ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" липня 2021 р. Справа№ 911/821/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Регіонального структурного підрозділу Київського районного центру "Київцентраеро" Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на рішення Господарського суду Київської області від 25.06.2020 (повний текст підписано 14.07.2020)

у справі №911/821/20 (суддя Кошик А.Ю.)

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Регіонального структурного підрозділу Київського районного центру "Київцентраеро" Державного підприємства обслуговування повітряного руху України

про стягнення 2 218,45 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Регіонального структурного підрозділу Київського районного центру "Київцентраеро" Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення 2 218,45 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано порушенням відповідачем зобов`язань за договором постачання природного газу №1749/1617-ТЕ-41 від 12.10.2016 в частині оплати за поставлений природний газ у встановлений договором строк.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду Київської області від 25.06.2020 у справі №911/821/20 позов задоволено.

Стягнуто з Регіонального структурного підрозділу Київського районного центру «КИЇВЦЕНТРАЕРО» Державного підлприємства обслуговування повітряного руху України на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 1562,12 грн. пені, 223,17 грн. 3% річних, 433,16 грн. інфляційних втрат, 2 102,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Рішення мотивовано тим, що позивач виконав свої зобов`язання за договором постачання природного газу №1749/1617-ТЕ-41 від 12.10.2016 належним чином, надав передбачені договором послуги, проте відповідач здійснював оплату поставленого природного газу несвоєчасно, а відтак АТ "НАК "Нафтогаз" правомірно нарахував Регіональному структурному підрозділу Київського районного центру "Київцентраеро" Державного підприємства обслуговування повітряного руху України пеню, 3% річних, інфляційні втрати та звернувся із даним позовом до суду.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач 25.08.2020 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

Апеляційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до наступного:

- апелянт не погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, і вважає, що судом не враховано усі обставини справи та не досліджено і не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам;

- апелянт зазначає, що в судовому засіданні встановлено, що акти приймання - передачі природного газу надавались на оплату не своєчасно, акта приймання - передачі газу за січень 2017 на оплату не було надано взагалі. Отже законні підстави для здійснення розрахунків з позивачем у відповідача відсутні, під час виконання договору, але суд першої інстанції не надав даному факту належної оцінки, хоча він має істотне значення для вирішення справи.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду у зв`язку з перебуванням судді Станіка С.Р. на лікарняному, для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Тищенко А.І., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду відкрито апеляційне провадження, вирішено розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Між Акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та Регіональним структурним підрозділом Київського районного центру «КИЇВЦЕНТРАЕРО» Державного підприємства обслуговування повітряного руху України 12.10.2016 року було укладено Договір №1749/1617-ТЕ-41 постачання природного газу.

Як зазначає позивач, ним на виконання умов Договору передано у власність відповідача природний газ на загальну суму 387 480,47 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, а саме: від 31.10.2016 року на суму 30 156,08 грн., від 30.11.2016 року на суму 68 525,77 грн., від 31.12.2016 року на суму 117 955,66 грн., від 28.02.2017 року на суму 113 691,70 грн., від 31.03.2017 року на суму 57 151,26 грн.

Відповідно до п. 6.1 Договору оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Як зазначає позивач, відповідач оплату за переданий газ здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у визначений Договором строк, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема, вимоги пункту 6.1 Договору.

Пунктом 8.2 Договору визначено, що у разі невиконання відповідачем п. 6.1 Договору, відповідач сплачує позивачу, крім суми заборгованості, пеню у розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу. Вказаний пункт Договору узгоджується із положеннями ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань». Розрахунок пені, що підлягає стягненню за цим позовом здійснено у відповідності до вимог ст. 232 Господларського кодексу України з наступного дня, від дня прострочення основного зобов`язання.

З урахуванням суми та строку прострочення сплати основного боргу відповідача перед позивачем за Договором, розмір нарахованої пені за неналежне виконання відповідачем умов Договору складає 1 562,12 грн.

Також, на підставі ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України позивач просить стягнути з відповідача суму, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів, що складає 433,16 грн., та 3% річних в сумі 223,17 грн.

Відповідач в ході розгляду справи подав відзив, в якому позовні вимоги заперечував, зазначив, що з огляду на п.3.4 Договору відсутність актів-приймання передачі природного газу унеможливлює проведення оплати.

У зв`язку з чим, відповідач стверджує про відсутність підстав для проведення розрахунків за газ за січень 2017 року, оскільки щодо такого періоду відсутній акт приймання-передачі природного газу.

Відповідно до Бухгалтерської довідки № 194-17-8 від 27.04.2020 року, в якій зазначені взаєморозрахунки з позивачем, заборгованість позивача перед відповідачем по цьому Договору становить 61456,74 грн.

Також, відповідач у відзиві посилався на пропуск позивачем строку позовної давності та зазначав про неправомірність збільшення в Договорі строку позовної давності.

Позивач у відповіді на відзив наголошував, що сторони є вільними у визначенні умов договору і відповідно до ч.1 ст.259 Цивільного кодексу України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

При укладенні Договору постачання природного газу сторони в добровільному порядку погодили збільшену позовну давність у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафу, інфляційних нарахувань, відсотків річних тривалістю у 5 років, вказана умова Договору не оскаржувалася в судовому порядку.

Також позивач пояснив, що акт приймання-передачі природного газу за січень 2017 року не подавався до позовної заяви і в розрахунок позову не включався, тому відповідні обставини не входять до предмету доказування у справі.

Дослідивши надані сторонами докази та пояснення, судом встановлено, що у справі заявлено до стягнення 1 562,12 грн. пені, 223,17 грн. 3% річних, 433,16 грн. інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість, яка існувала в наведені в розрахунку позову періоди (переважно протягом 2017 року).

При цьому, нарахування проведені за актами приймання-передачі природного газу, а саме: від 31.10.2016 року на суму 30 156,08 грн., від 30.11.2016 року на суму 68 525,77 грн., від 31.12.2016 року на суму 117 955,66 грн., від 28.02.2017 року на суму 113 691,70 грн., від 31.03.2017 року на суму 57 151,26 грн., заборгованість за якими погашена, однак з простроченнями. При цьому, Акт за січень 2017 року, проти якого заперечує відповідач, до розрахунку позову не включено.

Нарахування проведені і заявлені до стягнення в межах погодженого сторонами в п. 10.3. Договору строку позовної давності, що відповідає ч.1 ст.259 Цивільного кодексу України.

Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного відповідачем в апеляційній скарзі

За змістом ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи те, що ціна позову у вказаній справі становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з урахуванням обставин вказаної господарської справи, а також з огляду на відсутність клопотань учасників справи про розгляд справи з викликом осіб, виклик сторін (учасників справи) колегією суддів не здійснювався.

Згідно з частиною першою статті 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Укладений між сторонами Договір за правовою природою є договором купівлі-продажу, за яким згідно ст. 655 Цивільного кодексу України, одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 202 Господарського кодексу України, ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання, зокрема, припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених законом або договором.

Відповідно до п. 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

У відповідності до ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Статтею 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Пунктами 1, 2 ст. 230 Господарського кодексу України визначено, що санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у ст. 2 цього Кодексу.

Пунктом 6 ст. 231 Господарського кодексу України передбачено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до вимог ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з приписами ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Пунктом 8.2 Договору визначено, що у разі невиконання відповідачем п. 6.1 Договору, відповідач сплачує позивачу, крім суми заборгованості, пеню у розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу.

Розрахунок пені, що підлягає стягненню за цим позовом здійснено у відповідності до фактичних обставин справи щодо сум та періодів прострочення у відповідності до Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» в розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

З урахуванням сум та строків прострочення сплати основного боргу відповідача перед позивачем за Договором, розмір нарахованої пені за неналежне виконання відповідачем умов Договору складає 1562,12 грн. Розрахунок пені є арифметично вірним та відповідає фактичним обставинам справи, тому позовні вимоги в частині стягнення 1562,12 грн. пені є правомірними та обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір відсотків.

Згідно наданого позивачем розрахунку позивачем правомірно нараховано відповідачу 433,16 грн. інфляційних втрат та 223,17 грн. 3% річних, що відповідає фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

З урахуванням сум та строків прострочення сплати основного боргу відповідача перед позивачем за Договором, позовні вимоги про стягнення з відповідача 1562,125 грн. пені, 433,16 грн. інфляційних та 223,17 грн. 3% річних, що в загальній сумі складає 2218,45 грн., доведені і правомірні, відповідачем не спростовані, а тому місцевим господарським судом правомірно задоволені в повному обсязі.

Доводи апелянта щодо неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду, а також стосовно невідповідності висновків суду обставинам справи, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вірного по суті рішення суду, при ухваленні якого судом надано оцінку як кожному доказу окремо, так і в їх сукупності, вірно встановлено характер спірних правовідносин та в цілому правильно застосовані норми матеріального права, які їх регулюють.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції про задоволення позову, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вище викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б прийти до висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.

Виходячи з правил ч. 4 ст. 11 ГПК України, апеляційний суд застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 , серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин решту аргументів відповідача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про задоволення позову.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Регіонального структурного підрозділу Київського районного центру "Київцентраеро" Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на рішення Господарського суду Київської області від 25.06.2020 у справі №911/821/20.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Регіонального структурного підрозділу Київського районного центру "Київцентраеро" Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на рішення Господарського суду Київської області від 25.06.2020 у справі №911/821/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 25.06.2020 у справі №911/821/20 залишити без змін.

3. Матеріали справи №911/821/20 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська