СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" липня 2021 р. Справа № 917/981/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Тихий П.В., суддя Дучал Н.М. , суддя Терещенко О.І.

за участю секретаря судового засідання Пархоменко О.В.

за участю представників:

позивача Шинкаренко Н.М. (довіреність №636 від 07.12.2020, розпорядження №46-к від 31.01.2019);

першого відповідача не з`явився;

другого відповідача Остахов В.П. (свідоцтво №626 від 23.10.2008, ордер серії ВІ №1029044 від 05.01.2021);

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області (вх.№1469П/1-43) на рішення господарського суду Полтавської області від 01.04.2021 (суддя О.А. Киричук, повний текст рішення складено 12.04.2021) у справі №917/981/17

за позовом Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, м.Кременчук, Полтавська область;

до 1. Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області (Управління державної реєстрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області), м.Кременчук, Полтавська область,

2. ФОП Михайлової Тетяни Миколаївни, м.Кременчук, Полтавська область,

про визнання незаконними та скасування рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень та свідоцтва про право власності, -

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2017 Кременчуцька міська рада Кременчуцького району Полтавської області звернулась до господарського суду Полтавської області з позовом до Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області (Управління державної реєстрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області та ФОП Михайлової Тетяни Миколаївни про (1) визнання недійсним та скасування рішення про Державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 19330451 від 13.02.2015 року, прийняте державним реєстратором Реєстраційної служби Кременчуцького міського управління юстиції; (2) визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний номер 33605532 видане 13.02.2015 року Реєстраційною службою Кременчуцького міського управління юстиції, відповідно до якого Михайлова Тетяна Миколаївна є власником нежитлового приміщення магазин роздрібної торгівлі), загальною площею 32,7 кв.м., розташованого за адресою: вул. Петровського. 24-А. м. Кременчук, Полтавська обл.

В обґрунтування позову позивач вказав, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно та видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно були проведені на підставі неправомірної декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 01.04.2021 у справі №917/981/17 (суддя О.А.Киричук) в позові відмовлено повністю.

Кременчуцька міська рада Кременчуцького району Полтавської області з рішенням господарського суду першої інстанції не погодилась, звернулась до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 01.04.2021 у справі №917/981/17 повністю і ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю. Судові витрати просить покласти на відповідача.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що з Декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 07.10.2014 за № ПТ 12 вбачається, що замовником наведено недостовірні дані у декларації, а саме: п.11-1 Декларації, щодо інформації про документ, що посвідчує право чи користування земельною ділянкою.

Апелянт вважає, що рішення державного реєстратора прийнято на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, яка містить недостовірні дані, на самочинно збудований об`єкт нерухомого майна, щодо якого протиправно та необґрунтовано було зареєстровано декларацію.

Вказує, що відповідно до вимог закону обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку та державної реєстрації майнового права на неї, а відсутність у цієї особи таких документів є самовільним зайняттям вказаної земельної ділянки.

Стверджує, що в супереч вищезазначеним нормам чинного законодавства, станом на час звернення з позовною заявою до суду Відповідач використовує земельну ділянку без правовстановлювальних документів на землекористування, чим порушує вимоги діючого законодавства України та права територіальної громади міста Кременчука.

Так як декларацію про готовність об`єкта до експлуатації на об`єкт: Будівництво магазину роздрібної торгівлі по вулиці О. Древаля, 24-А, в м. Кременчуці Полтавської області з реєстраційним номером № ПТ 12 від 07.10.2014 року, скасовано, позивач вважає, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 19330451 від 13.02.2015 підлягає скасуванню.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.05.2021 для розгляду справи №917/981/17 призначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Тихий П.В., суддя Россолов В.В., суддя Терещенко О.І.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 18.05.2021 у справі №917/981/17 апеляційну скаргу Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області на рішення господарського суду Полтавської області від 01.04.2021 у справі №917/981/17 залишено без руху, оскільки апелянтом в порушення п.2, 3 ч.3 ст. 258 Господарського процесуального кодексу України до скарги не було додано документів, що підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку і розмірі.

Ухвалено заявнику апеляційної скарги усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху.

Кременчуцька міська рада Кременчуцького району Полтавської області подала клопотання про усунення недоліків (вх.№5727 від 19.05.2021) в якому просить долучити до матеріалів справи оригінал платіжного доручення від 07.05.2021 №561 на суму 4800,00 грн.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.05.2021, у зв`язку з відпусткою судді Россолова В.В., визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Тихий П.В. (суддя-доповідач), суддя Склярук О.І., суддя Терещенко О.І.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 24.05.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Кременчуцької міської ради на рішення господарського суду Полтавської області від 01.04.2021 у справі №917/981/17. Встановлено строк відповідачам для подання відзивів на апеляційну скаргу (з урахуванням вимог ст. 263 ГПК України) протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали. Призначено справу до розгляду на "23" червня 2021 р. о 11:30 годині.

31.05.2021 від представника ФОП Михайлової Тетяни Миколаївни надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№6229), в якому він просить апеляційну скаргу Кременчуцької міської ради залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Також просить проводити апеляційний розгляд без участі відповідача та його представника.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.06.2021, у зв`язку з відпусткою судді Терещенко О.І., визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Тихий П.В. (суддя-доповідач), суддя Склярук О.І., суддя Дучал Н.М.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 23.06.2021 розгляд справи відкладено на 26.07.2021 на 11:30 год.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 2207.2021, у зв`язку з відпусткою судді Склярук О.І., визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Тихий П.В. (суддя-доповідач), суддя Терещенко О.І., суддя Дучал Н.М.

В судовому засіданні 26.07.2021 в режимі відеоконференції представник позивача підтримує свою апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

Представник другого відповідача заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Перший відповідач був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази, однак, наданим йому процесуальним правом не скористався та в судове засідання не з`явився, свого повноважного представника не направив, про причини своєї неявки суд не повідомив.

Враховуючи положення ч.12 ст.270 ГПК України, відповідно до яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутністю другого відповідача.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши в судовому засіданні уповноважених представників сторін, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що Михайлову Тетяну Миколаївну зареєстровано як фізичну особу-підприємця.

03.06.2011 року між Відповідачем 2 - ОСОБА_1 та Кременчуцькою міською радою було укладено договір №Б/Н про встановлення особистого строкового сервітуту, який був зареєстрований в управлінні Держкомзему у м. Кременчук від 21.06.2011 року за №00233.

Предметом договору сервітуту є особистий строковий сервітут, встановлений виключно Набувачу (Михайловій Т.М.) на земельну ділянку в м. Кременчуці, на якій буде розміщуватись та використовуватись для провадження підприємницької діяльності стаціонарна мала архітектурна форма (пункт 1.1. Договору).

Згідно п.п. 1.2., 1.3. Договору, об`єктом сервітуту за цим договором, є земельна ділянка в м. Кременчуці, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , площею 48 кв.м., згідно схеми прив`язки стаціонарної малої архітектурної форми.

11.07.2013 року за №28-06/0725/33 Виконавчим комітетом Кременчуцької міської ради було видано Містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки площею 48 кв.м., для об`єкта - будівництво магазину роздрібної торгівлі, по вул. Петровського 24.А у м. Кременчуці. Замовник ФОП Михайлова Т.М. Документ, що підтверджує право власності або користування земельною ділянкою: договір про встановлення особистого строкового сервітуту, який був зареєстрований в управлінні Держкомзему у м. Кременчук від 21.06.2011 року за №00233.

15.07.2014 року за №29 інспекцією ДАБК в Полтавській області, на підставі поданого пакету документів ФОП Михайловою Т.М., було зареєстровано декларацію про початок будівельних робіт, яка є чинною та не скасована.

07.10.2014 року, Департаментом ДАБК у Полтавській області прийнято Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, а саме: будівництво магазину роздрібної торгівлі продовольчих товарів по вул. Петровського, буд. 24А у м. Кременчуці.

Згідно довідки №183 від 16.12.2014 року 20.11.2014 року ФОП Михайловою Т.М., на підставі договору з Виконкомом Кременчуцької міської ради №121/14, було сплачено 6000 грн. в місцевий бюджет на розвиток інженерно-транспортної інфраструктури міста за будівництво магазину.

14.01.2015 року Розпорядженням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради №5-Р ФОП Михайловій Т.М. було видано свідоцтво про присвоєння поштової адреси об`єкту - магазину роздрібної торгівлі продовольчих товарів таку адресу: АДРЕСА_1 . Свідоцтво є чинним та не скасовано.

13.02.2015 року згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 19330451 державний реєстратор згідно поданої відповідачем заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вирішив провести державну реєстрацію права власності, форма власності: приватна, на магазин роздрібної торгівлі, що розташований АДРЕСА_1 за суб`єктом: ОСОБА_1 , податковий номер НОМЕР_1 .

Також, 13.02.2015 року Михайловій Т.М. було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме: магазин роздрібної торгівлі продовольчих товарів, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 48 кв.м. Індексний номер: 19330451.

14.06.2016 року Михайлова Т.М. звернулась до Кременчуцької міської ради з заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у м. Кременчуці (у користування із земель комунальної власності), для експлуатації та обслуговування магазину роздрібної торгівлі продовольчими товарами по АДРЕСА_2 .

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 17.01.2017 адміністративний позов задоволено повністю: скасовано реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації будівництво магазину роздрібної торгівлі в м. Кременчуці Полтавської області за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровану Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Полтавській області від 07.10.2014 за№ПТ 12.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 20.09.2017 постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 17.01.2017 скасовано, провадження у справі закрито. Постановою Верховного Суду від 11.02.2020 по справі №816/1572/16 ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 20.09.2017 залишено без змін.

Листом від 06.04.2020 за вх. № 47-01.16/219 Управління державного архітектурно-будівельного контролю Кременчуцької міської ради Полтавської області було повідомлено, що Декларація про готовність об`єкта до експлуатації, а саме: будівництво магазину роздрібної торгівлі за адресою: Полтавська обл., м. Кременчук, вул. Петровського, 24, зареєстрованою Департаментом державної-будівельної інспекції у Полтавській області від 07.10.2014 за № ПТ 12 скасована.

Звертаючись до суду з позовом (з врахуванням зміни підстави позову) позивач вказав, що з Декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 07.10.2014 за №ПТ12 вбачається, що замовником наведено недостовірні дані у декларації, а саме: п.11-1 Декларації, щодо інформації про документ, що посвідчує право чи користування земельною ділянкою.

Крім того, зазначає позивач, рішення державного реєстратора прийнято на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, яка містить недостовірні дані, на самочинно збудований об`єкт нерухомого майна, щодо якого протиправно та необґрунтовано було зареєстровано декларацію.

Позивач вказує, що відповідно до вимог закону обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку та державної реєстрації майнового права на неї, а відсутність у цієї особи таких документів є самовільним зайняттям вказаної земельної ділянки.

Позивач стверджує, що в супереч вищезазначеним нормам чинного законодавства, станом на час звернення з позовною заявою до суду Відповідач використовує земельну ділянку без правовстановлювальних документів на землекористування, чим порушує вимоги діючого законодавства України.

Так як декларацію про готовність об`єкта до експлуатації на об`єкт: Будівництво магазину роздрібної торгівлі по вулиці О. Древаля, 24-А, в м. Кременчуці Полтавської області з реєстраційним номером № ПТ 12 від 07.10.2014 року, скасовано, позивач вважає, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 19330451 від 13.02.2015 підлягає скасуванню.

Вважаючи права територіальної громади м. Кременчука порушеними, позивач звернувся до господарського суду з відповідним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд дійшов висновку, що оскільки оспорюване рішення про державну реєстрацію права власності було прийнято на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, відтак у державного реєстратора були законні підстави для прийняття відповідного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на підставі якого видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а отже позовні вимоги Кременчуцької міської ради про визнання недійсним та скасування рішення про Державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, відповідно до якого ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення, задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Згідно з ч. 9 ст. 39 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності (в редакції чинній на момент реєстрації права власності), зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації або сертифікат є підставою для укладення договорів про постачання на прийнятий в експлуатацію об`єкт необхідних для його функціонування ресурсів - води. газу, тепла, електроенергії, включення даних про такий об`єкт до державної статистичної звітності та оформлення права власності на нього.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 15 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (в редакції чинній на момент реєстрації права власності), державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку:

1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви;

2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень;

3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації;

4) внесення записів до Державного реєстру прав;

5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону;

6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 18 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається, зокрема, фізичним та юридичним особам на новозбудовані. реконструйовані об`єкти нерухомого майна.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 19 вказаного Закону, свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане відповідно до вимог цього Закону, належить до документів, на підставі яких провадиться реєстрація права власності, яке вони посвідчують.

В силу ч. 1 ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначено Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому постановою від 17.10.2013р. № 868 (в редакції чинній на момент реєстрації права власності) (далі - Порядок).

Згідно з п.п. 49 вказаного Порядку для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на новозбудований об`єкт нерухомого майна заявник подає, зокрема, документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта. Документом, що засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, є зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації; технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на момент звернення до державним реєстратором Реєстраційної служби Кременчуцького міського управління юстиції для проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на нежитлове приміщення (магазин роздрібної торгівлі), загальною площею 32,7 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Кременчуцької міської ради Полтавської області було зареєстровано Декларацію про готовність об"єкта до експлуатації, що стало підставою для прийняття відповідного рішення про Державну реєстрацію прав та їх обтяжень та видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, які позивач просить визнати недійсними та скасувати в межах даної справи.

Судами встановлено, що під час розгляду даної справи дана Декларація про готовність об`єкта до експлуатації, була скасована, а позивач вважає нежитлове приміщення (магазин роздрібної торгівлі), загальною площею 32,7 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що зареєстроване за ОСОБА_1 на праві приватної власності самочинним.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що право власності зареєстроване за ОСОБА_1 оформлено до скасування Декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

При цьому, з матеріалів справи вбачається правомірність послідовних дій ФОП Михайлової Т.М., для розташування об`єкта нерухомості - магазину: отримання містобудівних умов та обмежень, реєстрація декларації про початок робіт, реєстрація декларації про готовність об`єкта, присвоєння потової адреси, сплата коштів в бюджет на розвиток інфраструктури, отримання свідоцтва про право власності. Земельна ділянка виділялась ОСОБА_1 для розташування магазину роздрібної торгівлі, з цією метою і був укладений договір сервітуту.

Крім того, судами враховано, що виникненню права власності у ОСОБА_1 передувала участь в такому процесі держави в особі відповідних органів, зокрема, позивача, який реалізовував свої владні функції, для надання можливості ОСОБА_1 як члену територіальної громади реалізації свого права на підприємницьку діяльність і право на власність, шляхом виділення ОСОБА_1 для розташування магазину роздрібної торгівлі земельної ділянки і укладення відповідного договору сервітуту, а також органів архітектурно-будівельного контролю, які надали дозвіл на будівництво, процес якого вони були уповноважені контролювати, а потім прийняли до експлуатації закінчений після будівництва об`єкт.

Зміст положень статті 41 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності кореспондує, що для усунення можливості зловживання правом на перевірки, сукупність заходів, які здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю за додержанням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил можуть здійснюватися лише під час виконання відповідними суб`єктами підготовчих та будівельних робіт.

Тобто за загальним правилом такі перевірки можливі щодо тих об`єктів, які знаходяться в процесі будівництва.

Виключенням із цього загального правила є виявлення факту самочинного будівництва у зв`язку з чим, такі перевірки можуть стосуватися й збудованого об`єкту.

При цьому відповідно до ст. 39 вказаного Закону в процесі такого контролю відповідні органи наділені повноваженнями, зокрема, реєструвати або повертати на доопрацювання декларацію про початок будівельних робіт, реєструвати або повертати декларацію про готовність об`єкта до експлуатації. Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, яка і є підставою для оформлення права власності на об`єкт будівництва.

Виходячи із аналізу наведених норм після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпує свою дію фактом виконання, та виключає можливість віднесення такого об`єкту до самочинного в силу його узаконення. А відтак, не може визнаватись законною перевірка контролюючого органу такого об`єкта та акти, оформлені за результатами державного архітектурно-будівельного контролю.

До аналогічного висновку дійшов Верховний суд в постанові від 11 листопада 2020 року у справі №640/10134/19 (адміністративне провадження №К/9901/24307/20) зазначив: Законом України Про регулювання містобудівної діяльності, зокрема ст. 39-1, встановлено єдину підставу для скасування реєстрації декларації, а саме: подання замовником недостовірних даних, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом. При цьому недостовірні дані мають відповідати одній із таких умов, які дають підстави вважити об`єкт самочинним будівництвом: об`єкт збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; об`єкт збудований або будується без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи; об`єкт збудований або будується без належно затвердженого проекту або будівельного паспорта. Наявність інших недостовірних даних, які не свідчать про самочинне будівництво, не є підставою для скасування реєстрації декларації.

З огляду на наведене Верховний суд зазначив, що після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкта до експлуатації остання вичерпує свою дію фактом виконання та виключає можливість віднесення такого об`єкта до самочинного.

Отже, підстави для скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації, а так само сам факт скасування такої декларації ДАБК в майбутньому (після реєстрації права власності) не може свідчити про самочинність об`єкта.

Таким чином, після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпала свою дію фактом виконання, в зв`язку з чим, декларацією будь-які права або охоронювані законні інтереси позивача не порушуються, а скасування реєстрації такої декларації не може нести будь-яких правових наслідків. Сам факт реєстрації такої декларації та отримання свідоцтва на право власності на підставі неї виключає можливість віднесення спірного об`єкту нерухомого майна до самочинного в силу його узаконення.

Твердження відповідача 2 про відсутність правових підстав вважати приміщення магазину продовольчих товарів, який належить ОСОБА_1 , самочинним будівництвом, оскільки: 1) об`єкт будувався на земельній ділянці, яка була надана саме для цієї мети; 2) з наявністю всіх необхідних дозвільних документів, позивачем не спростовані.

Твердження позивача про те, що відповідач 2 використовує земельну ділянку не за цільовим призначенням, посилання на самовільне зайняття земельної ділянки, посилання на позбавлення Кременчуцької міської ради правомочностей власника земельної ділянки не підтверджено матеріалами справи, оскільки Відповідач ОСОБА_1 використовувала земельну ділянку для розміщення магазину продовольчих товарів, що і було передбачено Договором сервітуту, в межах тієї площі, що визначена договором; зайняття земельної ділянки відбувалось на підставі договору сервітуту; послідовність дій Позивача у відносинах з ОСОБА_1 (надання містобудівних умов) дає висновки про те, що Позивач мав на меті надати земельну ділянку ОСОБА_1 у користування для розміщення магазину.

При цьому, судом враховані надані відповідачем 2 пояснення, що при реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 07.10.2015 року, програмне, комп`ютерне забезпечення не давало можливості внести дані договору сервітуту, а лише договору оренди. Оскільки іншої можливості провести реєстрацію не було, в розділ 111 було внесено інформацію про документ, що посвідчує право користування земельною ділянкою, а саме: договір оренди земельної ділянки. Дата укладення договору та номер реєстрації в Управлінні Держкомзему є ідентичними з датою і номером договору сервітуту.

Європейський суд з прав людини також неодноразово наголошував на необхідності дотримання органами державної влади принципу правової визначеності, який передбачає, що органи державної влади повинні бути обмежені у своїх діях заздалегідь встановленими та оголошеними правилами, які дають можливість передбачити з великою точністю примусові заходи, що будуть застосовуватися представниками влади в тій чи іншій ситуації.

Принцип законних очікувань є наслідком принципу правової визначеності. Він спрямований на те, щоб у випадках, коли фізична особа переконана, що досягне певного результату, якщо буде діяти відповідно до норм правової системи, забезпечити захист цих очікувань.

Суб`єкти владних повноважень не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є гарантією стабільності суспільних відносин між органами виконавчої влади і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абз.2 пункту 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп.

Крім того, відповідно до статті 41 Конституції України держава гарантує належне забезпечення захисту права власності на нерухоме майно, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно з приписами статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статей 317, 319 Цивільного кодексу України, саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Згідно статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом; примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток, з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 325 Цивільного кодексу України фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

Згідно з положеннями статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі статтею 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Вищезазначеними нормами встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, за якою право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не передбачена законом.

Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не передбачено законом, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності передбачає його законність і добросовісність.

Згідно з статтею 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Згідно з статтею 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною першою статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У практиці ЄСПЛ (рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Серков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати стосовно сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

В рішенні Європейського суду з прав людини "Зеленчук та Цицюра проти України" від 22.05.2018 р. зазначено, що перша і найважливіша вимога статті 1 Протоколу №1 до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державної влади у безперешкодне користування своїм майном повинно бути законним: друге речення першого абзацу дозволяє позбавлення майна тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення дотримання "законів". Більш того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, властивий всім статтям Конвенції. Принцип законності передбачає, що відповідні положення національного законодавства є досить доступними, точними і передбачуваними в їх застосуванні.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, якою необхідно досягти, та засобами, які застосовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

В питаннях оцінки "пропорційності" Європейський суд з прав людини, як і в питаннях наявності "суспільного", "публічного" інтересу, також визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за виключенням випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах "Спорронґ і Льоннорт проти Швеції", "Булвес" АД проти Болгарії"). Таким чином, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини майнове право особи може бути припинено, зокрема у разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання справедливого балансу в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Відповідно до цієї статті слід оцінювати три критерії на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним (нормативний акт повинен бути доступним та передбачуваним); чи переслідує воно легітимну мету, тобто вчинене в інтересах суспільства (має суспільний, публічний інтерес); чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном шляхом обмеження прав) пропорційним визначеним цілям - чи забезпечено справедливу рівновагу між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини.

Суд перевіряє відповідність втручання вимогам цієї статті, встановлюючи, по-перше, наявність майна в розумінні Конвенції, по-друге, наявність втручання у право заявника мирно володіти майном, по-третє, підстави виправданості втручання, зазначені вище.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 12 червня 2019 року №916/1986/18.

Колегія суддів зазначає, що матеріалами справи підтверджено, що на момент оформлення права власності за ФО-П Михайлової Т.М. на об`єкт (нежитлове приміщення магазин роздрібної торгівлі, загальною площею 32,7 кв.м., розташованого за адресою: вул. Петровського. 24-А. м. Кременчук, Полтавська обл.) не існувало обставин та підстав для відмови їй у реєстрації її права власності на об`єкт.

З огляду на викладене, судова колегія погоджується з висновком місцевого суду, що позовні вимоги Кременчуцької міської ради про визнання недійсним та скасування рішення про Державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, задоволенню не підлягають.

Згідно положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, відхиляються колегією суддів, як безпідставні, необґрунтовані та такі, що стосуються виключно переоцінки доказів.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені позивачем, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 269, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 01.04.2021 у справі №917/981/17 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку, передбаченому статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України, через Східний апеляційний господарський суд або безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 30.07.2021.

Головуючий суддя П.В. Тихий

Суддя Н.М. Дучал

Суддя О.І. Терещенко