РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.07.2021Справа № 910/6765/21

Господарський суд міста Києва у складі судді ДЖАРТИ В.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерго Збут Транс" (02002, місто Київ, ВУЛИЦЯ РАЇСИ ОКІПНОЇ, будинок 10, офіс 88; ідентифікаційний код 42588390)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" (02094, місто Київ, ВУЛИЦЯ ПОЖАРСЬКОГО, будинок 3; ідентифікаційний код 30160757)

про стягнення 585 490,72 грн,

Без повідомлення (виклику) представників учасників справи,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У квітні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Енерго Збут Транс" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" (далі - відповідач) про стягнення 585 490,72 грн, з яких 559 959,56 грн основного боргу, 13 212,06 грн пені, три проценти річних у розмірі 2 729,06 грн та 9 590,04 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором постачання електричної енергії споживачу № 1092 від 20.12.2019..

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.04.2021 за вказаним позовом відкрито провадження у справі № 910/6765/21 та ухвалено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін (без проведення судового засідання); визначені строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив.

Відповідач в установлений строк відзив до суду не надав.

Щодо повідомлення відповідача про розгляд справи суд зазначає наступне.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини 4 статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до частини 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Нормами частини4 статті 89 Цивільного кодексу України передбачено, що відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

За приписами частини 1 статті 7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Так, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи, ухвала від 12.04.2021 про відкриття провадження у справі була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Поштове відправлення було отримане відповідачем 06.05.2021 на підтвердження чого в матеріалах справи міститься рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (трекінг поштового відправлення - 136).

Правом на надання відзиву відповідач не скористався.

Частиною 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Беручи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 ГПК України та ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.04.2021, не подав до суду відзив, тому останній не скористався наданими йому процесуальними правами, у зв`язку із чим за висновками суду, справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 ГПК України.

Будь-яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін до суду не надходило.

Згідно з частиною 4 статті 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

20.12.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Енерго Збут Транс» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (споживач) укладено договір постачання електричної енергії споживачу № 1092 шляхом підписання заяви-приєднання (далі - договір постачання електричної енергії), відповідно до пункту 1.1 якого постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.

Розділами 2 - 10 договору постачання електричної енергії сторонами узгоджені умови постачання, якість постачання електричної енергії, ціну, порядок обліку та оплати електричної енергії, права та обов`язки споживача і постачальника, відповідальність сторін, порядок припинення та відновлення постачання електричної енергії, порядок зміни постачальника, порядок розв`язання спорів.

Відповідно до п. 2.1 означеного договору початок постачання електричної енергії споживачу за цим договором - 01 січня 2020 року.

Пунктом 4.2 договору передбачено, що спосіб визначення ціни (тарифу) електричної енергії зазначається у комерційній пропозиції постачальника.

Згідно з пунктів 4.3 - 4.6 договору постачання електричної енергії ціна електричної енергії у тому числі у разі її зміни, та погоджені обсяги постачання електричної енергії зазначаються постачальником у рахунках. Розрахунковим періодом є календарний місяць. Оплата вартості електричної енергії здійснюється споживачем виключно шляхом перерахування коштів на поточний рахунок із спеціальним режимом використання (спецрахунок) постачальника. Оплата рахунка постачальника має бути здійснена споживачем у строк, визначений у рахунку, який не може бути меншим 5 робочих днів з моменту отримання його споживачем, або протягом 5 робочих днів від дати, зазначеної у комерційній пропозиції, щодо оплати рахунку, оформленого споживачем.

У пункті 4.2 Комерційної пропозиції, що є додатком № 2 до договору (далі - комерційна пропозиція), визначено, що споживач здійснює оплату за електричну енергію у наступному порядку:

40% вартості заявлених (прогнозованих) обсягів споживання електроенергії не пізніше, ніж за п`ять днів до початку розрахункового періоду (місяця);

30% вартості заявлених (прогнозованих) обсягів споживання електроенергії не пізніше, ніж п`ятого дня розрахункового місяця;

30% вартості заявлених (прогнозованих) обсягів споживання електроенергії не пізніше п`ятнадцятого дня розрахункового місяця.

Коригування заявленого обсягу поставки здійснюється споживачем шляхом направлення постачальнику письмової заяви у строк до 15 числа поточного місяця.

Відповідно до 4.7 Комерційної пропозиції розрахунковий документ за спожиту електроенергію надається постачальником споживачу не пізніше десятого числа місяця, наступного за розрахунковим. Надані постачальником розрахункові/платіжні документи підлягають оплаті споживачем протягом 5 робочих днів з моменту отримання.

Відповідно до пункту 12.1 договору постачання електричної енергії цей договір укладається на строк, зазначений у комерційній пропозиції, яку обрав споживач, та набирає чинності з моменту підписання сторонами, і діє до 31.12.2020.

Між сторонами укладено додаткову угоду №1 від 28.12.2020 до договору постачання електричної енергії, якою внесені зміни до додатку 1 до договору щодо обсягів споживання електричної енергії на 2021 рік та викладено його у новій редакції.

За період грудень 2020 року - лютий 2021 року позивач поставив товарної продукції на загальну суму 559 959,56 грн., що підтверджується актами приймання-передачі товарної продукції: №4862 від 31.12.2020 на суму 172 915,49 грн, №140 від 31.01.2021р. на суму 267 538,28 грн, №485 від 28.02.2021 на суму 119 505,79 грн.

Проте, відповідач своєчасно не вносив плату за спожиту теплову енергію, в результаті чого за спірний період з грудня 2020 року по лютий 2021 року утворилась заборгованість, яка станом на дату подання позовної заяви становить 559 959,56 грн.

Позивач надсилав на адресу відповідача вимогу від 30.03.3021вих. №530, у якій вказав про наявність заборгованості у розмірі 559 959,56 грн. та просив її погасити у строк 3 робочі дні з моменту отримання, а також просив підписати акт звірки взаємних розрахунків та акти приймання-передачі товарної продукції за грудень 2020 року - лютий 2021 року.

Вказана вимога отримана відповідачем 07.04.2021, однак залишена без задоволення.

Заперечень щодо факту отримання та обсягів поставленої позивачем та спожитої відповідачем електроенергії за вказаними вище актами матеріали справи не містять.

Несплата відповідачем заборгованості, зумовила звернення із даним позовом до суду.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За приписами статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частинами 1, 3, 5 статті 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України (надалі також - ГК України) встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 525 Цивільного кодексу України).

Проаналізувавши зміст договору на постачання електричної енергії, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою укладений правочин є договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу, який підпадає під правове регулювання норм § 5 глави 54 Цивільного кодексу України та § 3 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно статті 1 Закону України «Про ринок електричної енергії» електрична енергія - енергія, що виробляється на об`єктах електроенергетики і є товаром, призначеним для купівлі-продажу.

Відповідно до частин 6, 7 статті 56 Закону України «Про ринок електричної енергії» постачання електричної енергії електропостачальниками здійснюється з дотриманням правил роздрібного ринку. Умови постачання електричної енергії, права та обов`язки електропостачальника і споживача визначаються договором постачання електричної енергії споживачу.

У відповідності до частини 1 статті 4 Закону України "Про ринок електричної енергії" учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах.

Відповідно до частини 1 статті 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Приписами частини 2 статті 714 Цивільного кодексу України встановлено, що до договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Згідно приписів статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 275 Господарського кодексу України окремим видом договору енергопостачання є договір постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору постачання електричної енергії споживачу встановлюються Законом України "Про ринок електричної енергії".

Частинами 1 - 3 статті 275 та частиною 6 статті 276 Господарського кодексу України передбачено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається. Предметом договору енергопостачання є окремі види енергії з найменуванням, передбаченим у національних стандартах або технічних умовах. Розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених/визначених відповідно до вимог закону.

Відповідно до частини 2 статті 56 Закон України "Про ринок електричної енергії" договір постачання електричної енергії споживачу укладається між електропостачальником та споживачем та передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії споживачем у певний період часу одним електропостачальником. Постачання електричної енергії споживачам здійснюється за вільними цінами.

При цьому як визначено пункті 1 частини 1 статті 58 Закону України "Про ринок електричної енергії", споживач має право купувати електричну енергію для власного споживання за двосторонніми договорами та на організованих сегментах ринку, за умови укладення ним договору про врегулювання небалансів та договору про надання послуг з передачі електричної енергії з оператором системи передачі, а у разі приєднання до системи розподілу - договору про надання послуг з розподілу електричної енергії з оператором системи розподілу; або купувати електричну енергію на роздрібному ринку у електропостачальників або у виробників, що здійснюють виробництво електричної енергії на об`єктах розподіленої генерації, за правилами роздрібного ринку.

Статтею 632 Цивільного кодексу України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Пунктом 4.2 договору передбачено, що спосіб визначення ціни (тарифу) електричної енергії зазначається у комерційній пропозиції постачальника.

Згідно з пунктом 4.1 комерційної пропозиції ціна (тариф) електричної енергії - Ціна (Цф) за 1 кВт*год електричної енергії, що фактично спожита впродовж розрахункового періоду визначається по завершенню розрахункового періоду за формулою: Цф = Ц_РДН + Тп + Цпост, де:

Ц_РДН - середньозважена ціна купівлі електричної енергії на ринку «на добу наперед» (РДН), яка наведена на офіційному сайті Оператору ринку www.oree.com.ua за відповідний розрахунковий період, грн./кВт год без ПДВ;

Тп - тариф на послуги з передачі електричної енергії, затверджений НКРЕКП на відповідний розрахунковий період (грн/кВт *год) без ПДВ;

Цпост - ціна послуг Постачальника - 0,15 (нуль грн. п`ятнадцять копійок), (грн/кВт*год) без ПДВ;

Крім того, ПДВ -20%.

За період грудень 2020 року - лютий 2021 року позивач поставив товарної продукції на загальну суму 559 959,56 грн., що підтверджується актами приймання-передачі товарної продукції: №4862 від 31.12.2020 на суму 172 915,49 грн, №140 від 31.01.2021р. на суму 267 538,28 грн, №485 від 28.02.2021 на суму 119 505,79 грн.

Заперечень щодо факту отримання та обсягів поставленої позивачем та спожитої відповідачем електроенергії за вказаними актами сторонами суду не надано.

Доказів пред`явлення претензій щодо якості та/або кількості електричної енергії та/або термінів постачання у відповідності до умов договору від відповідача до суду не надходило.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем виконані прийняті на себе договірні зобов`язання щодо поставки електричної енергії відповідачу, а відповідачем, у свою чергу, прийнято та спожито електроенергію без будь-яких зауважень.

Натомість в матеріалах справи відсутні докази сплати відповідачем вказаної заборгованості.

Згідно зі статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за спожиту електричну енергію за період з грудня 2020 року по лютий 2021 року у розмірі 559 959,56 грн.

Позивачем, також заявлена вимога про стягнення з відповідача 13 212,06 грн пені, три проценти річних у розмірі 2 729,06 грн та 9 590,04 грн інфляційних втрат.

Учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення (статті 216, 218 Господарського кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафними санкціями згідно з частини 1 статті 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з пунктом 4.4 комерційної пропозиції за порушення строків оплати, визначених у Договорі, споживач сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу.

Статтею 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Оскільки позивач стверджує, що відповідачу надіслано акти приймання-передачі товарної продукції: №4862 від 31.12.2020 на суму 172 915,49 грн - 12.01.2021, №140 від 31.01.2021 на суму 267 538,28 грн - 10.02.2021 та №485 від 28.02.2021. на суму 119 505,79 грн - 11.03.2021, а відповідач вказані обставини не спростував, відтак зважаючи на вимоги пункту 4.7 комерційної пропозиції щодо здійснення оплати протягом 5-ти робочих днів, граничним строком оплати за названими актами відповідно є 19.01.2021, 17.02.2021 та 18.03.2021.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Дії відповідача, які полягають в порушенні зобов`язання щодо своєчасної оплати спожитої теплової енергії є порушенням умов договору, як наслідок є підставою для захисту майнових прав та інтересів позивача відповідно до вимог статті 625 Цивільного кодексу України.

Сплата трьох процентів річних та інфляційних втрат від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Здійснивши перевірку наведених позивачем розрахунків пені і трьох процентів річних, а також втрат від інфляції з урахуванням правової позиції Верховного Суду у складі об`єднаної Палати Касаційного господарського суду (постанова від 20.11.2020 № 910/13071/19) щодо методики обрахунку інфляційної складової за повний та неповний місяць, суд дійшов висновку, що останні є арифметично правильними, а позовні вимоги в цій частині обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 статті 78 ГПК України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З системного аналізу вищевикладеного, беручи до уваги, що відповідачем не надано суду належних доказів на спростування викладених у позові обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись статями 74, 76-80, 129, 236-242, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерго Збут Транс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" про стягнення 585 490,72 грн - задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" (02094, місто Київ, ВУЛИЦЯ ПОЖАРСЬКОГО, будинок 3; ідентифікаційний код 30160757)на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерго Збут Транс" (02002, місто Київ, ВУЛИЦЯ РАЇСИ ОКІПНОЇ, будинок 10, офіс 88; ідентифікаційний код 42588390) 559 959,56 грн (п`ятсот п`ятдесят дев`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят дев`ять гривень 56 копійок) основного боргу, 13 212,06 грн (тринадцять тисяч двісті дванадцять гривень 06 копійок) пені, 2 729,06 грн (дві тисячі сімсот двадцять дев`ять гривень 06 копійок) три проценти річних у розмірі, 9 590,04 грн (дев`ять тисяч п`ятсот дев`яносто гривень 04 копійок) інфляційних втрат та 8 782,36 грн (вісім тисяч сімсот вісімдесят дві гривні 36 копійок) судового збору.

3. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СУДДЯ В. В. ДЖАРТИ