Господарський суд
Житомирської області
_______________________________________
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" липня 2021 р. м. Житомир Справа № 906/418/21

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Прядко О.В.,

секретар судового засідання: Чухалова О.А.,

за участю представників сторін:

від позивача: не прибув;

від відповідача: Чоловський О.М. - ордер серії АВ № 1002970 від 27.07.2021,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрозахист Донбас"

до Фермерського господарства "Агросолід Груп"

про стягнення 73694,46 грн.

Процесуальні дії по справі.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрозахист Донбас" звернулось до суду з вимогою про стягнення з Фермерського господарства "Агросолід Груп" заборгованості за договором поставки № 2020Іл/30 від 18.02.2020 у розмірі 73694,46грн, з яких: 27974,93грн несплаченої курсової різниці, 8458,98грн 48% річних, 2144,33грн пені, 32461,53грн штрафу та 2654,69грн інфляційних.

Ухвалою суду від 21.04.2021 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрозахист Донбас" прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.

05.05.2021 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

Також 05.05.2021 відповідачем до суду подано заяву про заперечення щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 11.05.2021 здійснено перехід зі спрощеного позовного провадження до розгляду справи №906/418/21 за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 21.05.2021.

Ухвалою господарського суду від 21.05.2021 відкладено підготовче засідання на 16.06.2021.

Ухвалою суду від 16.06.2021 відкладено підготовче судове засідання на 09.07.2021.

Ухвалою суду від 09.07.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу №906/418/21 до судового розгляду по суті на 28.07.2021.

27.07.2021 до суду від відповідача надійшла заява про долучення до матеріалів справи акту звірки розрахунків станом на 28.10.2020 як доказ відсутності заборгованості ФГ "Агросолід Груп" перед ТОВ "Агрозахист Донбас". Докази надіслання копії даного акту позивачу відсутні.

Позивач в судове засідання не прибув, причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений вчасно та належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення від 15.07.2021.

Згідно із ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи положення ст.ст. 13, 74 ГПК України, якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що в межах наданих йому повноважень створив належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснив всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами за відсутності представника позивача.

В судовому засіданні 28.07.2021 відповідно до ст. 240 ГПК України суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання.

Позов мотивований неналежним виконанням Фермерським господарством "Агросолід Груп" умов договору поставки №2020Іл/30, що був укладений між сторонами 18.02.2020.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що останнім було виконано умови договору у повній мірі та передано у власність відповідача продукцію, в свою чергу відповідач свої зобов`язання за договором щодо оплати придбаної продукцію належним чином та у повній мірі не виконав, внаслідок чого позивач був змушений звернутись до суду з вимогою про стягнення з відповідача 27974,93грн несплаченої курсової різниці.

За несвоєчасне виконання грошового зобов`язання позивач на підставі п.7.1.1 та п.7.8 договору заявив до стягнення з відповідача 2144,33грн пені та 32461,53грн. штрафу; на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України та п.7.7 договору - 8458,98грн 48% річних та 2654,69грн інфляційних.

Відповідач проти позову заперечив в частині здійснених на суму боргу нарахувань з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву (а.с.37-44), зокрема, зазначив, що обов`язки по оплаті отриманої продукції виконав в повному обсязі, заборгованість станом на 28.10.2020 відсутня. Вважає, що коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора отримати прибуток. Позовну вимогу стосовно відшкодування інфляційних втрат також вважає такою, що не підлягає задоволенню з огляду на те, що норма Цивільного кодексу України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній валюті або в еквіваленті до іноземної валюти. Крім того, відповідач вважає наявними підстави для зменшення розміру штрафних санкцій.

Позивач у відповіді на відзив наголошує, курсова різниця не є упущеною вигодою, як вказує відповідач, вона є недоотриманою позивачем вартістю товару у зв`язку зі зміною його ціни за рахунок валютних коливань в бік збільшення та у даному випадку, не сплативши зазначену курсову різницю у визначений сторонами у додатках строк, відповідач завдав матеріальних збитків позивачу. Щодо доводів відповідача з приводу Акту звіряння взаємних розрахунків позивач зазначає, що Акт надано до суду з метою відслідковування часу поставки, часу оплати за Договором відповідачем, та відповідно встановлення строку сплати за основною заборгованістю. З урахуванням того, що розрахунки за курсовою різницею мають бути погоджені обома сторонами, обов`язок відповідача був сплатити заборгованість з врахуванням курсової різниці та підписати Акт представниками обох сторін. Проте, відповідач відмовився сплачувати курсову різницю, тому Акт підписано виключно з боку позивача щодо сплати основної заборгованості за Договором.

Щодо впливу карантину, як форс-мажорної обставини, позивач зауважує, що постанова КМУ №211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" не передбачала заборон та перешкод у здійснення сільськогосподарської діяльності. Відповідач посилається на загальновизнані обставини, які ускладнили життя громадян, проте не довів яким чином введення карантину вплинуло на здійснення ним господарської діяльності, зокрема не навів жодного факту на підтвердження цих обставин.

Позивач в судове засідання не прибув, причини неявки не повідомив.

В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

18.02.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрозахист Донбас" (постачальник/позивач) та Фермерським господарством "Агросолід Груп" (покупець/відповідач) укладено договір поставки № 2020Іл/30 (а.с.12-14), за умовами якого в терміни, визначені договором, постачальник зобов`язується передати у власність покупця продукцію виробничо-технічного призначення (надалі - товар), а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього грошову суму (вартість, ціну), визначену договором (п.1.1. договору).

За даним договором постачається виключно оригінальна продукція, виробництва провідних компаній світу, асортимент, кількість, ціна якої визначаються Додатками та/або накладними, що є невід`ємною частиною цього договору (п. 2.1. договору)

За змістом п. 2.2. договору ціна продукції, що поставляється за цим договором, вказується у додатках в національній валюті та визначається, в залежності від виду товару (засоби захисту рослин (ЗЗР), насіння, міндобрива та мікродобрива). Для товару (ЗЗР, насіння та мікродобрив) сторони встановлюють ціну та його вартість у гривнях, а також визначають їх еквівалент у доларах США або Євро.

Загальна сума договору визначається сукупністю додатків та/або накладних, що зазначені в п. 2.1, та які є невід`ємною частиною цього договору. У випадку розбіжностей даних у додатках щодо кількості і ціни товару в порівнянні з даними у відповідній видатковій накладній перевагу має видаткова накладна. Видаткова накладна є невід`ємною частиною договору та підписується з боку покупця особою, уповноваженою довіреністю на отримання товарно-матеріальних цінностей (товару). (п. 2.3. договору)

У пункті 3.1. cторони визначили, що порядок розрахунків за поставлений товар визначається в додатках до даного договору.

Відповідно до п. 3.2. договору, в тому випадку, коли курс іноземної валюти до гривні, що склався на міжбанківського валютному ринку (МВР) України на день проведення розрахунків (перерахування коштів) є вище за курс іноземної валюти на день укладення Додатку, Сторони для визначення суми належної до оплати використовують таку формулу:

С = А1 / А2 х В

Де С - сума належна до оплати;

В - ціна Товару на момент підписання Додатку;

А1 - (курс МВР дол. США чи Євро до гривні) на день перерахування коштів;

А2 - (курс МВР дол. США чи Євро до гривні) на день підписання відповідного Додатку.

При проведенні розрахунків, сума в гривнях, яку Покупець зобов`язаний сплатити Постачальнику як належну оплату повної вартості Товару, визначається шляхом множення грошового еквівалента вартості неоплаченого Товару в доларах США/Євро на курс гривні щодо долара США/Євро на міжбанківському валютному ринку (МВР) на день проведення оплати, з врахуванням умов частини 1 цього пункту.

Всі платежі за цим Договором здійснюються Покупцем з врахуванням п. 3.2. Договору. На підтвердження виконання Покупцем зобов`язань з оплати Товару з врахуванням п. 3.2. даного Договору, Сторони, продовж трьох днів від дня остаточного розрахунку за відповідним Додатком або Договором в цілому, підписують "Акт звіряння взаємних розрахунків". Ініціатива підписання "Акту звіряння взаємних розрахунків" покладається на Покупця. (п. 3.3. Договору)

При відсутності підписаного сторонами "Акту звіряння взаємних розрахунків", зобов`язання Покупця щодо повної оплати вартості отриманого Товару не вважається виконаним, що є підставою для застосування відповідних штрафних санкцій згідно з умовами Договору (п.3.4. Договору).

У п.3.12 договору зазначено, що покупець заявляє та запевняє, що розуміє суть та бере на себе валютний ризик, тобто ймовірність фінансових витрат внаслідок зміни курсу валюти відповідно до п.3.2 договору.

Згідно п. 4.1. Договору строк поставки Товару визначається у відповідних Додатках до цього Договору.

Пунктом 7.1.1. Договору Сторони передбачили відповідальність Покупця за несвоєчасну оплату продукції у вигляді сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми боргу за кожний день прострочення.

В разі невиконання Покупцем зобов`язань щодо оплати отриманого Товару та невиконання зобов`язань передбачених розділом 3 цього Договору Покупець, відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, сплачує на користь Постачальника крім суми заборгованості сорок вісім відсотків річних, якщо інший розмір річних відсотків не встановлено відповідним Додатком до Договору. Річні нараховуються на загальну суму простроченої оплати. (п. 7.7. Договору)

Крім того, в разі прострочення Покупцем конкретного платежу, визначеного окремим додатком більше ніж на 5 днів, Покупець сплачує додатково штраф у розмірі 30% від суми несвоєчасно сплаченого Товару. (п. 7.8. Договору)

Договір набуває чинності з дня його підписання представниками обох Сторін і діє до повних розрахунків. (п. 11.2. Договору)

В межах Договору Сторонами підписано Додаток до Договору №1 від 18.02.2020, яким погоджено асортимент, кількість, ціну, еквівалент вартості Товару, умови поставки та порядок розрахунків за Товар, що поставляється. Додатком визначено офіційний курс долара США/Євро щодо гривні та погоджено, що оплата вартості Товару, зазначеного в Додатку, здійснюється Покупцем в національній валюті України (гривня), виходячи із курсу продажу долара США/Євро на міжбанківському валютному ринку України на день, що передує дню здійснення платежу, зафіксованого на момент закриття торгів та який не може бути нижче ніж курс долара США/Євро на день укладення цього додатку.

На виконання умов договору поставки № 2020Іл/30 від 18.02.2020 поставлено товар на загальну суму 120227,92 грн, що підтверджується видатковою накладною №213 від 21.02.2020 та довіреністю №6 від 21.02.2020. Терміни оплати згідно п. 3 Додатку наступні: 10% вартості Товару в строк до 24.02.2020, остаточний розрахунок за отриманий товар - до 15.10.2020.

Проте, за даними позивача, відповідач станом на 15.10.2020 не сплатив суму основної заборгованості у розмірі 108205,13грн. Матеріалами справи підтверджується, що відповідачем здійснено оплату за поставлений товар на суму 108205,13грн 28.10.2020 (виписка банку за 28.10.2020 на суму 108205,13 грн - а.с.20).

За таких обставин, станом на момент звернення з позовом до суду відповідач оплатив вартість товару, визначену в додатку №1 та накладній. При цьому, за доводами позивача, проведені відповідачем платежі не включають в себе сплату курсової різниці вартості Товару.

За розрахунком позивача, курсова різниця за договором становить 27974,93грн по курсу за 1 Євро - 33,3225грн, яка заявлена до стягнення в позовній заяві.

Крім того, позивач за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, на підставі п.7.1.1 та п.7.8 договору заявив до стягнення з відповідача 2144,33грн пені та 32461,53грн штрафу; на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України та п.7.7 договору - 8458,98грн 48% річних та 2654,69грн інфляційних.

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1, ч. 2 п.п. 5, 8 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено право кожного суб`єкта господарювання на захист своїх прав і законних інтересів шляхом, зокрема, присудження до виконання обов`язку в натурі, відшкодування збитків, іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб`єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України, ст.ст. 193, 202 ГК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 598, ч. 1 ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Частина 1 ст. 626 ЦК України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частинами 1, 2 ст. 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Додатком №1 до договору, видатковою накладною та довіреністю підтверджується факт отримання відповідачем від позивача товару за Договором на загальну суму 120227,92грн, а з виписки банку по рахунку позивача вбачається, що відповідач оплатив визначену у видатковій накладній вартість товару. Поряд з цим останнім не сплачено курсової різниці вартості поставленого Товару, розмір якої, за розрахунком позивача, становить 27974,93 грн.

Детально дослідивши наданий позивачем розрахунок курсової різниці вартості товару судом виявлено помилки, які полягають в наступному.

Так, відповідно до Додатку № 1 до Договору сторонами визначено офіційний курс долара Євро щодо гривні - 26,4772грн.

Остаточний розрахунок за отриманий товар за Додатком № 1 - до 15.10.2020.

При розрахунку курсової різниці вартості товару позивачем за основу береться курс Євро щодо гривні станом на 13.10.2020.

Водночас, за змістом п. 1 Додатку № 1 оплата вартості товару, зазначеного в Додатку, здійснюється Покупцем в національній валюті України (гривня), виходячи із курсу продажу Євро на міжбанківському валютному ринку України на день, що передує дню здійснення платежу, зафіксованого на момент закриття торгів.

Як встановлено судом, суму вартості товару поставленого за Додатком №1 відповідачем сплачено двома платежами, а саме:

18.02.2020 сплачено 12022,79грн, що становить 10% вартості товару, на яку позивачем не нараховується курсова різниця;

решта 80% вартості товару відповідачем сплачено одним платежем 28.10.2020 - 108205,13 грн.

Виходячи з наведених положень Додатку №1 курсова різниця вартості товару обраховується виходячи з курсу продажу Євро на міжбанківському валютному ринку України станом на 27.10.2020.

Провівши власний розрахунок курсової різниці вартості товару за Додатком № 1 судом отримано наступні результати.

Платіж на суму 108205,13 грн від 28.10.2020

108205,13грн/26,4772грн (курс Євро до гривні, що склався на Міжбанківському валютному ринку України, що погоджено сторонами в додатку (17.02.2020)*33,5593 (курс Євро до гривні, що передує даті платежу 27.10.2020) =137147,80грн.

Курсова різниця вартості товару становить 137147,80 грн - 108205,13 грн. = 28942,67грн.

Таким чином, розмір курсової різниці вартості товару за Договором за розрахунком суду становить 28942,67 грн, який перевищує розмір, заявлений позивачем до стягнення, проте беручи до уваги, що суд не може вийти за межі позовних вимог (за відсутності відповідного клопотання), суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в заявленому позивачем розмірі, а саме 27974,93грн.

Заперечення відповідача щодо вимоги про стягнення курсової різниці вартості товару судом визнаються безпідставними з огляду на наступне.

Грошовим є зобов`язання, за яким боржник зобов`язується сплатити кредитору певну суму грошових коштів.

Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Разом з тим частина друга цієї норми допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається у гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За умовами укладеного між сторонами у справі Договору поставки, з урахуванням Додатків до нього, ціни за цим Договором не є остаточними. Положеннями Додатку до Договору визначено порядок зміни ціни вартості товару за результатом перерахунку (коригування) орієнтовної ціни. Такий перерахунок полягає у тому, що фактично здійснені Покупцем платежі в рахунок оплати товару за орієнтовною сумою договору коригуються на курс Євро до гривні станом на дату, що передує даті оплати товару. Тобто за умовами Договору ці платежі підлягають перерахуванню за погодженою Сторонами формулою, за результатом чого визначається сума доплати, яка фактично є сумою курсової різниці (вирахуваної гривневої різниці ціни договору).

Відтак, курсова різниця не є упущеною вигодою, як наголошує відповідач, а є недоотриманою позивачем вартістю товару у зв`язку зі зміною його ціни за рахунок валютних коливань в бік збільшення.

Разом з тим, за порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань, позивачем заявлено до стягнення 2654,69грн інфляційних, 8458,98грн 48% річних, 2144,33грн пені та 32461,53грн штрафу.

Розглядаючи вимогу позивача про стягнення 2654,69грн інфляційних втрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів та в отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Грошовим є зобов`язання, за яким боржник зобов`язується сплатити кредитору певну суму грошових коштів.

Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Поряд з цим, частина друга вказаної норми допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається у гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За змістом статті 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

З огляду на викладене норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, що визначене у гривнях.

У разі порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені у гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Такий правовий висновок Верховного Суду щодо застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України викладений у постанові Верховного Суду від 11.10.2018 у справі № 905/192/18, правовідносини в якій є подібними правовідносинам у цій справі.

Як уже зазначалося за умовами укладеного між сторонами у справі Договору поставки остаточна ціна товару (сума договору) визначається за результатом перерахунку (коригування) орієнтовної ціни. Такий перерахунок полягає у тому, що фактично здійснені Покупцем платежі в рахунок оплати товару за орієнтовною сумою договору коригуються на курс Євро до гривні станом на дату, що передує даті оплати товару.

Згідно з ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до ст. 632 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та другої статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Отже умови укладеного між сторонами у справі Договору поставки передбачають можливість зміни ціни договору, що є правом сторін та узгоджується з принципом свободи договору та положеннями ст. 632 ЦК України.

З огляду на викладене, грошове зобов`язання Покупця хоча і виражене у гривні, проте має прив`язку до еквіваленту в іноземній валюті. При цьому визначення остаточної ціни договору залежить саме від дати здійснення фактичної оплати товару за орієнтовною вартістю. Встановлена у Додатках до Договору умова про здійснення оплати товару виходячи із курсу продажу долара США/Євро на міжбанківському валютному ринку України на день, що передує дню здійснення платежу, має на меті поновити увесь обсяг втрат вартості товару, які позивач як постачальник отримав унаслідок зміни курсу гривні до долара США/Євро. Отже враховуючи те, що орієнтовна вартість товару перераховується (коригується) відповідачем станом на дату, що передує даті саме фактичної оплати товару (незалежно від того, чи своєчасно, чи ні була здійснена ця оплата) з урахуванням курсу долара США/Євро до гривні, втрати позивача від знецінення національної валюти внаслідок інфляції, зокрема і у разі порушення відповідачем грошового зобов`язання зі сплати орієнтовної вартості товару, відновлюються еквівалентом іноземної валюти. У такому разі стягнення інфляційних втрат, нарахованих на орієнтовну суму заборгованості, суперечить частині другій статті 625 Цивільного кодексу України. У разі, якщо матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів покриваються за рахунок донарахування вартості товару з урахуванням курсової різниці, стягнення інфляційних втрат є недопустимим та призведе до подвійного стягнення.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 29.04.2021 у справі №910/11077/20.

З урахуванням наведеного, зважаючи на правові висновки Верховного Суду, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат в розмірі 2654,69грн.

Розглядаючи вимоги позивача про стягнення 8458,98грн 48% річних, суд виходить з наступного.

За розрахунком позивача 48% річних нараховуються на суму курсової різниці в розмірі 27974,93грн за період з 15.10.2020 по 12.04.2021, розмір яких становить 6614,17грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, п. 7.7. Договору сторони дійшли згоди щодо зміни розміру процентної ставки, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, і встановили її в розмірі 48%.

Перевіривши розрахунок 48% річних суд встановив, що позивач невірно визначив початкову дату нарахування 48% річних, а саме неправомірно розпочав нарахування 48% річних з останнього дня сплати, в той час як умовами договору сторони визначили, що остаточний розрахунок за отриманий товар покупець зобов`язується здійснити до 15.10.2020.

Таким чином, відповідно до умов договору та чинного законодавства правомірним є нарахування 48% річних у загальному розмірі 8280,16грн, зокрема нарахованих:

- у розмірі 1702,90грн за період з 16.10.2020 по 27.10.2020 на суму заборгованості 108205,13грн;

- у розмірі 6577,26грн за період з 16.10.2020 по 12.04.2021 на суму заборгованості 27974,93грн.

Отже вимога позивача про стягнення 48% річних є правомірною та підлягає задоволенню в сумі 8280,16грн. В частині стягнення 178,82грн 48% річних суд відмовляє за безпідставністю вимог.

Також судом розглянуто вимоги позивача про стягнення з відповідача 2144,33грн пені та 32461,53грн штрафу.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов`язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до п.п. 3, 4 ч. 1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки та відшкодування збитків.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України та ст. 230 Господарського кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Частиною першою ст.548 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 230 та ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України від 22.11.1996 N 543/96-ВР "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до приписів ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Таким чином, законом передбачено право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання. У разі відсутності таких умов у договорі, нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконаним відповідно до частини шостої статті 232 ГК України.

Пунктом 7.1.1. Договору Сторони передбачили відповідальність Покупця за несвоєчасну оплату продукції у вигляді сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми боргу за кожний день прострочення.

Крім того, в разі прострочення Покупцем конкретного платежу, визначеного окремим додатком більше ніж на 5 днів, Покупець сплачує додатково штраф у розмірі 30% від суми несвоєчасно сплаченого Товару. (п. 7.8. Договору)

За таких обставин, заявлені позивачем вимоги щодо стягнення штрафу відповідають умовам укладеного Договору та чинного законодавства України, відтак є правомірними та обґрунтованими.

Разом з тим, перевіривши розрахунок пені, суд встановив, що позивачем допущено аналогічні помилки, що і при нарахуванні 48% річних.

Здійснивши власний розрахунок пені відповідно до умов договору та чинного законодавства, суд встановив, що правомірним є нарахування пені у загальному розмірі 2099,93грн, зокрема нарахованих:

- у розмірі 425,72грн за період з 16.10.2020 по 27.10.2020 на суму заборгованості 108205,13грн;

- у розмірі 1674,21грн за період з 16.10.2020 по 12.04.2021 на суму заборгованості 27974,93грн.

Отже вимога позивача про стягнення пені є правомірною в сумі 2099,93грн.

При цьому судом враховується, що чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України. А тому, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 3 статті 551 ЦК України передбачено можливість зменшення за рішенням суду розміру неустойки, що стягується з боржника за порушення зобов`язання, якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Статтею 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Таку ж правову позицію викладено і в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013, а також у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18, від 25.02.2020 у справі № 903/322/19, від 07.04.2020 у справі № 904/1936/19, від 12.05.2020 у справі №910/9767/19.

Зважаючи на вищенаведене, суд враховує, що відповідачем сплачено вартість товару, зазначену у видатковій накладній, що свідчить про вжиття відповідачем заходів до виконання зобов`язання за договором, в матеріалах справи відсутні докази виставлення позивачем додаткового рахунку на суму курсової різниці або пред`явлення вимоги про її сплату, що загальна сума пені та штрафу в розмірі 34561,46грн є значною та неспівмірною з розміром курсової різниці, яку просить стягнути позивач; що позивач застосував до відповідача також таку міру відповідальності, як стягнення 48% річних, які є платою за користування коштами, що не були своєчасно сплачені боржником; що в матеріалах справи відсутні докази понесення позивачем збитків внаслідок порушення відповідачем свого зобов`язання з оплати курсової різниці.

Враховуючи все вище встановлене, суд вважає за можливе задовольнити клопотання відповідача та зменшити розмір штрафних санкцій, виходячи з обґрунтовано заявлених їх сум, зокрема пені на 70% - до 629,98грн, штрафу на 90% - до 3246,15грн.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами статей 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позову на загальну суму 40131,22 яких: 27974,93грн сума курсової різниці вартості товару, 8280,16грн 48% річних, 629,98грн пені, 3246,15грн штрафу. В решті позову відмовити.

Посилання відповідача на те, що він звільняється від відповідальності за прострочення оплати внаслідок настання форс-мажорних обставин, що виникли в результаті встановлення карантину, судом відхиляється з таких мотивів.

В ст. 617 ЦК України встановлено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

В ч.1 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно п.7.11 Договору Сторона звільняється від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань за цим Договором у випадку, якщо таке невиконання було спричинене форс-мажорними обставинами, які виникли після підписання цього Договору та не могли бути відвернені розумними діями сторін. Форс-мажорні обставини означають надзвичайні обставини, яких не можна запобігти за існуючих обставин. До таких надзвичайних обставин входять страйк, повінь, пожежа, землетрус, війна, дії українських та іноземних органів, але не обмежуючись цим. Сторона що зазнала впливу таких дій не пізніше п`яти днів від дати їх початку повинна повідомити іншу Сторону.

В ст. 14-1 Закону України "Про Торгово-промислові палати в Україні" (від 2 грудня 1997 року № 671/97-ВР; зі змінами, внесеними згідно із Законом № 530-IX від 17.03.2020) вказано, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо (ч.2 ст. 14-1 Закону України "Про Торгово-промислові палати в Україні").

Ознаками форс-мажорних обставин є наступні: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні, сторона яка посилається на дію форс-мажорних обставин повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом.

Наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами, у відповідності до статей 14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України" шляхом видачі сертифіката. Порядок засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), із зазначенням компетенції ТПП України та регіональних ТПП, форми заяви, необхідних документів, строків видачі сертифікату тощо, визначено Регламентом засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), який затверджено рішенням президії Торгово-промислової палати України від 18.12.2014 № 44(5).

Матеріали справи не містять підтверджуючих документів про наявність обставин, що звільняють відповідача від відповідальності за невиконання зобов`язань за Договором. Таких документів відповідачем до суду надано не було.

Щодо інших доводів відповідача, суд зважає на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Решта долучених до матеріалів справи доказів та наданих сторонами пояснень були ретельно досліджені судом і наведених вище висновків суду не спростовують.

Щодо розподілу судових витрат

Судовий збір, в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, у розмірі 2270,00грн покладається на відповідача.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

УХВАЛИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрозахист Донбас" до Фермерського господарства "Агросолід Груп" задоволити частково.

2. Зменшити розмір пені та штрафу.

3. Стягнути з Фермерського господарства "Агросолід Груп" (13352, Житомирська область, Бердичівський район, с.Великі Низгірці, вул.Центральна, буд.17, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрозахист Донбас" (08162, Київська область, Києво-Святошинський район, смт.Чабани, вул.Машинобудівників, буд.4-В, ):

- 27974,93грн суму курсової різниці вартості товару,

- 8280,16 грн 48% річних,

- 629,98 грн пені,

- 3246,15 грн штрафу,

- 2270,00 грн судового збору.

4. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 09.08.21

Суддя Прядко О.В.

Віддрукувати:

1 - в справу

2,3 - сторонам - рек.