УХВАЛА

м. Київ

21.07.2021Справа № 910/10800/21

За позовом Акціонерного товариства "Райффайзен Банк"

до Фізичної особи-підприємця Покотила Віталія Миколайовича

про стягнення 138 737,37 грн.,

Суддя Ломака В.С.

Без повідомлення учасників справи.

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Райффайзен Банк" (далі - позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Покотила Віталія Миколайовича (далі - відповідач) про стягнення 138 737,37 грн. заборгованості, з яких: 122 274,42 грн. - заборгованість за кредитом та 16 462,95 грн. - заборгованість за відсотками.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідачем не було належним чином виконано взяті на себе за кредитним договором від 24.07.2020 року № 011/2548/731839/Р зобов`язання, у зв`язку з чим за Фізичною особою-підприємцем Покотилом Віталієм Миколайовичем утворилась заборгованість у вищевказаному розмірі та виникли підстави для її дострокового стягнення.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.07.2021 року означену позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків.

Слід також зазначити, що разом з позовом Акціонерним товариством "Райффайзен Банк" було подано заяву, у якій останнє просило суд вжити заходи забезпечення пред`явленого ним позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно відповідача, а саме:

- на житлову квартиру, реєстраційний № об`єкта нерухомого майна 33434353, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; дата державної реєстрації права власності - 15.04.2011 року, форма власності - приватна, розмір частки 1/1;

- на житлову квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів забезпечення позову, Банк посилався на неналежне виконання Фізичною особою-підприємцем Покотилом Віталієм Миколайовичем своїх зобов`язань за кредитним договором та потенційну імовірність ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду в даній справі, у зв`язку з наявною у відповідача можливістю здійснити розпорядчі дії щодо вищевказаного належного позичальнику майна.

Згідно з положеннями частини 5 статті 140 Господарського процесуального кодексу України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Положеннями частини 6 статті 140 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Розглянувши подану Акціонерним товариством "Райффайзен Банк" заяву про забезпечення позову, суд вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на судовий захист.

Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Європейським судом у справі "Горнсбі проти Греції" зазначено, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвими, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням.

У рішенні Європейського суду від 18.05.2004 у справі "Продан проти Молдови" суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантований Європейською конвенцією з прав людини, буде ілюзією, якщо правова система держав, які ратифікували Конвенцію, дозволятиме остаточному, обов`язковому судовому рішенню залишатися невиконаним, завдаючи шкоди одній зі сторін.

Таким чином, господарський суд, будучи органом правосуддя, повинен врахувати потенційні ризики можливості невиконання рішення суду та гарантувати відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого рішення.

Відповідно до статті 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача (боржника) або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача або особи, яка звернулась з відповідними вимогами у справі про банкрутство.

Частиною 1 статті 137 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Системний аналіз положень частини 1 статті 136 і 137 Господарського процесуального кодексу України дає підстави дійти висновку, що під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, суди розглядають вказані заяви з застосуванням судового розсуду (окрім випадків, які передбачені у частинах 2, 5, 6, 7 статті 137 Господарського процесуального кодексу України).

Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими Господарським процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

При вирішенні питання про забезпечення позову слід здійснювати оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Статтею 129 Конституції України визначено принципи рівності усіх учасників процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, як одні з основних засад судочинства.

Отже, будь-яке рішення господарського суду повинно прийматися з дотриманням зазначених принципів, які виражені також у статтях Господарського процесуального кодексу України.

Принцип рівності перед законом і судом в процесуальному аспекті означає рівність суб`єктивних процесуальних прав усіх учасників судового процесу незалежно від їх особистих якостей (правового статусу, майнового стану), визначення процесуального становища учасників судочинства тільки процесуальним законодавством і ніяким іншим, визначення процесуального порядку розгляду справ певною процесуальною формою.

В матеріальному аспекті принцип рівності повинен розумітися так, що до всіх учасників процесу матеріальний закон має застосовуватися однаково (право є застосуванням рівного масштабу до різних осіб).

Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони в процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.

Частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обґрунтовуючи необхідність забезпечення позову, Банк посилався на те, що відповідач неналежним чином виконує свої зобов`язання за укладеним між сторонами Договором, а також вказував на потенційну імовірність ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду в даній справі внаслідок вчинення позичальником розпорядчих дій щодо належної йому нерухомості.

Як було зазначено вище, обов`язок доказування наявності підстав для забезпечення позову покладається на особу, яка подала відповідну заяву. Доказування повинно здійснюватися за загальними правилами відповідно до статей 73, 74, 76-79 Господарського процесуального кодексу України, які передбачають обов`язковість подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Відповідно до частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

При цьому, суд зауважує, що під час вирішення питання про наявність підстав для забезпечення позову, обов`язок по доведенню та обґрунтуванню наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам заявника, обґрунтованості та невідворотності додаткових зусиль і витрат у майбутньому, покладається саме на заявника.

У той же час заявником не було надано суду належних доказів на підтвердження того, що Фізичною особою-підприємцем Покотилом Віталієм Миколайовичем, з метою уникнення виконання взятих на себе грошових зобов`язань перед банком, вчиняються дії, спрямовані на відчуження належного позичальнику майна, передання його у користування іншим особам та/або вчинення будь-яких інших дій, спрямованих на зменшення вартості такого майна. Крім того, заявником не надано й доказів на підтвердження того, що невжиття вказаних ним заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист чи поновлення порушених прав або інтересів Банку в обраний останнім спосіб.

У той же час відмова боржника від запропонованих Банком програм рефінансування, а також те, що останній припинив відповідати на дзвінки співробітників Банку, не підтверджує, а також не свідчить про наявність правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову запропонованим заявником способом.

Таким чином, суд зазначає, що саме лише посилання заявника на те, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до порушення його прав і охоронюваних законом інтересів без обґрунтування підстав для вжиття таких заходів з посиланням на відповідні докази, а також без відповідного обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову не може бути підставою для постановлення ухвали про забезпечення позову.

Крім того, вирішуючи питання про задоволення заяви про застосування заходів забезпечення позову, суд в кожному конкретному випадку враховує відповідність заявленого заходу забезпечення позову критеріям адекватності та співмірності.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Також, суд звертає увагу заявника, що заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Разом із тим, заявлений Банком захід забезпечення позову, а саме накладення арешту на належне боржнику нерухоме майно, не відповідає критеріям адекватності та співмірності, оскільки, як вбачається зі змісту поданої позовної заяви, спір між сторонами виник унаслідок неналежного виконання Фізичною особою-підприємцем Покотилом Віталієм Миколайовичем своїх зобов`язань за кредитним договором, а предметом цього спору є стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 138 737,37 грн.

Проте, заявником не надано суду будь-яких доказів відсутності у боржника грошових коштів у вищевказаному розмірі, доказів відсутності у позичальника іншого (крім нерухомого) майна, за рахунок якого можливе погашення такої заборгованості, доказів неможливості чи ускладнення виконання судового рішення з повернення грошових коштів у даній справі в разі задоволення позову, а також, зокрема, не доведено обґрунтованості накладення арешту на вказані заявником об`єкти нерухомості, у тому числі на обидві належні позичальнику квартири одночасно.

Суд зазначає, що сама по собі наявність у Фізичної особи-підприємця Покотила Віталія Миколайовича речових прав на нерухоме майно не може свідчити про наявність достатніх правових підстав для забезпечення позову, зокрема, шляхом накладення арешту на відповідне майно, оскільки вказаний захід забезпечення позову виключає можливість вчинення таким власником, зокрема, розпорядчих дій щодо своєї власності, є крайньою мірою судового примусу і може застосовуватись у виняткових випадках, наявність яких заявником доведено не було.

Крім того, як вбачається зі змісту прохальної частини поданої Банком заяви про забезпечення позову, останній просив суд вжити заходи забезпечення позову, що полягають у накладенні арешту на нерухоме майно відповідача, шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Однак суд зазначає, що безпосереднє внесення будь-яких записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не входить до компетенції суду, тоді як виконання таких дій (зокрема, на підставі судового рішення) віднесено до повноважень відповідних суб`єктів реєстрації, вказаних у Законі України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи вищенаведене, заявником у заяві про забезпечення позову не наведено належних обґрунтувань та не доведено належними доказами того факту, що невжиття запропонованих ним заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду чи поновлення порушених й оспорюваних прав або інтересів Акціонерного товариства "Райффайзен банк", як і не доведено, що заявлений захід забезпечення позову є адекватним та співмірним із заявленими позовними вимогами.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні поданої Банком заяви про забезпечення позову.

Керуючись статтями 136-141, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у задоволенні заяви Акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" про забезпечення позову.

2. Ухвала набирає законної сили 21.07.2021 року та може бути оскаржена протягом 10 днів з дня набрання нею законної сили, з урахуванням положень підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Суддя В.С. Ломака