ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" серпня 2021 р. Справа №914/164/21

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Кордюк Г.Т.

суддів Плотніцький Б.Д.

Скрипчук О.С.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Нафтогаз Тепло, б/н від 07.05.2021 (вх. №01-05/1745/21 від 18.05.2021),

на рішення Господарського суду Львівської області від 16.04.2021 (повне рішення складено 19.04.2021)

у справі №914/164/21 (суддя Ділай У.І.)

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Нафтогаз Тепло, м.Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробничого підприємства Енергія-Новояворівськ, м. Новояворівськ, Львівська область

про: стягнення боргу в розмірі 168483,40грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз Тепло» звернулося до Господарсьокого суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю науково виробниче підприємство «Енергія Новояворівськ» про стягнення 168 483,40 грн звборгованості з яких: 156148,34 грн заборгованості за надані послуги з теплопостачання; 5915,30 грн інфляційне збільшення; 2819,70 грн штрафні санкції; 3600,06 грн пені за несвоєчасно проведені розрахунки (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог).

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач здійснював постачання теплової енергії за період з листопада 2019 року по квітень 2020 року для Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробниче підприємство Енергія-Новояворівськ на загальну суму 84037,27 грн. На підтвердження долучено видаткові накладні. Акт звірки взаємних розрахунків по стану за період 30.11.2019-30.06.2020 підписаний тільки позивачем, за яким нараховано за теплову енергію з урахуванням ПДВ 84 037,27 грн. За твердженням позивача відповідач не сплатив за теплову енергію за вказаний період. У поданій заяві про збільшення позовних вимог позивач зазначає, що станом на 05.03.2021 року борг ТОВ НВП «Енергія Новояворівськ» за надані послуги з теплопостачання становить 156 148,34 грн. (а.с.78-91).

Попередньо, як зазначає позивач, відповідачу було надіслано вимогу про сплату заборгованості станом на 18.03.20, але зазначена вимога повернута на адресу позивача та неотримана відповідачем. Крім того, акт звірки взаємних розрахунків за період 30.11.19 30.06.20 підписаний лише позивачем.

Наведені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Рішення Господарського суду Львівської області від 16.04.21 у даній справі у задоволенні позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Нафтогаз Тепло на користь Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробничого підприємства Енергія-Новояворівськ 8800,00грн витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката

Рішення суду першої інстанції у даній справі мотивоване тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю науково-виробничого підприємства Енергія-Новояворівськ не є стороною будь-яких зобов`язань перед Товариством з обмеженою відповідальністю Нафтогаз Тепло за позовними вимогами в цьому спорі, тому не є боржником перед позивачем, не користується комунальними послугами з постачання теплової енергії, не несе відповідальності за надані послуги.

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов висновку, що належних доказів про порушення саме прав та інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю Нафтогаз Тепло до позовної заяви не долучено та суду не надано.

Вказані обставини стали підставою для відмови у задовлення позову у даній справі.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 16.04.21 у справі №914/164/21 та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Обґрунтовуючи подану апеляційну скаргу, позивач зазначає, що відповідач визнав існування заборгованості за оренду приміщень по вул.Пасічника,1 у м.Новояворівськ загальною площею 416,2 м.кв. (справа №914/2559/20), чим, на думку позивача підтверджується користування приміщення на які передавалася теплова енергія, у зв`язку з чим виникла заборгованість що є предметом даного позову. Вказані обставини, як зазначає позивач, залишені поза увагою місцевого господарського суду.

На думку скаржника, місцевим господарським судом не враховано норми ч.1 ст.9 ЗУ «Про житлово комунальні послуги» відповідно до якої , споживач здійснює оплату за спожиті житлово комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово- комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Крім того, апелянт зазначає, що правовідносини між ТОВ «Нафтогаз Тепло» та ТОВ науково виробниче підприємство «Енергія - Новояворівськ» регулюються, окрім ЗУ «Про житлово комунальні послуги», ЗУ «Про теплопостачання» проте, як вказує апелянт, норми такого Закону не були застосовані місцевим господарським судом під час прийняття рішення у даній справі.

З огляду на наведене, скаржник вважає, що рішення місцевого господарського суду у даній справі в частині відмовлених позовних вимог прийняте з невірним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, без дослідження усіх істотних обставин справ, а тому підлягає скасуванню.

30 червня 2021 року до суду апеляційної інстанції від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити рішення Гоподарського суду Львівіської області від 16.04.21 у справі №914/164/21 без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

У поданому відзиві відповідач вказує на законність та обгрунтованість рішення місцевого господарського суду. Зокрема, відповідач вважає, що апелянтом помилково зазначно про те, що місцевим господарським судом застосовано виключно норми ЗУ «Про житлово комунальні послуги»,а не норми ЗУ «Про теплопостачання», оскільки, як вказує відповідач у даному випадку підлягають застосуванню норми двох вищенаведених Законів.

При цьому, відповідач звертає увагу суду на те, що апелянт також обгрунтовує свої позовні вимоги посилаючтсь на ЗУ «Про житлово комунальні послуги».

Також, відповідач вважає, що місцевим господарським судом вірно встановлено, що між позивачем та відповідачем не було укладено договору про постачання теплової енергії та гарячої води чи оформлено будь який інший правочин на підтвердження факту взяття на себе сторонами відповідних зобов`язань у сфері житлово комунальних послуг. Вказані обставини, як зазначає відповідач, підтверджується самим позивачем, оскільки останній не долучив до матеріалів справи жодного договору.

Окрім іншого, у відзиві зазначено, що відповідач не звертався до позивача із заявою про надання останнім послуг з постачання теплової енергії та гарячої води, при цьому, як зазначає відповідач, обсяг поставленої теплової енергії та гарячої води не підтверджено жодними документами, показами лічильників тощо, тому, на думку відповідача не доведеним є встановлені позивачем суми до сплати у видаткових накладних.

Відповідач також вважає безпідставиними доводи апелянта про підтвердження факту отримання послуг з теплопотсачання зважаючи на встановлений судом (рішення у справі №914/2559/20) факт користування відповідачем приміщенням по вул.Пасічника, 1, оскільки таке рішення прийнято судом у квітні 2021 року, при цьому, на думку відповідача не зрозуміло на підставі яких даних про приміщення та його площу було нараховано заборгованість у 2019 та 2020 роках.

Крім того, як вказує відповідач, визнання відповідачем заборгованості перед Новояворівською міською радою за оренду приміщення (справа №914/2559/20) не підтверджує факту замовлення відповідачем за вказаною адресою послуг з теплопостачання у позивача і факту надання таких послуг позивачем.

Також, відповідач у поданому відзиві, звертає увагу суду на те, що за адресою : вул. Пасічника, 1 у м. Новояворівськ позивач має зареєстровану філію «Новояворівська ТЕЦ» ТОВ «Новояворівськ Тепло», тобто, як зазначає відповідач, за вказаною адресою саме позивач де факто користується приміщенням.

Щодо видаткових накладних, то відповідач вважає їх такими, що не можуть братися до уваги судом та підтверджувати факт наявності заборгованості, оскільки такі не були підписані відповідачем.

Окрім цього, відповідач вважає, також неправомірним нарахування неустойки та штрафних санкцій оскільки термін та обсяг боргового зобов`язання не підтверджено жодним первинним документом. При цьому, як зазначає відповідач, можливість нарахування пені передбачається виключно укладеним між сторонами договором, проте у даному випадку, такий договір не укладався.

7 липня 2021 року до суду апеляційної інстанції від позивача надійшли запереченння на відзив на апеляційну скаргу.

У вказаних запереченнях апелянт зазначає наступне:

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 19.11.19 року рішенням Новояворівської міської ради Львівської області №1119 Позивача визнано виконавцем комунальних послуг з постачання теплової енергії та виконання комунальних послуг з постачання гарячої води на території Новояворіської міської ради Львівської області. Рішенням ВК Новояворівської МР Львівської області №325 погоджено тарифи на послуги постачання теплової енергії та постачання гарячої води для населення, бюджетних установ та інших організацій м. Новояворівськ. Відповідно до п.3 вищевказаного рішення №325 від 20.11.19 року встанолено, що тарифи на послуги постачання теплової енергії для населення, бюджетних установ та інших організацій м. Новояворіськ оприлюднити через засоби масової інформації та на сайті Новояворіської міської ради.

Як зазначає позивач, згідно листа Новояворівської міської ради Львівіської област №1767/10 від 02.12.20 року нежитлові приміщення №1, поверх 1 та поверх 2 по вулиці Богдана Пасічника, міста Новояворівськ знаходяться в користуванні ТОВ НВП «Енергія Новояворівськ». Таким чином, оскільки відповідач користується приміщенням на підставі договору оренди, тому відповідний тягар утримання приміщення та сплати комунальних платежів щодо нього належить відповідачу. Разом з цим, місцевим господарським судом не досліджено питання правової підстави користування відповідачем вищенаведеним приміщенням та положень договору оренди, що призвело, на думку позивача до неповного з`ясування обставин справи.

Крім цього, апелянт вважає, що договір про постачання теплової енергії є укладеним з моменту , коли споживач акцептував пропозицію офертанта повністю та без застережень або у вигляді конклюдентних дій прийняв оферту, або за умови передбачення у договорі чи законі не висловив заперечень проти договору (мовчання). Таким чином, апелянт вважає, що відповідачем не доведено суду факту неотримання послуг з теплопостачання приміщення, а системний аналіз норм законодавства свідчить про законодавчий обов`язок відповідача укласти договір та всносити плату за користування послугами з теплопостачаня .

Стосовно обсягу поставленої теплової енергії апелянтом у поданих заперечнннях на відзив зазначено, щро нарахування плати за теплову енергію здійснювалося щомісячно, згідно нормами та вказівками по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарські потреби в Україні КТМ 204 України 244-94 затверджені Державним комітетом України по житлово комунальному господарству від 2001 року та коефіцієнту, що коригує загальну вартість відповідно до середньмісячної температури та фактичної кількості днів наданої послуги , що підтверджується видатковими накладними.

Щодо видаткових накладних та акту звірки, то позивач вважає безпідставними твердження відповідача про ненадіслання йому вимоги про слату заборгованості на суму 39147,47 грн. та оригіналу акту звірки взаємних розрахунків по стану за період 30.11.19-30.06.20, оскільки такі надсилалися та були повернуті на адресу відділення поштового зв`язку.

При цьому, як покликається апелянт, акт звірки взаємних розрахунків підписаний представниками обох сторін та скріплений печатками.

Також, апелянт вважає правомірним нарахування штрафних санкцій з огляду, на його думку, на наявність боргу за отриману теплову енергію.

26 липня 2021 року відповідачем подано до суду апеляційної інстанції письмові пояснення, в яких він додатково підтримує позицію викладену у відзиві на апеляційну скаргу та зазначає про законність та обгрунтованість рішення місцевого господарського суду.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 28.05.2021 ( колегією суддів у складі головуючого судді Кордюк Г.Т., суддів Плотніцький Б.Д. та Скрипчук О.С) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Нафтогаз Теплона рішення Господарського суду Львівської області від 16.04.2021 у справі №914/164/21 та ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку письмового провадження без виклику сторін справи.

Відповідно до ч.1 ст. 273 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права зазначає наступне:

Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову у даній справі є матеріально правова вимога про стягнення заборгованості за несвоєчасне виконання зобов`язання щодо відшкодування витрат понесених ТзОВ Нафтогаз Тепло внаслідок постачання теплової енергії. Як зазначено вище, заявлені позовні вимоги позивач обгрунтовує видатковими накладними та актом звірки взаємних розрахунків по стану за період 30.11.2019-30.06.2020 підписаний тільки позивачем, за яким нараховано за теплову енергію з урахуванням ПДВ 84037,27 грн.

Оцінивши матеріали справи та докази, що містяться у ній, в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне:

Згідно з ч. 1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як зазначено вище, при поданні позову ТзОВ Нафтогаз Тепло покликається на несвоєчасне виконання зобов`язань відповідачем з оплати отриманої теплової енергії, чим порушено умови господарського зобов`язання.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Нафтогаз Тепло» визначено виконавцем комунальних послуг з постачання теплової енергії та виконавцем комунальних послуг з постачання гарячої води на території Новояворівської міської ради ґльвівської області відповідно до рішення Новояворівської міської ради Львівської області від 19.11.19 №1119 (а.с.13).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про теплопостачання", пункту 4 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 03.10.2007 № 1198, споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору, користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі - продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією.

Статтею 24 Закону "Про теплопостачання" визначено, що основним обов`язком споживача теплової енергії є своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Такі договори можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір та колективний договір про надання комунальних послуг) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач, колективний споживач). Істотними умовами договору про надання житлово-комунальної послуги є: 1) перелік послуг; 2) вимоги до якості послуг; 3) права і обов`язки сторін; 4) відповідальність сторін за порушення договору; 5) ціна послуги; 6) порядок оплати послуги; 7) порядок і умови внесення змін до договору, в тому числі щодо ціни послуги; 8) строк дії договору, порядок і умови продовження його дії та розірвання.

Відповідно до ч. 6 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом. Разом з цим, як встановлено місцевим господарським судом, до матеріалів справи не долучено доказів звернення із заявами про надання послуг з постачання теплової енергії та гарячої води чи пропозиціями про укладення договору про надання комунальних послуг.

При цьому, у копіях видаткових накладних, долучених до позову, наявне посилання на договір №147ТЕ/НЯ від 15.01.2020, однак позивач не надав доказів укладення такого, який визначає плановий обсяг теплової енергії, порядок здійснення оплати, строк та місце виконання договору, права та обов`язки сторін, межі балансової належності теплових мереж та експлуатаційної відповідальності між сторонами.

Однак, суд апеляційної інстанції вказує на те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (Постанова КЦС ВС від 26 вересня 2018 року у справі №750/12850/16-ц).

Поряд із цим вказаний обов`язок виникає лише у разі отримання споживачем певних послуг.

Отже, питання щодо фактичного користування житлово-комунальними послугами входить до предмета доказування у справі та має істотне значення для її правильного вирішення.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішенням Господарського суду Львівської області від 25.03.21 у справі №914/2559/20 встановлено факт укладення договору оренди приміщення комунальної власності площею 416,2 м.кв., розміщене за адресою: м. Новояворівськ, вул. Пасічника, 1 розташоване на першому поверсі двохповерхової цегляної будівлі між відповідачем та Новояворівською міською радою та наявності заборгованості з орендної плати, яка визнана відповідачем (орендарем). Вказані обставини не підлягають повторному доказуванню в силу закону як преюдиційні (ч.4 ст.75 ГПК України).

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції зазначає, що матеріалами справи підтверджено факт користування відповідачем приміщенням на вул. Пасічника, 1 в м. Новояворівськ, що підтверджує обставини щодо отримання послуг постачання теплової енергії та гарячої води. А тому, самі лише доводи відповідача щодо відсутності укладеного договору між сторонами у даній справ не можуть бути підставою для звільнення від оплати отриманих комунальних послуг.

З огляду на наведене, обгрунтування місцевим господарським судом відсутності підстав для стягнення заборгованості у зв`язку з неукладенням договору між сторонами, суд апеляційної інстанції вважає безпідставним.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає передчасним висновок суду першої інстанції стосовно того, що Товариство з обмеженою відповідальністю науково-виробничого підприємства Енергія-Новояворівськ не є стороною будь-яких зобов`язань перед Товариством з обмеженою відповідальністю Нафтогаз Тепло за позовними вимогами в цьому спорі, тому не є боржником перед позивачем, не користується комунальними послугами з постачання теплової енергії, не несе відповідальності за надані послуги, оскільки договір на надання житлово-комунальних послуг може укладатися як з власником нерухомого майна, так і з іншою особою, зокрема яка користується об`єктом нерухомого майна й отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб (фізична особа, фізична особа-підприємець, юридична особа (постанова ВП ВС від 20 червня 2018 року у справі № 216/181/16-ц).

Разом з цим, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ч.1 ст.17 ЗУ «Про житлово комунальні послуги» комерційний облік комунальних послуг з постачання теплової енергії, гарячої води, централізованого водопостачання здійснюється вузлами обліку відповідних комунальних послуг, що забезпечують загальний облік їх споживання в будівлі, її частині (під`їзді), обладнаній окремим інженерним вводом, згідно з показаннями його (їх) засобів вимірювальної техніки.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 ЗУ «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» вузол комерційного обліку - вузол обліку, що забезпечує загальний облік споживання відповідної комунальної послуги в будівлі, її частині (під`їзді), обладнаній окремим інженерним вводом.

Частиною 1 ст.8 ЗУ «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» рахунки на оплату наданої комунальної послуги формуються виконавцем або визначеною власником (співвласниками) іншою особою, що здійснює розподіл обсягів комунальної послуги, на основі показань вузла комерційного обліку відповідної комунальної послуги згідно з вимогами статей 9-11 цього Закону.

Відповідно до ч.1 ст.9 ЗУ «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» комерційний облік здійснюється вузлом (вузлами) комерційного обліку відповідної комунальної послуги, що забезпечує (забезпечують) загальний облік її споживання, згідно з показаннями його (їх) засобів вимірювальної техніки.

Частиною 2 ст.9 цього Закону передбачено, що до встановлення вузла (вузлів) комерційного обліку відповідно до вимог частини другої статті 3 цього Закону:

1) обсяг споживання теплової енергії визначається за нормою споживання, встановленою органом місцевого самоврядування, що підлягає щомісячному коригуванню виконавцем послуги за фактичною кількістю годин постачання теплової енергії та фактичною середньомісячною температурою зовнішнього повітря;

2) обсяги споживання гарячої чи питної води визначаються за показаннями вузлів розподільного обліку, а у разі їх відсутності - за нормами споживання, встановленими органом місцевого самоврядування. Загальний обсяг споживання гарячої або питної води у такій будівлі визначається як сума обсягу, визначеного за допомогою вузлів розподільного обліку та розрахункового обсягу, визначеного за нормою споживання для споживачів, приміщення яких не оснащені вузлами розподільного обліку.

3. У разі виходу з ладу або втрати вузла комерційного обліку, зазначеного в частині першій цієї статті, до відновлення його роботи або заміни комерційний облік здійснюється розрахунково відповідно до методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, з урахуванням середнього споживання:

теплової енергії - протягом попереднього опалювального періоду;

гарячої та питної води - протягом попередніх 12 місяців.

Разом з цим, обсяг поставленої теплової енергії та гарячої води не підтверджено жодними документами, показами лічильників (показами вузлів комерційного обліку) тощо., крім того із видаткових накладних не вбачається з врахуванням якої площі було здійснено розрахунок спірної суми за поставлену теплову енергію. Доданий позивач розрахунок боргу не підтверджує належним чином заявленого до стягнення боргу, оскільки з нього не вбачається з врахуванням якої саме площі приміщення, вартості теплової енергії та кількості її споживання розраховано заборгованість.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що статтею 1 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ст. 9 цього Закону первинні документи повинні складатися під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення на паперових або машинних носіях і мати такі обов`язкові реквізити: назва документа (форми); дата і місце складання; назва підприємства, від імені якого складено документ; зміст і обсяг господарської операції, одиниця її виміру; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції та правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Ведення зазначених документів передбачено Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджене наказом Мінфіну України від 24.05.1995 №88.

Разом з цим, непідписані видаткові накладні зі сторони відповідача, не відповідають вимогам закону щодо складання первинних документів, а тому не можуть належним чином підтвердити факт проведення господарської операції та наявності боргу.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо відмови у позові, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності заявленої до стянення суми заброгованості. При цьому, помилковість висновків суду першої інстанції стосовно відмови у задоволенні позову з огляду на відсутність укладеного між сторонами договору з постачання теплової енергії не стали підставою для прийняття неправильного по суті рішення.

З огляду на все викладене вище в сукупності, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 16.04.21 у справі №914/164/21 відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильного висновку суду першої інстанції щодо відмови у позові, не можуть слугувати підставою для скасування або зміни оскарженого рішення суду.

Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покласти на скаржника в порядку ст.ст.129, 282 ГПК України.

Окрім того, відповідачем подано заяву про стягнення з позивача 4 800,00 грн понесених судових витрат на професійну правничу допомогу (№01-04/4909/21 від 08.07.21).

В свою чергу, позивачем подано заяву про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, в якій він покликається на відсутність доказів надання послуг з опрацювання апеяційної скарги та доказів сплати гонорару адвокату та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги за договором про надання правової допомоги.

Статтею 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із частиною 3 статті 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.4 ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

За приписами частини 3 статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

В матеріалах справи наявні подані відповідачем:

- копія договору про надання правничої допомоги№1/18 від 05.09.18 укладеного між ТОВ НВП «Енергія Новояворівськ» та Адвокатське бюро «Андріани Олійник»;

- копія акта №5 про надання правничої допомоги до Договору про надання правової допомоги №1/18 від 05.09.18.

- Ордер на надання правничої допомоги Серія ВС №1081937;

Відповідно до ч.ч.4-5 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, у розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Суд, розглянувши заяву позивача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги не вбачає підстав для її задоволення, оскільки у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зазначено, що за змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 цього Кодексу). Таким чином, покликання позивача на відстуність доказів сплати гонорару адвокату та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги за договором про надання правової допомоги не є виключною підставою для зменшення відповідних витрат.

Зважаючи на все викладене вище в сукупності, колегія суддів дійшла до висновку про наявність підстав для стягнення з позивача на користь відповідача 4 800 грн. судових витрат на професійну правову допомогу в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, -

Західний апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 16.04.2021 у справі №914/164/21 залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю « Нафтогаз Тепло» без задоволення.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Нафтогаз Тепло (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1, ідентифікаційний код 42399765) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробничого підприємства Енергія-Новояворівськ (81053, Львівська область, м. Новояворівськ, вул. Богдана Пасічника, 1, ідентифікаційний код 32789941) 4 800,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

3. На виконання постанови Господарському суду Львівської області видати наказ.

4. Постанова набирає законної сили з моменту прийняття.

5. Порядок і строк оскарження встановлені ст.ст. 288-289 ГПК України.

Головуючий суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Плотніцький Б.Д.

Суддя Скрипчук О.С.