлене протоколом від 12.05.2017, щодо нарахування необлікованих обсягів природного газу, проведеного на підставі акту про порушення від 27.04.2017 № 294, що свідчить про безпідставність доводів позивача про неправомірність набуття відповідачами 1, 2 грошових коштів.

З огляду на необґрунтованість позовних вимог щодо стягнення безпідставно отриманих коштів місцевим господарським судом відмовлено в задоволенні позову про стягнення з відповідачів компенсаційних санкцій, заявлених позивачем на підставі статті 625 ЦК України.

Додатковим рішенням господарського суду Запорізької області від 30.11.2020 заяву ТОВ "ППК "Запорізький" про стягнення понесених витрат на правничу допомогу у справі № 908/1527/20 залишено без задоволення.

Приймаючи додаткове рішення, суд першої інстанції виходив з тих обставин, що з огляду на відмову у позові, в силу частини четвертої статті 129 ГПК України витрати на професійну правничу допомогу покладаються на позивача.

Аргументи касаційної скарги не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваного судового акта, оскільки такі аргументи зводяться до незгоди скаржника з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення ним обставин справи; містять посилання на обставини, які були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій та були спростовані ними.

Разом з тим, суд касаційної інстанції в силу положень частини другої статті 300 ГПК України позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що посилання скаржника в касаційній скарзі на постанови в інших справах (постанова Верховного Суду від 02.12.2020 у справі № 906/962/18, від 13.02.2020 у справі №908/386/19, від 28.05.2020 у справі №908/902/19, від 06.02.2020 у справі №910/13271/18, у постановах Верховного Суду України від 02.03.2016 у справі №6-3090цс15, від 22.03.2016 у справі №6-2978цс15, від 03.06.2016 у справі №6-100цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2019 у справі №2040/6074/18), не можуть бути взяті до уваги, оскільки ці постанови прийняті за іншої, ніж у даній справі фактично-доказової бази, правового регулювання, за інших обставин, встановлених попередніми судовими інстанціями і за іншими поданими сторонами та оцінених судами доказами, у залежності від яких (обставин і доказів) і прийнято судове рішення.

Отже, касаційна інстанція встановила, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постановах Верховного Суду та на які посилався скаржник у касаційній скарзі (постанова Верховного Суду від 02.12.2020 у справі № 906/962/18, від 13.02.2020 у справі №908/386/19, від 28.05.2020 у справі №908/902/19, від 06.02.2020 у справі №910/13271/18, у постановах Верховного Суду України від 02.03.2016 у справі №6-3090цс15, від 22.03.2016 у справі №6-2978цс15, від 03.06.2016 у справі №6-100цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2019 у справі №2040/6074/18), стосується правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 908/1527/20.

Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі, з огляду на принцип диспозитивності, визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених статтею 287 ГПК України, покладається на скаржника.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів на підставі пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ "ППК "Запорізький" на рішення господарського суду Запорізької області від 12.11.2020 додаткове рішення господарського суду Запорізької області від 30.11.2020 постанову Центрального апеляційного господарського суду від 11.05.2021 у справі № 908/1527/20.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах "Ейрі проти Ірландії", п.24, Series A N32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява N 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).

У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, N 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, N 212-A, с.15, п.31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "Племптахокомбінат "Запорізький" на рішення господарського суду Запорізької області від 12.11.2020, додаткове рішення господарського суду Запорізької області від 30.11.2020, постанову Центрального апеляційного господарського суду від 11.05.2021 у справі № 908/1527/20 закрити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Б. Львов

Суддя В. Селіваненко