ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2021 року, м. Херсон, справа № 923/830/21

Господарський суд Херсонської області у складі судді Закуріна М. К., розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коудайс Україна»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Зоотехнологія»

про стягнення 282130,04 грн,

за участі:

- секретаря судового засідання - Бєлової О.С.,

- представників:

позивача - Сивуляка Н.Б.,

відповідача - Яковенко О.В.,

у с т а н о в и в:

Дії та аргументи Позивача

18.06.2021Товариство з обмеженою відповідальністю «Коудайс Україна» звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Зоотехнологія» про стягнення 282130,04 грн, з яких 235000 грн основної заборгованості, 17605,84 грн пені, 23474,69 грн інфляційних та 6049,51 грн річних за договором купівлі-продажу № 17/03/20-2 від 17.03.2020.Поряд з цим, Позивач заявив вимоги про компенсацію за рахунок Відповідача судових витрат у сумі 4231,95 грн.

У якості обґрунтування власної позиції Позивач вказав, що на виконання договору за видатковими накладними № 15000068 від 20.03.2020, № 15000145 від 09.06.2020, № 60003617 від 27.07.2020 та № 60004229 від 28.08.2020поставив Відповідачу товар на загальну суму 539039,20 грн. Відповідач вартість товару сплатив не в повному обсязі, у зв`язку з чим заборгував 235000 грн. Через наявність заборгованості Позивач нарахував17605,84 грн пені, 23474,69 грн інфляційних та 6049,51 грн річних.

Дії та аргументи Відповідача

Відповідач підтвердив факт поставки товару та визнав наявну суму заборгованості. Також вказав, що вона виникла з об`єктивних причин, а саме запровадження на території України протиепідемічних заходів та збільшення обсягів імпорту м`яса свинини, що унеможливило проведення своєчасних розрахунків.

Відповідач просив зменшити суму штрафних санкцій до 20% від суми, яка заявлена Позивачем.

Процесуальні дії та рішення суду

Ухвалою від 23.06.2021 суд відкрив провадження у справі за правилами загального провадження та встановив строки для надання процесуальних заяв.

Безпосередньо підготовче провадження здійснене у підготовчому засіданні, яке відбулося 27.07.2021.

У підготовчому засіданні відповідно до частини 6 статті 183 Господарського процесуального кодексу України за клопотанням обох сторін суд розпочав розгляд справи по суті та провів його в судових засіданнях 27.07.2021 та 29.07.2021.

Установлені судом обставини

17.03.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю «Д-Мікс Україна» (яке після зміни назви є ТОВ «Коудайс Україна»), як Продавець, та Товариство з обмеженою відповідальністю «Зоотехнологія», як Покупець, уклали договір № 17/03/20-2 (а.с.11-15), а 04.06.2020 - додатковий договір про внесення змін та доповнень, за умовами яких:

- Продавець зобов`язався поставити, а Покупець прийняти і оплатити корма та кормові добавки в асортименті та кількості згідно замовлень Покупця (пункт 1.1);

- відпуск товару здійснюється на підставі видаткових накладних (пункт 2.4);

- датою отримання товару вважається дата оформлення та підписання видаткових накладних (пункт 2.5);

- датою переходу права власності на товар від Продавця до Покупця вважається дата отримання Покупцем товару відповідно до пункту 2.5 (пункт 2.7);

- оплата за товар здійснюється на умовах відстрочення платежів протягом 30 календарних днів з дати переходу власності на товар від Постачальник до Покупця (пункт 3.1);

- грошові зобов`язання, які не виконані Покупцем в термін, вказаний в пункті 3.1,вважаються простроченими з наступного дня до дня фактичного виконання (пункт 3.2);

- у разі несвоєчасного виконання грошових зобов`язань Покупцем, він сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня (пункт 7.2).

На виконання умов договору Позивач передав Відповідачеві товар за видатковими накладними: № 15000068 від 20.03.2020 - на загальну суму 22580 грн ( а.с.21); № 15000145 від 09.06.2020 - на загальну суму 5669,20 грн (а.с.20);№ 60003617 від 24.07.2020 - на загальну суму 293310 грн (а.с.19); № 60004229 від 28.08.2020 - на загальну суму 217480 грн (а.с.18), а всього на загальну суму 539039,20 грн.

Як слідує платіжного доручення № 2394 від 19.03.2020 та виписок банку про оплату (а.с.24-39) на виконання умов договору Відповідач сплатив:19.03.2020 - 22580 грн, 22.07.2020 - 5669,20 грн, 25.08.2020 - 50000 грн, 26.08.2020 - 60000 грн, 27.08.2020 - 40000 грн, 01.09.2020 - 40000 грн, 15.09.2020 - 18000 грн, 16.09.2020 - 10000 грн, 30.03.2021 - 10000 грн, 05.04.2021 - 10000 грн, 07.04.2021 - 5000 грн, 08.04.2021 - 10000 грн, 12.04.2021 - 22790 грн. Всього Відповідач здійснив оплату на загальну суму 304039,20 грн.

За обрахунками Позивача Відповідач станом на час розгляду справи в суді вартість отриманого товару сплатив не в повному обсязі, а тому заборгованість складає 235000 грн.

Отже, за вказаних обставин та доказів Позивач підтвердив наявність договірних відносин з Відповідачем щодо продажу товару, його вартість, а також несплачену суму вартості товару.

Оцінка суду установлених обставин та положень законодавства

Установлені судом обставини наявності укладеного між сторонами договору, свідчать про виникнення між ними майново-господарських зобов`язань, у силу яких у відповідності до приписів статей 173, 174, 175 Господарського кодексу України одна сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони, а інша (управнена) сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з частиною 1 статті 175 того ж Кодексу майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

При визначені правової природи договору врахуванню підлягають його умови, права та обов`язки сторін, а також предмет.

Зміст та умови договору, аналіз правовідносин та господарсько-договірних зобов`язань (майново-господарських зобов`язань у відповідності до частини 1 статті 179 ГК України), які виникли між сторонами на підставі вказаного договору (правочину), з огляду на вказані правові положення, свідчать, що за своєю юридичною природою між ними укладений договір поставки, не дивлячись на те, що сторони визначили його як договір «купівлі-продажу».

Зокрема, згідно з приписами частини 1 статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник) зобов`язується передати у встановлений строк товар у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Поряд з цим, за частиною 2 статті 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж.

Відповідно до частини 1 статті 692 того ж Кодексу покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття, якщо договором не встановлений інший строк оплати.

Отже, за укладеним між сторонами договором поставки Позивач зобов`язався поставити товар, а Відповідач - сплатити його вартість. При цьому пунктом 3.1 сторонами визначено, що оплата за товар здійснюється на умовах відстрочення платежів протягом 30 календарних днів з дати переходу власності на товар.

Статтею 193 ГК України встановлені загальні правила виконання господарських зобов`язань, за якими суб`єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору (частина 1); кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу (частина 2); не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань (частина 7).

Окреслені у статті 193 ГК України правила та принципи господарювання, які корелюються із загальними засадами цивільного законодавства, вказаними у пункті 6 статті 3 ЦК України (справедливість та добросовісність) та засадами зобов`язань, визначеними у частині 3 статті 509 ЦК України (добросовісність, розумність, справедливість), означають, що цивільні права мають здійснюватися, а обов`язки виконуватися не тільки відповідно до їх призначення, а й справедливо та добросовісно, з урахуванням правил господарювання, з метою досягнення загальногосподарського інтересу.

У пункті 8.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 Суд надав правові висновки стосовно застосування вказаних правових положень та вказав, що ці принципи втілюються у нормах права та умовах договорів і регулюють конкретні ситуації таким чином, що кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки - захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

У даному контексті суд також зазначає, що безпосередньо сутність справедливості виражається у ментальних уявленнях, що є добро і зло, правда і неправда, а добросовісність означає необхідність сумлінної, чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав, а також дотримання належної турботливості і ставлення до процесу виконання зобов`язання з урахуванням захищених законодавством прав та інтересів іншої сторони.

Отже, зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання, мають ґрунтуватися на засадах добросовісності та справедливості; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, з урахуванням інтересів другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. І напроти, відсутність потрібної турботливості може вказувати на вину боржника, котра відіграє роль суб`єктивної умови відповідальності.

У спорі Відповідач не здійснив оплату товару у повному обсязі, чим порушив взяті на себе зобов`язання та заборгував 235000 грн.

Водночас, суд не абсолютизує наведені принципи по відношенню до поведінки Відповідача, оскільки вона може бути наслідком не тільки суб`єктивних, але і об`єктивних причин. Проте, з огляду на положення статті 74 Господарського процесуального кодексу України він повинен довести наявність відповідних причин.

У свою чергу, Відповідач не надав доказів існування об`єктивних причин та обставин, які б вказували на вжиття ним усіх заходів, необхідних для належного виконання зобов`язання.

Підсумовуючи наведені правові положення та обставини, суд зазначає, що за пунктом 3.1. договору Відповідач зобов`язаний сплатити Позивачу вартість отриманого товару протягом 30 календарних днів після його прийняття. Отже, за видатковими накладними № 15000068 від 20.03.2020 та № 15000145 від 09.06.2020 - на загальну суму 28249,20 грн Відповідач сплатив вартість отриманого товару в межах строку оплати, в той же час, починаючи з 24.08.2020 за видатковою накладною № 60003617 від 24.07.2020 на залишок суми боргу 143310 грнта з 28.09.2020 за видатковою накладною № 60004229 від 28.08.2020 на суму боргу217480 грн у Відповідача виник обов`язок зі сплати вартості товару, а у Позивача виникло право на отримання і стягнення такої вартості.

У зв`язку з цим, у розрахунках заборгованості та нарахованих сум Позивач помилково визначив дати початку періодів нарахування (27.08.2020 та 29.09.2020), проте суд не може самостійно змінювати період нарахування в сторону збільшення, а тому враховує саме періоди, визначені Позивачем.

За таких обставин суд висновує, що Відповідач, допустивши несвоєчасну оплату вартості отриманого товару у сумі 235000 грн у встановлений строк, порушив взяте на себе зобов`язання та під час судового розгляду не довів зворотного.

Щодо відповідальності за невиконання зобов`язань

Вирішуючи правомірність нарахованої та заявленої до стягнення пені у сумі 17 605,84 грн, суд вказує, що згідно із частиною 1 статті 199 ГК України виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

За частиною 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

У статті 549 ЦК України конкретизовано визначення штрафних санкцій, а саме за частиною 3 пеню є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Разом з тим, у відповідності до приписів частини 2 статті 551 того ж Кодексу, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

У пункті 7.2 договору сторонами урегульовані умови нарахування пені, а саме вона нараховується у разі несвоєчасного виконання грошових зобов`язань Покупцем, він сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

За загальними положеннями нарахування пені має математичну формулу: пеня = (заборгованість) х 2 х (ставка НБУ) : 365х (кількість прострочених днів):100.

Отже, сума заборгованості, або інша певна сума, розмір якої установлюється сторонами у договорі, є складовою та необхідною частиною нарахування пені. За її відсутності застосування формули унеможливлене, оскільки пеня за наведеним вище визначенням є відсотками від суми зобов`язання.

У пункті 7.2. договору сторони не визначили на яку саме суму нараховується пеня - на всю суму поставки чи на залишок суми заборгованості, ними лише зазначено що вона нараховується «у разі несвоєчасного виконання грошових зобов`язань Покупцем».

Відсутність прямих посилань у договорі на певну суму, яка використовується у формулі нарахування пені вказує на необхідність тлумачення цієї умови договору для можливості правильного її сприйняття.

Порядок тлумачення умов договору урегульований положеннями статей 213 та 637 Цивільного кодексу України.

Стаття 637 ЦК України визначає, що тлумачення умов договору аналогічне тлумаченню правочину, і у разі тлумачення можуть враховуватися положення типових договорів, навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови.

Відповідно до статті 213 ЦК України:

- зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами) (частина 1),

- при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін (частина 3),

- якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення (частина 4).

Відтак, оскільки правочин - це дія особи, яка відображає внутрішню її волю, у випадку якщо волевиявлення виражене нечітко, можливе різне тлумачення волі сторін правочину, виникає необхідність у особливих правилах тлумачення волі сторони правочину.

Правила тлумачення правочину визначені законом за принципом «концентричних кіл», тобто, при неможливості витлумачити положення договору шляхом використання вузького кола засобів (буквальне тлумачення), залучаються все нові й нові критерії перевірки правильності того чи іншого трактування умов договору.

Велика Палата Верховного Суду надала правові висновки стосовно правил тлумачення правочинів, а саме у постанові від 17.10.2018 по справі № 753/22010/14-ц зазначила, що тлумачення складається із декількох рівнів:

- перший рівень тлумачення - за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів (пункт 35.1.),

- другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також, з чого вони виходили при його виконанні (пункт 35.2.),

- третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення (пункт 35.3.).

Поряд з цим, у постанові від 18.04.2018 Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у рамках справи № 753/11000/14-ц Суд навів необхідність при тлумачення правочину застосовувати принцип «сontra proferentem» (лат. «verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem»), що означає - «слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав».

За цим принципом:

- особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови,

- це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою,

- це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party).

З наведеного слідує, що суб`єктами тлумачення правочину, передусім, є його сторона (сторони). Це цілком природно, оскільки саме сторони найкраще знають, якою була їхня воля, що дійсно малося на увазі при укладенні правочину і що вони збиралися виразити через волевиявлення.

При тлумаченні двостороннього правочину вірогідність розбіжностей у трактуванні тих чи інших положень договору є набагато вищою ніж одностороннього правочину, адже кожен із його учасників може мати своє бачення як власного волевиявлення, так і волевиявлення контрагента за договором. Тому у цьому випадку тлумачення договору на вимогу однієї, обох або усіх сторін правочину рішення про тлумачення змісту правочину може постановити суд при вирішенні спору, який може бути пов`язаний з певними спірними правовідносинами між сторонами.

Наведені правила тлумачення правочину мають застосовуватися як при автентичному тлумаченні правочину його сторонами, так і при тлумаченні правочину судом. Але якщо при автентичному тлумаченні вказані норми мають характер рекомендацій, то у випадку тлумачення змісту правочину судом застосування правил тлумачення є обов`язковим.

Із застосуванням другого та третього рівнів тлумачення договору щодо речення: «у разі несвоєчасного виконання грошових зобов`язань Покупцем, він сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня» суд зазнає, що воно:

- складається із двох частин: одна - «він сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня» - стосується визначення формули нарахування пені, а друга - «у разі несвоєчасного виконання грошових зобов`язань Покупцем» - умови застосування пені,

- у своїй сукупності вказані окремі словосполучення не складають загальну формулу нарахування пені, оскільки друга частина речення («у разі несвоєчасного виконання грошових зобов`язань Покупцем») не є частиною формули, а є умовою її застосування (використання формули),

- у першій частині речення («він сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня») відсутні всі складові формули нарахування пені.

Отже, за наслідками такого тлумачення суд приходить до висновку, що умовами пункту 7.2. договору сторонами не визначалася формула (словесна формула) нарахування пені, а тому її нарахування Позивачем не є обґрунтованим.

У зв`язку з неправомірністю нарахування пені клопотання Відповідача про зменшення суми штрафних санкцій не є обґрунтованим.

Щодо відповідальності за невиконання грошового зобов`язання

Вирішуючи правомірність нарахованих та заявлених до стягнення річних у сумі 6 049,51 грн та інфляційних у сумі 23 474,69 грн, суд зазначає, що у відповідності до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вказані інфляційні нарахування на суму боргу не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування за загальним правилом здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи із суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Разом з тим, сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд здійснив власний розрахунок річних, з урахуванням періодів, визначених самим Позивачем, за формулою: річні = (заборгованість) х 3% х (кількість прострочених днів): 365(366); у зв`язку з чим розрахунок наступний:

а) за видатковою накладною № 60003617 від 24.07.2020 на залишок суми боргу 143310 грн, з урахуванням часткових оплат в періоді, за який нараховуються річні:

- 143310 грн (за період з 27.08.2020 по 31.08.2020) х 3% х 5 днів : 366 днів = 58,73 грн;

- 103310 грн (за період з 01.09.2020 по 14.09.2020) х 3% х 14 днів : 366 днів = 118,55 грн;

- 85310 грн (за період з 15.09.2020 по 15.09.2020) х 3% х 1 день : 366 днів = 6,99 грн;

- 75310 грн (за період з 16.09.2020 по 31.12.2020) х 3% х 107 днів : 366 днів = 660,51 грн;

- 75310 грн (за період з 01.01.2021 по 29.03.2021) х 3% х 88 днів : 365 днів = 544,71 грн;

- 65310 грн (за період з 30.03.2021 по 04.04.2021) х 3% х 6 днів : 365 днів = 32,21 грн;

- 55310 грн (за період з 05.04.2021 по 06.04.2021) х 3% х 2 дні : 365 днів = 9,09 грн;

- 50310 грн (за період з 07.04.2021 по 07.04.2021) х 3% х 1 день : 365 днів = 4,14 грн;

- 40310 грн (за період з 08.04.2021 по 11.04.2021) х 3% х 4 дні : 365 днів = 13,25 грн;

- 17520 грн (за період з 08.04.2021 по 11.04.2021) х 3% х 58 днів : 365 днів = 83,52 грн;

б) за видатковою накладною № 60004229 від 28.08.2020 на суму боргу 217480 грн:

- 217480 грн (за період з 29.09.2020 по 31.12.2020) х 3% х 94 дні : 366 днів = 1675,67грн;

- 217480 грн (за період з 01.01.2021 по 08.06.2021) х 3% х 159 днів : 365 днів = 2842,14грн.

Таким чином, загальна сума річних, нарахована Позивачем, є правильною та складає 6 049,51 грн, як сума чисел 58,73 грн, 118,55 грн, 6,99 грн, 660,51 грн, 544,71 грн, 32,21 грн, 9,09 грн, 4,14 грн, 13,25 грн, 83,52 грн, 1 675,67 грн та 2 842,14 грн.

Суд також здійснив арифметичний розрахунок інфляційних за кожним з періодів заборгованості, визначених Позивачем, за формулою: сума заборгованості х індекс інфляції за період - сума заборгованості.

Зокрема, індекс інфляції за періоди:

а) за видатковою накладною № 60003617 від 24.07.2020 на залишок суми боргу 143310 грн, з урахуванням часткових оплат за період з 16.09.2020 по 30.04.2021 (за періодом, який визначив сам Позивач):

- з 16.09.2020 по 29.03.2021 становить 107,417183% з розрахунку: 101% (в жовтні 2020) х 101,3% (в листопаді 2020) х 100,9% (в грудні 2020) х 101,3% (в січні 2021) х 101% (в лютому 2020) х 101,7% (в березні 2021);

- з 12.04.2021 по 30.04.2021 становить 100,7% (в квітні 2021).

Таким чином,

- інфляційне збільшення на суму заборгованості 75310 грн за період з 16.09.2020 по 29.03.2021 становить 5585,88 грн з розрахунку: 75310грн х 108,169103% - 75 310 грн,

- інфляційне збільшення на суму заборгованості 17520грн за період з 12.04.2021 по 30.04.2021 становить 122,64 грн з розрахунку: 17520грн х 100,7% - 17 520грн.

б) за видатковою накладною № 60004229 від 28.08.2020 на суму боргу 217480 грн за період з 29.09.2020 по 30.04.2021 (за періодом, який визначив сам Позивач):

- з 29.09.2020 по 31.04.2021 становить 108,169103% з розрахунку: 101% (в жовтні 2020) х 101,3% (в листопаді 2020) х 100,9% (в грудні 2020) х 101,3% (в січні 2021) х 101% (в лютому 2020) х 101,7% (в березні 2021)х 100,7% (в квітні 2021).

Відтак, інфляційне збільшення на суму заборгованості 217480грн за період з 29.09.2020 по 20.04.2021 становить 17766,17 грн з розрахунку: 217480грн х 108,169103% - 217480грн.

Отже, загальна сума інфляційного збільшення вірно визначена Позивачем і становить 23474,69 грн, як сума чисел 5585,88 грн, 122,64 грн та 17766,17 грн.

На підставі викладеного суд висновує, що Відповідач, порушивши грошове зобов`язання, повинен за вказаних правових приписів сплатити Позивачу інфляційні та річні в обрахованих судом сумах.

Висновки суду з предмету судового розгляду

На підставі викладеного, за результатами оцінки доказів, з урахуванням факту несплати Відповідачем 235000 грн основної заборгованості, 23474,69 грн інфляційних та 6049,51 грн річних у добровільному порядку, доведеністю Позивачем власних вимог, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню в цих сумах. Натомість позовні вимоги про стягнення 17605,84 грн пені задоволенню не підлягають.

Розподіл судових витрат

Судовими витратами у даній справі є витрати Позивача на сплату судового збору відповідно до платіжного доручення № 228 від 09.06.2021у сумі 4231,95 грн, які згідно з приписами статті 129 ГПК України підлягають стягненню з Відповідача пропорційно задоволеним вимогам, а саме у сумі 3967,88 грн, що складає 93,76% співвідношення заявленої до стягнення суми та задоволеної судом.

Щодо направлення поштової кореспонденції

Частина 3 статті 120 та стаття 242 ГПК України зобов`язують суд здійснити направити відповідний процесуальний документ рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Проте за змістом наказу голови Господарського суду Херсонської області № 01.02-04/38 від 21.05.2021 в суді наявне неналежне фінансування на здійснення відправки кореспонденції, а тому направлення процесуальних документів вказаним способом унеможливлене.

З метою забезпечення прав учасників судового процесу на отримання інформації стосовно судового розгляду справи відправка поштової кореспонденції здійснюється судом електронною поштою на відповідні адреси сторін. Паперові копії направляються учасникам справи при наявності фінансування та відновленні направлення поштової кореспонденції в суді. Разом з цим, учасники справи можуть отримати паперові копії ухвали нарочно безпосередньо в суді.

На підставі вказаних правових норм та керуючись статтями 129, 238 та 240 ГПК України,

в и р і ш и в:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Зоотехнологія» (49006, м. Дніпро, пр. Пушкіна, буд. 55, офіс 426; ідентифікаційний код 32853429) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коудайс Україна» (80750, Львівська область, Золочівський район, с. Хильчиці, вул. Заводська, 14; ідентифікаційний код 33708884) - 235000 грн основної заборгованості, 23 474,69 грн інфляційних, 6 049,51 грн річних та 3967,88 грн компенсації по сплаті судового збору.

3. В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.

4. Направити електронну копію рішення на електронну пошту Позивача за адресою: та Відповідача за адресою: .

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене - 29.07.2021

Суддя М.К. Закурін