Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.07.2021 м. Івано-ФранківськСправа № 909/495/21

Господарський суд Івано-Франківської області у складі: судді Фанди О.М., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Трак Сервіс Львів",

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Титан-Авто",

про стягнення коштів в сумі 38 439 грн 10 к., з них: 30 000 грн 00 к. - основний борг, 4291 грн 99 к. - пеня, 3136 грн 57 к. - інфляційні, 1010 грн 54 к. - 3% річних.

без виклику представників в судове засідання

установив: Товариство з обмеженою відповідальністю "Трак Сервіс Львів" (далі позивач) звернувся до Господарського суду Івано-Франківської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Титан-Авто" (далі відповідач) про стягнення коштів в сумі 38 439 грн 10 к., з них: 30 000 грн 00 к. - основний борг, 4291 грн 99 к. - пеня, 3136 грн 57 к. - інфляційні, 1010 грн 54 к. - 3% річних.

Позовні вимоги обгрунтовані неналежним виконанням відповідачем по справі Договору №25806 про надання послуг від 24.07.2020, зокрема в частині здійснення оплати за надані позивачем послуги.

Господарський суд Івано-Франківської області ухвалою від 28.05.2021 року прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження та ухвалив здійснювати розгляд справи відповідно до приписів ст.252 ГПК України за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами та встановив сторонам строк для подання заяви у разі наявності заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з відповідним обґрунтуванням. Вказаною ухвалою надано відповідачу строк подачі суду (протягом 15 (п`ятнадцяти) календарних днів з дня вручення цієї ухвали) відзиву на позовну заяву і всіх письмових та електронних доказів (які можливо доставити до суду).

Відповідач відзив на позов не подав.

Оскільки клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило та з огляду на відсутність у суду підстав для виклику сторін з власної ініціативи, згідно з ч. 5 ст. 252 ГПК України справа розглядається за наявними у ній матеріалами.

Позивач належним чином повідомлений про відкриття провадження у справі ухвалою суду від 28.05.21, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (вх. № 9366/21 від 10.06.2021).

Відповідач про розгляд справи теж повідомлений належним чином, про що свідчить відмітка на зворотньому боці ухвали суду від 28.05.2021 року.

Разом з тим, копія ухвали суду від 28.05.2021 про відкриття провадження у справі, яка направлена вказаній стороні за адресою, зазначеною у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань повернулась на адресу суду з відміткою поштового зв`язку "адресат відсутній за вказаною адресою".

За наведеного суд зазначає, що відповідно до п. 4 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Крім того, за змістом ст. 2 Закону України "Про доступ до судових рішень", кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Ухвали Господарського суду Івано-Франківської області у даній справі оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень, а тому відповідач по справі мав можливість ознайомитися з текстом цих ухвал.

Водночас, право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за свою природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Факт неотримання будь-якою із сторін справи кореспонденції, якою суд з додержанням вимог процесуального закону надсилав за належною адресою, не є об`єктивною причиною, а є суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на її адресу.

За змістом п.7 ст.120 ГПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Повідомлень від відповідача по справі про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання до суду не надходило.

Як вбачається із ч.4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 178 ГПК України передбачене право відповідача подати суду відзив на позовну заяву. Разом з тим, як визначено в ч. 3 цієї статті, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Суд констатує, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами.

Верховний Суд у справі № 916/3188/16 зазначив, що держава в особі судових органів має забезпечити заінтересованим особам право на використання наявних засобів правового захисту. Заінтересовані особи, в свою чергу, повинні розраховувати на те, що процесуальні норми судочинства будуть застосовані, а неналежне використання своїх прав однією із сторін у судовому процесі не стане перешкодою для іншої сторони в реалізації її права на виконання судового рішення.

Згідно ч.2 ст.42 ГПК України учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.

При розгляді даної справи суд також керується положеннями п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 р. про те, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку, що кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1989 р. у справі Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Враховуючи вищевикладене та керуючись ч. 9 ст.165 ГПК України, ч.2 ст.178 ГПК України, суд вирішує спір за наявними матеріалами справи.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши відповідно до приписів статті 86 Господарського процесуального кодексу України в сукупності всі докази, які мають значення для вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

24 липня 2020 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Трак Сервіс Львів" (ТзОВ "Трак Сервіс Львів", по договору - СТО/по справі - позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю "Титан-Авто" (скорочена назва: "Титан-Авто"; по договору - клієнт/по справі - відповідач) укладено договір за № 25806 про надання послуг (надалі по тексту - Договір). Вказаний договір підписаний сторонами та скріплений печатками.

Відповідно до умов договору (п.1.1 Договору) позивач по справі зобов`язався в порядку та на умовах, визначених цим Договором, здійснювати технічне обслуговування та ремонт транспортних засобів відповідача, постачання запасних частин і матеріалів, а останній, як замовник робіт, зобов`язався повністю та у строк, обумовлений пунктом 4.3. цього Договору, оплатити виконані роботи, використані для ремонту матеріали та встановлені на транспортний засіб або передані Замовнику запасні частини.

Відповідно до п.2.8 Договору передача виконаних робіт проводиться на підставі акту прийому-передачі виконаних робіт (далі Акт прийому-передачі), що підписується уповноваженими представниками сторін. Акт прийому-передачі підтверджує виконання СТО замовлених робіт , надання послуг та/або передачу замовлених запасних частин та матеріалів клієнту відповідної якості , а також відсутність у клієнтів претензій та зауважень до СТО з приводу виконання зазначеного замовлення та стану транспортного засобу, на якому проводились ремонтні роботи або надавалися послуги. При передачі тільки ТМЦ оформляється накладні.

На підставі зазначеного Договору та згідно з Актами виконаних робіт від 30.07.2020 №

№ ТС-00003062, ТС-00003063 відповідач отримав від позивача послуги з діагностики та ремонту транспортного засобу з використанням матеріалів позивача на загальну суму 64 941,26 грн.

Зазначені вище Акти виконаних робіт 30.07.2020 були підписані уповноваженими особами зі сторони позивача та відповідача без претензій та зауважень.

Пунктом 3.2.6 Договору передбачено, що клієнт зобов`язується вчасно та у повному обсязі (відповідно до умов даного Договору) здійснити оплату виконаних робіт / наданих послуг / запасних частин, згідно виставлених СТО рахунків та підписаних Сторонами акти приймання-передачі.

В силу пункту 4.3. Договору оплата виконаних робіт, використаних під час виконання ремонтних робіт запасних частин і матеріалів та інших послуг, наданих СТО, проводиться шляхом внесення готівкових коштів у касу товариства, чи шляхом перерахування коштів на поточний рахунок СТО на умовах попередньої оплати (до моменту закінчення робіт), а у разі прострочення попередньої оплати протягом 3-х календарних днів після підписання акту прийому-передачі виконаних робіт або, на інших умовах оплати, узгоджених Сторонами окремо шляхом підписання Додаткової угоди до даного Договору.

Вказані вище умови договору відповідачем не виконані, кошти за надані послуги відповідно до підписаних Актів виконаних робіт від 30.07.2020 № ТС-00003062, №ТС-00003063 на поточний рахунок позивача по справі не перераховані або в касу не внесені.

Зазначені вище обставини призвели до виникнення у відповідача по справі перед позивачем основної заборгованості у розмірі 64 941,26 грн.

В подальшому відповідач частково заборгованість погасив, зокрема на суму 34 941,26 грн., що підтверджується платіжними дорученнями від 09.09.2020 № 1307 на суму 10 000,00 грн., від 27.10.2020 № 1344 на суму 15 000,00 грн., від 08.12.2020 № 1374 на суму 5 000,00 грн. та від 01.04.2021 № 1397 на суму 5 000 грн 00к.

Проте, решта заборгованість на суму 30 000грн 00к. за актами від 30.07.2020 №№ ТС-00003062, ТС-00003063 залишилась не погашеною.

Викладені обставини та факти спричинили звернення позивача до суду із заявленим позовом, предметом якого є майнові вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Трак Сервіс Львів" щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Титан-Авто", суми несплачених за надані послуги та запасні частини і матеріали коштів та штрафних санкцій внаслідок порушення останнім договірних зобов`язань.

За наведеного, суд виходить з наступного.

Згідно з статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 175 Господарського кодексу України (надалі по тексту - ГК України) визначено, що майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

За змістом статті 173 ГК України господарським визнається зобовязання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язальна сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а іншій суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язальної сторони виконання її обов`язку.

За приписами статті 174 ГК України господарським визнається зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

В спірному випадку сторони уклали Договір про надання послуг № 25806 від 24.07.2020 року, який за правовою природою є договором про надання послуг.

Відповідно до статей 901, 902, 903, 905 та 906 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання, в силу вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься і у пункті 1 статті 193 ГК України.

Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Таким чином, з урахуванням приписів закону (статті 530 ЦК України) та умов договору ( пунктів 3.2.6. та 4.3. Договору) відповідач до 30.07.2019 року, тобто, до підписання Актів виконаних робіт від 30.07.2020 №№ ТС-00003062 та ТС-00003063, повинен був здійснити оплату послуг та запасних частин і матеріалів на користь позивача шляхом перерахування на його поточний рахунок або шляхом внесення до його каси коштів у сумі 64 941,26 грн. Проте, відповідач невиконав зобов`язання за Договором.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

В силу статті 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

За правилами частини другої статті 20 ГК України захист прав та законних інтересів суб`єктів господарювання здійснюється, зокрема, шляхом відшкодування збитків та застосування штрафних санкцій. Аналогічні правила визначені статтею 217 цього Кодексу та статтею 611 ЦК України.

Під збитками у статті 224 ГК України розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено (частина перша статті 224 ГК України).

Частиною третьою-четвертою статті 225 ГК України окреслено, що при визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов`язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків. Виходячи з конкретних обставин, суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ціни на день винесення рішення суду.

Відповідно до статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу, а саме: суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Поняття неустойки (штрафу, пені) розкрито у статті 549 ЦК України.

Так, законодавець визначив, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається (частина перша статті 231 ГК України).

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг) (частина четверта статті 231 ГК України).

Розділом 6 Договору передбачена відповідальність сторін. Так, пунктом 6.1. Договору сторони встановили, що у випадку затримки повної оплати виконаних робіт, вартості матеріалів та запасних частин у строк обумовлений пунктом 4.3. цього Договору, Замовник сплачує СТО пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої вартості виконаних робіт, поставлених запасних частин чи матеріалів за кожен день прострочення до моменту повного погашення заборгованості.

Разом з тим, наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити (повернути) грошові кошти, але неправомірно не сплачує (не повертає) їх, врегульовані статтею 625 ЦК України. У цьому разі боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правильність зазначеного вище підтверджена висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленого у своїй постанові від 10.04.2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) (пункт 37 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 року у справі № 910/10156/17).

Поряд з цим, стягнення штрафних санкцій не звільняє винну сторону від виконання своїх зобов`язань за цим Договором.

В спірному випадку, з урахуванням правових норм закону, позивачем здійснено нарахування основної заборгованості, пені, інфляційних та 3% річних.

Відповідно до поданого позивачем розрахунків заборгованості основна заборгованість складає 30 000 грн 00 к., пеня - 4291 грн 99 к., інфляційні 3136 грн 57 к. - інфляційні, 1010 грн 54 к. - 3% річних.

Суд, здійснивши перевірку їх (заборгованості) нарахування, приходить до висновку про обгрунтованість, правомірність та арифметично вірне їх нарахування.

З огляду на вимоги частин 1,3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (частини 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

З аналізу наведеного вище, суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог в цілому та таких, таких, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо судових витрат по справі, то суд зазначає наступне.

Склад та порядок розподілу судових витрат визначено главою 8 ГПК України.

Згідно з ч.1 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст.129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні з позовом позивач сплатив судовий збір у розмірі 2270,00грн. (платіжне доручення №14422 від 21.05.2021).

З урахуванням п.2 ч. 1 ст.129 ГПК України та результат вирішення спору ( задоволення позову), судовий збір слід відшкодувати позивачу за рахунок відповідача..

Щодо заявленого клопотання позивачем у позовній заяві про відшкодування йому понесених ним витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6400 грн 00к. та витрати, які очікує понести в розмірі 4000 грн 00к., то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст.126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно зі ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, в підтвердження своїх вимог щодо витрат на правову допомогу позивач подав до суду такі докази: копію Договору про надання правової ( правничої) допомоги №18/05/2021-1ПД від 18.05.2021 року, копію Додаткової угоди від 18.05.2021 до Договору про надання правової (правничої) допомоги №18/05/2021-1ПД від 18.05.2021 року, довіреність від 18.05.2021, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія МК №001709 від 08.11.2019, опис наданих послуг за договором про надання правової (правничої) допомоги №18/05/2021-1ПД від 18.05.2021 року, відповідно до якого загальна сума понесених юридичних витрат складає 6400 грн 00к., копію платіжного доручення №14425 від 21.05.2021 на суму 6400 грн 00к.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 цього Закону).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що його позов підлягає задоволенню, а у разі наявності заперечень відповідача щодо співрозмірності заявленої суми компенсації також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а їх розмір є розумний та виправданий. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

За наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

З урахуванням вказаних вище обставин, а також положення п. 1 ч.4 ст.129 ГПК України - дійшов висновку про наявність правових підстав для відшкодування позивачу понесених ним витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6400 грн 00к., у зв`язку з їх доведеністю.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, які позивач очікував понести у даній справі, зокрема в розмірі 4000 грн 00к., то суд вважає за правельне залишити їх без розгляду, виходячи з наступного.

Частиною 8 статті 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Оскільки справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, то подача будь-яких клопотань по справі у відповідності до приписів Господарського процесуального кодексу обмежена місячним терміном з дня відкриття провадження у справі.

Господарський суд Івано-Франківської області виніс ухвалу про відкриття провадження у вказаній справі 28.05.2021, а отже строк подачі заяв закінчився 29.06.2021.

Отже, позивач доказів понесення витрат на правову допомогу в розмірі 4000 грн 00к. суду не надав, разом з тим і не надав суду заяву (клопотання) про надання таких доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Враховуючи відсутність доказів понесених витрат на професійну правничу допомогу на суму 4 000 грн 00к., а також належного подання (заявлення) клопотання (заяви) позивачем в порядку передбаченому ч.8 ст. 129 ГПК про їх подання після ухвалення судового рішення, суд приходить до висновку про залишення без розгляду витрат на правову допомогу в розмірі 4000 грн 00к., які очікував понести позивач у справі.

Керуючись 13, 74, 77, 86, 123, 129, 176, 202, 233, 238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в :

позов товариства з обмеженою відповідальністю "Трак Сервіс Львів" до товариства з обмеженою відповідальністю "Титан-Авто" про стягнення коштів в сумі 38 439 грн 10 к., з них: 30 000 грн 00 к. - основний борг, 4291 грн 99 к. - пеня, 3136 грн 57 к. - інфляційні, 1010 грн 54 к. - 3% річних - задовольнити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Титан-Авто" (вул. Хмельницького, буд. 106, м. Надвірна, Івано-Франківська область, код 37383507) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Трак Сервіс Львів" (вул. Львівська, 33, с. Воля-Бартатівська, Городоцький район, Львівська область, код 31417137) заборгованості в сумі 38 439 грн 10 к. (тридять вісім тисяч чотириста тридцять дев`ять гривень десять копійки), з них: 30 000 грн 00 к. (тридцять тисяч гривень) - основний борг, 4291 грн 99 к. (чотири тисячі двісті дев`яносто одна гривня дев`яносто дев`ять копійки) - пеня, 3136 грн 57 к. (три тисячі сто тридцять шість гривень п`ятдесят сім копійки)- інфляційні, 1010 грн 54 к. (одна тисяча десять гривень п`ятдесят чотири копійки) - 3% річних, 2 270 грн 00к. (дві тисячі двісті сімдесят гривень) - судового збору та 6400 грн 00к. (шість тисяч чотириста гривень) - витрат на професійну правову допомогу.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом. Апеляційну скаргу може бути подано до Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя О. М. Фанда