ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.08.2021р. Справа № 904/4025/21

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Сієнна», м. Кривий Ріг

До: гр. ОСОБА_1 , м. Кривий Ріг

Про: стягнення 234 066, 67 грн.

Суддя Васильєв О.Ю.

ПРЕДСТАВНИКИ : не викликалися

СУТЬ СПОРУ :

ТОВ «Сієнна» (позивач) звернувся з позовом до гр. ОСОБА_1 (відповідач) про стягнення 234 066, 67 грн. (в т.ч.: 232 900, 00 грн. - основний борг, 898, 67 грн. - пеня та 268, 00 грн. - 3% річних) заборгованості, що виникла внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань з надання рекламних послуг позивачу, відповідно до усних домовленостей між сторонами. Окрім того, просив стягнути з відповідача 5 000, 00 грн. - витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою суду від 20.05.21р. було відкрите провадження у справі №904/4025/21 за правилами спрощеного позовного провадження, встановленими ГПК України, без призначення судового засідання та виклику сторін - за наявними у ній матеріалами.

Гр. ОСОБА_1 (відповідач) своїм правом на подання до суду відзиву на позов не скористався , про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі був повідомлений належним, що підтверджується рекомендованим поштовим повідомленням, направленим на адресу відповідача (зазначену у позовні заяві та довідці адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України у Дніпропетровській області від 30.04.21р., а.с.43) та повернутим органами зв`язку з посиланням «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 54-57).

За визначенням п. 4, 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до ч. 2 ст. 178 ГПК України у раз неподання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Суд враховує висновок Верховного суду, викладений у постанові від 25.06.2018 у справі № 904/9904/17: у разі, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S. A. v. Spain) від 07.07.1989).

У рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» Європейський суд з прав людини зробив, зокрема, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

З урахуванням вищенаведених обставин, суд дійшов висновку щодо належного повідомлення відповідача про наявність в провадженні суду цієї справи та необхідність надання відзиву на позовну заяву.

Відповідно до вимог ст.248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку , але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Законом не надано право судді продовжити цей строк (встановлений законом). Однак, господарським судом під час розгляду даної справи враховано, що на підставі рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020 та відповідно до положень статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 16.03.2020 № 215, від 25.03.2020 № 239, від 04.05.2020 № 343, з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, з 12.03.2020 по 22.05.2020 на всій території України встановлено карантин. Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 № 392 було внесено зміни до постанови від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», а саме: продовжено період карантину до 22.06.2020. В подальшому постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2020 № 500 продовжено період карантину до 31.07.2020; постановою Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 № 641 продовжено період карантину до 31.08.2020.; постановою Кабінету Міністрів України від 26.08.2020р. № 760 продовжено період карантину до 31.10.2020р.; постановою Кабінету Міністрів України від 13.10.2020р. № 956 продовжено період карантину до 31.12.2020р.; постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020р. № 1236 продовжено період карантину до 28.02.2021р.; постановою Кабінету Міністрів України від 17.02.2021р. №104 продовжено період карантину до 30.04.2021р.; постановою Кабінету Міністрів України від 21.04.2021р. №405 продовжено період карантину до 30.06.2021р.; постановою Кабінету Міністрів України від 16.06.2021р. №611 продовжено період карантину до 31.08.2021р.

Стаття 27 Конституції України передбачає, що обов`язок держави - захищати життя людини.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

Відповідно до п.4 ст. 11 ГПК України , суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950, ратифікованої Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 №475/97-ВР) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема, "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "Гросс" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

Одночасно, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

У пункті 3 постанови № 11 від 17.10.2014 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення" визначено, що розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс Проти Греції" від 05.02.2004)

При цьому, згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо тлумачення положення "розумний строк" вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ. Критеріями оцінки розумності строку є, зокрема, складність справи та поведінка заявників.

Так, у справі "Хосце проти Нідерландів" 1998 суд вирішив, що тривалість у 8,5 років є розумною у контексті ст. 6 Конвенції, в зв`язку зі складністю справи, а у справі "Чірікоста і Віола проти Італії", 15-річний строк розгляду визнано Європейським судом з прав людини виправданим, в зв`язку з поведінкою заявників.

Згідно з приписами ст.114 ГПК України, суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій; строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

За твердженням позивача 01.03.19р. між ТОВ «Сієнна» (замовник) та ФОП Макаровим М.О. (виконавець) були досягнуті усні домовленості щодо про надання рекламних послуг , за умовами яких відповідач повинен був надати рекламні послуги, а позивач зобов`язався прийняти послуги та оплатити їх. На підтвердження цієї обставини позивач посилається на рахунок-фактуру відповідача на оплату послуг (розміщення рекламних матеріалів на спец. конструкціях згідно адресної програми в м. Київ в березні 2019р.) №15 від 01.03.19р. на суму 52 700, 00 грн. (а.с.8). З матеріалів справи вбачається, що на виконання вищезазначених усних домовленостей позивач здійснив оплату за вищезазначеним рахунком на користь відповідача в розмірі 52 700, 00 грн. (що підтверджується платіжним дорученням №19 від 01.03.19р. , а.с. 9).

Також, позивач стверджує, що 20.03.19р. між ТОВ «Сієнна» (замовник) та ФОП Макаровим М.О. (виконавець) були досягнуті усні домовленості про надання рекламних послуг, за умовами яких відповідач повинен був надати рекламні послуги, а позивач зобов`язався прийняти послуги та оплатити їх. На підтвердження цієї обставини позивач посилається на рахунок-фактуру відповідача на оплату послуг (розміщення рекламних матеріалів на спец. конструкціях згідно адресної програми в м. Харків в березні 2019р.) №19 від 20.03.19р. на суму 51 000, 00 грн. (а.с.11). З матеріалів справи вбачається, що на виконання вищезазначених усних домовленостей позивач здійснив оплату за вищезазначеним рахунком на користь відповідача в розмірі 51 000, 00 грн. (що підтверджується платіжним дорученням №24 від 22.03.19р. , а.с. 12).

Окрім того, позивач вказує , що 29.03.19р. між ТОВ «Сієнна» (замовник) та ФОП Макаровим М.О. (виконавець) були досягнуті усні домовленості про надання рекламних послуг , за умовами яких відповідач повинен був надати рекламні послуги, а позивач зобов`язався прийняти послуги та оплатити їх. На підтвердження цієї обставини позивач посилається на рахунок-фактуру відповідача на оплату послуг (розміщення рекламних матеріалів на спец. конструкціях згідно адресної програми в м. Одеса в квітні 2019р.) №21 від 29.03.19р. на суму 79 900, 00 грн. (а.с.14). З матеріалів справи вбачається, що на виконання вищезазначених усних домовленостей позивач здійснив оплату за вищезазначеним рахунком на користь відповідача в розмірі 79 900, 00 грн. (що підтверджується платіжним дорученням №32 від 01.04.19р., а.с. 15).

За твердженням позивача 05.04.19р. між ТОВ «Сієнна» (замовник) та ФОП Макаровим М.О. (виконавець) були досягнуті усні домовленості про надання рекламних послуг , за умовами яких відповідач повинен був надати рекламні послуги, а позивач зобов`язався прийняти послуги та оплатити їх. На підтвердження цієї обставини позивач посилається на рахунок-фактуру відповідача на оплату послуг (розміщення рекламних матеріалів на спец. конструкціях згідно адресної програми в м. Харків в квітні 2019р.) №31 від 05.04.19р. на суму 49 300, 00 грн. (а.с.17). З матеріалів справи вбачається, що на виконання вищезазначених усних домовленостей позивач здійснив оплату за вищезазначеним рахунком на користь відповідача в розмірі 49 300, 00 грн. ( що підтверджується платіжним дорученням №38 від 08.04.19р., а.с. 18).

За твердженням позивача, відповідач в порушення прийнятих на себе зобов`язань рекламні послуги на підставі вищезазначених рахунків - фактур на загальну суму отриманої від позивача передплати в розмірі 232 900, 00 грн. не здійснив. У зв`язку з чим позивач звернувся з цим позовом до суду

З матеріалів справи вбачається, що 16.03.20р. позивач звернувся до відповідача з вимогою про негайне повернення грошових коштів в розмірі 232 900, 00 грн. (а.с.20-22,23). Із доданого позивачем до позовної заяви витягу з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» про відстеження пересилання поштових відправлень, вбачається, що відповідач отримав вищезазначену вимогу позивача 22.03.21р. (а.с.24).

У зв`язку з незадоволення вищезазначеної вимоги відповідачем позивач відповідно до приписів ст. 625 ЦК України нарахував відповідачу: 268, 00 грн. - 3% річних (за період з 23.03.21р. по 06.04.2021р.); та 898, 67 грн. - пені.

За приписами ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати також з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать та з інших підстав. Такими підставами є оплата товару та вищезазначена видаткова накладна. Згідно статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно приписів ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Відповідно до приписів ч.1. ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до приписів ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" № 14 від 17.12.2013р.: … з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Згідно ч.3-4 ст. 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Оскільки відповідач , який одержав від позивача суму попередньої оплати за надані послуги, у семиденний строк від пред`явлення вимоги позивача від 06.04.21р. не повернув кошти, то позивач обґрунтовано вимагає від нього повернення суми попередньої оплати в розмірі 232 900, 00 грн. Враховуючи вищезазначене, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Судом перевірено правильність нарахувань , здійснених позивачем за зазначений ним період 3% річних. Виявлені порушення нарахувань 3% річних в розмірі 268, 00 грн. (внаслідок невірного зазначення календарної дати початку прострочення зобов`язань по оплаті, оскільки вимогу про негайне повернення грошових коштів було отримано відповідачем 22.03.21р., та прострочення з оплати виконання зобов`язання за договором у відповідача (з урахуванням положень ст. 530 ЦК України) розпочалось з 30.03.21р., та в той же день і розпочався період, за який позивач мав право нарахувати відповідачу 3% річних. Внаслідок здійсненого судом перерахунку розмір 3% річних , який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача , склав 153, 14 грн. (за період з 30.03.21р. по 06.04.21р.). Саме ця сума 3% річних підлягає стягненню з відповідача, в задоволенні іншої частини 3% річних суд вважає за необхідне відмовити.

Окрім того, суд вважає необґрунтованими нарахування позивачем відповідачу пені в розмірі 898, 67 грн. (оскільки матеріали справи не містять доказів узгодження сторонами розміру пені за неповернення попередньої оплати за послуги, які фактично не були надані; у випадку, коли правочин не містить у собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом); а тому в стягненні пені, слід відмовити.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача на користь позивача 232 900, 00 грн. - основної заборгованості та 153, 14 грн. - 3% річних. В задоволенні іншої частини позовних вимог суд вважає за необхідне відмовити з вищезазначених підстав.

Відповідно до ч.3, 4 п. 4.1. постанови Пленуму ВГСУ «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» від 21.02.13р. №7, якщо пропорції задоволення позовних вимог точно визначити неможливо (зокрема, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну; у разі коли позов немайнового характеру задоволено повністю стосовно двох і більше відповідачів або якщо позов майнового характеру задоволено солідарно за рахунок двох і більше відповідачів, то судові витрати також розподіляються між відповідачами порівну; солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Правило статті 49 ГПК України щодо розподілу сум судового збору у справах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, пропорційно розміру задоволених позовних вимог застосовується також і у випадках, коли судовий збір сплачено за мінімальною (визначеною Законом) ставкою.

Стосовно вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000, 00 грн. суд зазначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Позивачем в обґрунтування понесення ним витрат на оплату послуг адвоката надано договір про надання правової допомоги від 14.03.21р. (укладений між позивачем та адвокатом Артеменко С.М.), ордер на надання правової допомоги №071259 від 06.04.21р. на ім`я Артеменко С.М., копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю на ім`я Артеменко С.М., додаток до договору про надання правової допомоги, акт наданих послуг за цим позовом від 20.04.21р. на суму 5 000, 00 грн. та заключну виписку про сплату на користь адвоката Артеменко С.М. 5 000, 00 грн. за правову допомогу .

Відповідно до приписів ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, досліджувати питання обґрунтованості розміру витрат на професійну правничу допомогу суд може лише за наявності відповідного клопотання заінтересованої сторони, саме на яку покладається обов`язок доведення неспівмірності таких витрат. У даній справі таке клопотання було заявлено відповідачем, зокрема, у відзиві на позовну заяву.

Згідно з частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України", заява № 19336/04, рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004).

Враховуючи вищезазначене, часткове задоволення позовних вимог, суд вважає за доцільне зменшити розмір витрат позивача на послуги адвоката, які підлягають стягненню з відповідача , пропорційно задоволеним позовним вимогам до 4 950, 00 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 2, 73, 74, 76-79, 86, 91, 129, 178, 233, 238, 240, 241, 247-252 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з відповідача - гр. ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Сієнна» (50000, м. Кривий Ріг, вул. Українська, буд. 29, офіс 208; ): 232 900, 00 грн. - заборгованості; 153, 14 грн. - 3% річних; 3 495, 80 грн. - витрат сплату судового збору та 4950, 00 грн. - витрат на професійну правничу допомогу.

Видати відповідний наказ після набрання рішенням чинності.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України рішення складено та підписано без його проголошення 05.08.21р.

Відповідно до вимог ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно до вимог ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до вимог ст. 257 ГПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя О.Ю.Васильєв