ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

05 серпня 2021 року Справа № 903/1215/15

Суддя Господарського суду Волинської області Вороняк А.С., розглянувши матеріали заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські страви" про забезпечення скарги шляхом зупинення реалізації арештованого майна в порядку ст. 136, ст. 137 Господарського процесуального кодексу України (№ б/н від 02.08.2021)

по справі № 903/1215/15

за позовом: Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" в особі Волинського відділення ПАТ "Укрсоцбанк"( правонаступник Акціонерне товариство Альфа-Банк)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські страви"

про звернення стягнення на предмет іпотеки,

Встановив: 03.08.2021 на адресу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські страви" надійшла заява № б/н від 02.08.2021 про забезпечення скарги шляхом зупинення реалізації арештованого майна в порядку ст. ст.136, 137 Господарського процесуального кодексу України.

Заява обґрунтована тим, що ними подано до Господарського суду Волинської області скаргу у даній справі на дії приватного виконавця округу Волинської області Пироги С. С. щодо визначення вартості арештованого майна та передачу його на реалізацію. Відповідно до ч. 1 ст. 136 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 137 цього кодексу заходів забезпечення позову, а оскільки скарга на дії приватного виконавця пов`язана із підготовкою до проведення торгів, що призначені на 16.08.2021, то з моменту призначення скарги до розгляду та до фактичного ухвалення процесуального рішення торги вже можуть відбутися. Заявник вважає, що є всі підстави зупинити реалізацію на електронних торгах ДП «Сетам» приміщення кафе (А-2), що знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. Ковельська, 82 до набрання законної сили судовим рішенням за результатами розгляду скарги.

Отже, вказана заява в частині обґрунтування підставності забезпечення скарги ґрунтується на загальних посиланнях на приписи ст. ст. 136, 137 ГПК України, без зазначення конкретного заходу та взагалі можливості забезпечувати скаргу, що передбачено ст. 137 ГПК України для забезпечення позову.

Ознайомившись з поданою заявою суд дійшов висновку про повернення її заявнику, з огляду на таке.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Приписами ж ст. ст. 136, 137 ГПК України визначені положення щодо порядку вирішення питанняпро забезпечення позову і способи забезпечення позову.

Забезпечення позову це вжиття судом, в провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які покликані гарантувати за його позовом реальне виконання рішення.

Так, за змістом ч. 1 ст. 136, п. 5 ч. 1 ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Позов забезпечується, зокрема, зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за якимстягнення здійснюється у безспірному порядку.

Водночас, відповідно до ст. 14 Конституції України, ст. 18 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права чи інтереси.

Згідно зі ст. 339 ГПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

На переконання суду, відповідач, як скаржник, помилково ототожнює порядок оскарження рішень державного виконавця з підставами та процесуальним порядком забезпечення позову, який передбачений для ефективного захисту або поновлення порушених або оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких останній у даній справі звертався.

Положення статей 136-140 ГПК України, які регламентують забезпечення позову, не можуть застосовуватися при розгляді скарги на рішення, дії або бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби, державного чи приватного виконавця (статті 339-345 ГПК України), поданої у порядку здійснення судового контролю за виконанням рішення суду, яке набрало законної сили і підлягає примусовому виконанню в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Cуд не наділений повноваженнями вирішувати питання щодо вжиття заходів таких як забезпечення скарги на дії, рішення виконавця шляхом зупинення реалізації майна, оскільки згідно з положеннями норм матеріального і процесуального права вирішення питання про зупинення вчинення виконавчих дій відноситься виключно до компетенції виконавця.

У касаційному порядку підлягає оскарженню ухвала суду першої інстанції, після її перегляду в апеляційному порядку, та судове рішення апеляційного суду, якими вирішено питання щодо забезпечення скарги на дії державного/приватного виконавців, якщо таке клопотання розглянуто судами по суті як забезпечення позову.

Вказане узгоджується з правовою позицією Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеною у постанові від 01.03.2021 у справі 752/26606/18.

Додатково, суд звертає увагу заявника на те, що відповідно до п. 15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам роз`яснено, що при розгляді скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд не вправі вжити заходів забезпечення скарги (аналогічно забезпеченню позову) шляхом зупинення виконавчого провадження, зупинення дії оскаржуваного рішення тощо, оскільки зазначене не є повноваженнями суду, а є виключним повноваженням державного виконавця, яке може бути оскаржено до суду.

При цьому, Верховний Суд у постанові від 01.03.2021 у справі 752/26606/18 наголосив, що вказані приписи постанови стосуються оскарження виконавчих написів та про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Суд також вважає за необхідне зауважити, що як у Господарському процесуальному кодексі України, та і у Законі України «Про виконавче провадження» відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження у порядку, передбаченому статтями 136-137 ГПК України, вживати заходи забезпечення скарги на дії державного виконавця шляхом зупинення реалізації майна до її розгляду.

Згідно п.п. 3,4 ч.1 ст. 139 ГПК України заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

Заявником не зазначено норми процесуального права, керуючись якими, останній просить суд вчинити зупинення реалізації майна до набрання законної сили рішення за результатами розгляду скарги та не наведено конкретного заходу саме забезпечення позову, який належить застосувати, з належного обґрунтуванням його необхідності, що передбачений ст. 137 ГПК України.

Крім того, приписи п. 5 ч. 1 ст. 137 ГПК України передбачають, що одним із заходів забезпечення позову є зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку. У даному випадку, виконавчим документом є наказ господарського суду, виданий на виконання рішення суду, прийнятого за результатами розгляду господарської справи, що виключає безспірний порядок стягнення.

Відповідно до ст. 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Згідно з ч. 1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 № 11-рп/2012); відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II); за певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 ст. 6 Конвенції права (рішення у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», № 22774/93, п. 74, ECHR 1999-V).

Таким чином, рішення суду є обов`язковим до виконання та нормами чинного законодавства України не врегульовано зупинення виконання рішення суду (реалізації майна), за винятком того випадку, коли питання про зупинення виконання рішення суду або зупинення його дії вирішується судом касаційної інстанції у відповідності до ч.4 ст. 294 Господарського процесуального кодексу України.

Тобто, приписами господарського процесуального закону не передбачено права місцевого господарського суду зупинити реалізацію майна за виконавчим документом, виданим в межах справи, яка розглядалася, у зв`язку із розглядом скарги на дії приватного виконавця, тому і заявником не наведено конкретного заходу саме забезпечення позову, який належить застосувати, з належного обґрунтуванням його необхідності, що передбачений ст. 137 ГПК України.

Згідно ч. 7 ст. 140 ГПК України суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог статті 139 цього Кодексу, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає правових підстав для розгляду поданої заяви по суті, використовуючи інститут господарського процесуального права забезпечення позову, тому не наведення заявником конкретного заходу саме забезпечення позову, який належить суду застосувати та взагалі процесуальної можливості(суд не наділений повноваженнями вирішувати питання щодо вжиття заходів таких як забезпечення скарги на дії, рішення виконавця шляхом зупинення реалізації майна) є підставою для повернення її заявнику.

Керуючись ст.ст.136-140, 234, 235 ГПК України, суд, -

ухвалив:

повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Українські страви" заяву №б/н від 02.08.2021 про забезпечення скарги на дії приватного виконавця округу Волинської області Пироги С. С. у справі №903/1215/15.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвалу підписано "05" серпня 2021 року.

Ухвала може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені статтями 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя А. С. Вороняк