ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" липня 2021 р. Справа №914/1250/20

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді: Плотніцького Б.Д.

Суддів: Кравчук Н.М.

Мирутенко О. Л.

при секретарі Карнидал Л. Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: Білинський М.О. (довіреність № 20/12-329-21 від 24.12.2020);

від відповідача: Ковальчук А.Л. (трудовий договір № 17/03/2015 від 17.03.2015),

та експерта: Холодцова Д.В.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з додатковою відповідальністю Модем № 20 від 18.01.2021 (вх. № 01-05/268/21)

на рішення Господарського суду Львівської області від 02.12.2020 (повний текст рішення складено 14.12.2020)

у справі № 914/1250/20 (суддя М.Р. Король)

за позовом: Приватного акціонерного товариства транспортно-експедиційного комбінату Західукртранс, м. Дрогобич Львівської області

до відповідача: Товариства з додатковою відповідальністю Модем, м. Львів

про: стягнення 634 633, 32 грн,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 02.12.2020 у справі №914/1250/20 позов задоволено частково. Стягнуто з ТДВ Модем на користь ПрАТ транспортно-експедиційного комбінату Західукртранс 634 616, 25 грн. заборгованості, в тому числі: 563 174, 50 грн. основної суми боргу, 44 796, 75 грн. інфляційних втрат та 26 645, 00 грн. трьох процентів річних, а також 9 519, 24 грн судового збору. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятими рішеннями, відповідач оскаржив таке в апеляційному порядку.

У апеляційній скарзі відповідач вказав, що в результаті звернення позивача в МТСБ України відкрита справа №43178, із чого чітко вбачається, що позивач вільно, на власний розсуд, обрав спосіб захисту свого права шляхом звернення відповідно до страховика МТСБ України із заявою про виплату страхового відшкодування. Оскільки розгляд справи №43178 в МТСБУ не закінчений, а позивач не отримував відмови у здійсненні страхового відшкодування, то, на думку відповідача, права позивача не порушено.

Також, відповідач зазначає, що поданий позивачем в підтвердження суми збитків висновок експертного автотоварознавчого дослідження не відповідає вимогам ст.106 ГПК України. Окрім того, в апеляційній скарзі відповідач звертає увагу суду на допущені експертом помилки у висновку.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечив доводи останньої, просив рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. При цьому зазначив, що до матеріалів справи долучено відповідь експерта щодо помилок у звіті, з якої вбачається, що помилки є суто технічними та жодним чином не впливають на остаточний результат.

Представник апелянта в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове, яким позов задоволити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти апеляційної скарги, просив рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін.

В судове засідання також прибув викликаний експерт Холодцов Д.В., який дав пояснення з приводу свого висновку №5553. Останній зазначив, що дійсно допустив помилку на 3 сторінці висновку, оскільки використовував шаблон, проте всі розрахунки та дослідження проводились саме по спірному автомобілю. Також, на запитання апелянта, чому експерт вказує автомобіль Mercedes Benz 1844 ACTROS, в той час, як в свідоцтві про реєстрацію вказано Mercedes Benz 1844, експерт відповів, що повна назва даної моделі саме Mercedes Benz НОМЕР_1 . Також експерт пояснив, чому при визначенні пошкодження деякі складові автомобіля повторюються, тому що одна складова, як наприклад крило, складається з трьох частин. Також, вказав, що дослідження проводилось саме по автомобілю з 11.5 років експлуатації, про що зазначено у висновку.

Апеляційний господарський суд, розглянувши наявні в справі докази, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, дійшов висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.06.2017р. о 07год. 48 хв. на 356 км автошляху Київ-Чоп, що в межах о.Зелений Гай Дубенського району Рівненської області, сталася дорожньо-транспортна пригода (надалі по тексту ДТП). ДТП відбулася за участю автомобіля марки ВАЗ 212140-126-20, реєстраційний номер НОМЕР_2 (надалі по тексту Авто №1), який належить Товариству з обмеженою відповідальністю МОДЕМ відповідачу у цій справі, під керуванням водія ОСОБА_1 та автомобіля марки Mercedes-Benz 1844, реєстраційний номер НОМЕР_3 , з напівпричіпом марки SHMITZ реєстраційний номер НОМЕР_4 (разом надалі по тексту Авто №2), які належать Приватному акціонерному товариству транспортно-експедиційному комбінату Західукртранс позивачу у цій справі, під керуванням водія ОСОБА_2 .

Внаслідок ДТП водію ОСОБА_1 спричинено тілесні ушкодження, від яких він помер на місці події, а вказані транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень.

Слідчим управлінням Головного управління національної поліції (надалі СУ ГУНП) в Рівненській області проводилось розслідування вище вказаної ДТП за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

За результатами розслідування, старшим слідчим відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Рівненській області Крупенко Б.І. 30.08.2017р прийнято постанову про закриття кримінального провадження.

Згідно вищевказаної постанови, водій ОСОБА_1 , керуючи Авто №1, рухаючись автодорогою Київ-Чоп, зі сторони м.Львова у напрямку м.Рівне, з швидкістю приблизно 80-90 км/год, яка перевищує допустиму для населеного пункту, на 356 км даної автодороги, що в межах с.Зелений гай Лубенського району Рівненської області, виїхав на смугу зустрічного руху, де зіткнувся з Авто №2, під керуванням ОСОБА_2 , який рухався у зустрічному напрямку і не мав технічної можливості уникнути зіткнення.

Відповідно до висновку судової інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин та механізму ДТП №3.1-156/17 від 25.07.2017р., перед початком гальмування швидкість руху Авто №2 становила не менше 83,7 км/год. Дане значення швидкості руху автомобіля являється мінімальним, так як в розрахунку не враховані затрати кінетичної енергії, використаної на деформацію деталей транспортного засобу.

В даній дорожній обстановці водій Авто №1 ОСОБА_1 для забезпечення безпеки дорожнього руху, з технічної точки зору, повинен був діяти у відповідності до вимог п.10.1, п.12.4 і п. 34.1 (лінія дорожньої розмітки 1.1) Правил дорожнього руху України (надалі по тексту ПДР).

В дорожній обстановці водій Авто №2 ОСОБА_2 , в момент виникнення небезпеки для руху, не мав технічної можливості уникнути зіткнення із Авто №1.

У вказаній дорожній обстановці дії водія Авто №2 не відповідають вимогам п.12.4 ПДР, невідповідність дій водія Авто №2, з технічної точки зору, не знаходиться у причинному зв`язку з виникненням ДТП.

В даній дорожній обстановці дії водія Авто №1 не відповідають вимогам п.10.1, п.12.4 і п.34.1 (лінія дорожньої розмітки) ПДР, а невідповідність його дій вимогам п.10.1 ПДР, з технічної точки зору, знаходиться у причинному зв`язку з виникненням ДТП.

Отже, відповідальність ОСОБА_1 за вчинення ДТП підтверджується постановою про закриття кримінального провадження від 30.08.2017р.

Авто №1 належить відповідачу, з яким, як зазначає позивач та не заперечено відповідачем, водій ОСОБА_1 знаходився у трудових відносинах і на момент вчинення ДТП виконував свої трудові обов`язки.

З метою визначення розміру завданої шкоди пошкодженням автомобіля підприємство звернулось до судового експерта Холодцова Д.В.

Так, згідно висновку судового експерта Холодцова Д.В №5553 від 23.04.2018р., вартість відновлювального ремонту Авто №2 становить 558754,50грн.

Згідно акту здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг) від 15.06.2017р. та платіжного доручення №4492 від 21.06.2017року, позивач оплатив 2220,00грн. вартості послуг евакуатора по евакуації з місця події Авто №2.

Крім того, згідно рахунку №5553 від 06.07.2017р та акту прийому-передачі виконаної роботи від 06.07.2017р., за проведене експертне автотоварознавче дослідження, позивач оплатив суму в розмірі 2200,00грн., що підтверджується платіжним дорученням №4908 від 06.07.2017р.

Враховуючи викладене, позивач стверджує, що загальна суму нанесених йому збитків складає 563174,50 грн.

Цивільна відповідальність водія відповідача на момент ДТП не була застрахована в жодній страховій компанії.

З метою досудового врегулювання спору, позивач звернувся до відповідача з претензією №18/10-173-21 від 04.10.2018р., в якій просив добровільно сплатити суму боргу та яку отримано відповідачем 08.10.2018р. Проте, вказана претензія залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Із врахуванням наведеного позивач звернувся до суду з позовом про стягнення 563174,50грн. основного боргу, 44796,75грн. інфляційних втрат та 26662,07грн. трьох процентів річних.

Відповідно до ч. 1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Пунктом 8 ст.16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Частиною 3 зазначеної статті унормовано, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів як учасника певних суспільних відносин і яке виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати (позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 25.06.2019р. у справі №910/422/18).

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є одним із видів цивільно-правової або господарсько-правової відповідальності, для застосування якої необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності особи); шкідливого результату такої поведінки - збитків; причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає. При цьому, на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. Вина боржника у порушенні зобов`язання презюмується та не підлягає доведенню кредитором, тобто саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків (позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 10.07.2019р. у справі №912/2391/16).

Згідно зі ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Наведена стаття унормовує загальні підстави для відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань.

Підставою деліктної відповідальності є протиправне шкідливе винне діяння особи, яка завдала шкоду. Для відшкодування завданої шкоди необхідно довести такі факти як: протиправна поведінка боржника, збитки, причинний зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вина.

Наявність всіх зазначених елементів складу цивільного правопорушення є обов`язковим для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Згідно з ст.1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утримання диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід, тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право , договір підряду , оренди тощо ) володіє транспортним засобом , механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку .

Шкода внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України).

Згідно з ст.1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодивши пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

З огляду на зазначені положення ЦК України, факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов`язання виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч.2 ст.1187 ЦК України).

Відповідно до наявних в матеріалах справи документів, власником Авто №1 є відповідач.

При цьому, як зазначає позивач та не заперечено відповідачем, на момент ДТП водій Авто №1 перебував у трудових відносинах із відповідачем.

Згідно з ст.1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Враховуючи, що саме відповідач на момент ДТП володів транспортним засобом - Авто №1, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, тобто, фактично використовував його у своїй господарській діяльності, тому саме відповідач повинен відшкодовувати шкоду, завдану його працівником під час виконання ним свої трудових обов`язків джерелом підвищеної небезпеки згідно з ч.2 ст.1187 ЦК України.

При цьому, як встановлено судом, саме факт протиправної поведінки водія Авто №1 знаходиться у причинному зв`язку зі скоєнням ДТП, внаслідок якої, Авто №2 було пошкоджено, внаслідок чого, позивач, як власник Авто №2, понесе витрати, необхідні для відновлення/ремонту такого.

Щодо суми збитків у загальному розмірі 563174,50грн., то така визначена позивачем, як сума вартості відновлювального ремонту Авто №2 у розмірі, який, згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження №5553 від 23.04.2018р., становить 558754,50грн., вартості проведеного експертного автотоварознавчого дослідження у розмірі який, згідно платіжного доручення №4908 від 06.07.2017р., становить 2200,00грн., а також вартості послуг евакуатора по евакуації з місця ДТП Авто №2 у розмірі, який, згідно акту здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг) від 15.06.2017р. та платіжного доручення №4492 від 21.06.2017р., становить 2220,00грн.

При цьому, суд звертає увагу на відсутність між сторонами спору щодо визначення розміру шкоди, оскільки зазначені у апеляційній скарзі заперечення в цій частині, по своїй суті зводяться до допущених експертом помилок. Щодо цих помилок експертом надано пояснення, вказано, що вони є технічними та жодним чином не впливають на остаточний результат дослідження (том.1, а.с. 224). Також судовий експерт підтвердив це у судовому засіданні, дав відповіді на питання скаржника і вказав, що експертне дослідження проводилось саме за спірним автомобілем.

Відповідачем не подано до суду ні підготовленого за його заявою висновку експерта, ні рецензії на вищевказаний висновок експертного автотоварознавчого дослідження. Більше того, від відповідача не надходило клопотання про призначення судової експертизи.

Із врахування наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вказаним висновком експертного автотоварознавчого дослідження підтверджено суму вартості відновлювального ремонту Авто №2 внаслідок ДТП. При цьому, в матеріалах справи відсутні більш вірогідні, ніж зазначений висновок експерта, докази такої вартості.

Беручи до уваги викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що матеріалами справи підтверджено порушення водієм Авто №1, внаслідок яких було скоєно ДТП, та у зв`язку з чим позивач поніс та понесе відповідні витрати, розмір збитків визначений позивачем з дотриманням норм матеріального права, та перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з протиправною поведінкою, відповідачем не доведено відсутність вини водія Авто №1 у скоєному ДТП, а тому позовні вимоги в частині стягнення 563174,50грн. основного боргу у розмірі заподіяних збитків є підставними, обґрунтованими та правомірно задоволеними судом першої інстанції.

При цьому, судами враховано, що згідно повторно надісланого 08.07.2020р. позивачу листа МТСБУ №3.1-05/16466 від 14.07.2017р., копія якого міститься в матеріалах справи, питання щодо відшкодування шкоди позивачу, заподіяної внаслідок ДТП, не вирішено. Вказаним підтверджується, що збитки, завдані позивачу внаслідок ДТП, останньому не відшкодовано, а також підтверджує, що у таких правовідносинах не відбулася заміна кредитора. Враховуючи викладене, у позивача наявне право на стягнення зазначеної суми збитків з відповідача.

Відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Так, позивачем на адресу відповідача надіслано претензію №18/10-173-21 від 04.10.2018р. із вимогою про виплату вищевказаної суми збитків.

Відповідно до повідомлення про вручення поштового відправлення №894, таке вручено відповідачу за адресою його місцезнаходження 08.10.2018р.

Відповідно до ч.1 ст.253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Беручи до уваги викладене, першим днем вищевказаного семиденного строку був 09.10.2018р.

Відповідно до ч.5 ст.254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Отже, із врахуванням того, що 15.10.2018р. - вихідний день, останнім днем встановленого строку для виплати відповідачем суми збитків був 16.10.2018р.

Згідно з ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З урахуванням п.30.1 ст.30 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні , моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з п.8.1 ст.8 цього Закону банк зобов`язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

Всупереч наведеному вище, як вбачається із матеріалів справи та не заперечується сторонами, виплату позивачу суми збитків відповідач не здійснив.

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.2 ст.612 ЦК України).

Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, у відповідача виникло право здійснити нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму нездійсненої виплати.

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що розрахунки позивачем здійснено невірно, оскільки, як зазначено вище, останнім днем строку, для здійснення відповідачем відповідної виплати був 16.10.2018р., а отже борг у відповідача виник, починаючи з 17.10.2018р. і саме з цієї дати позивач вправі здійснювати відповідні нарахування.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив, що позовні вимоги в частині стягнення 44796,75грн. інфляційних втрат підлягають задоволенню повністю, в частині стягнення 26662,07грн. трьох процентів річних підлягають задоволенню частково, шляхом стягнення 26645,00грн.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України», no. 4241/03, від 28.10.2010 року).

Судові витрати, в силу ст.129 ГПК України, покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 236, 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю Модем № 20 від 18.01.2021 (вх. № 01-05/268/21) залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 02.12.2020 у справі № 914/1250/20 залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд справи в апеляційному порядку покласти на апелянта.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до суду касаційної інстанції визначені ст. ст. 287-289 ГПК України.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Головуючий суддя Плотніцький Б.Д.

Суддя Кравчук Н.М.

Суддя Мирутенко О.Л.