ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" липня 2021 р.м. Одеса Справа № 916/1322/21

Господарський суд Одеської області у складі:

судді В.С. Петрова

при секретарі судового засідання А.І. Драгановій

за участю представників:

від позивача - не з`явився,

від відповідача - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Приватного підприємства Фірми "Юнікс Трейд Ко" до Смілянської Марини Василівни про стягнення заборгованості в загальній сумі 27250,00 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство Фірма "Юнікс Трейд Ко" звернулась до господарського суду Одеської області з позовною заявою до фізичної особи-підприємця Смілянської Марини Василівни про стягнення заборгованості за договором поставки № 443/19 від 26.06.2019 р. в загальній сумі 35151,00 грн., в т.ч. 25510,32 грн. основного боргу, 824,95 грн. інфляційних втрат, 230,46 грн. 3% річних, 932,30 грн. пені, 7653,00 грн. штрафу, посилаючись на наступне.

26 червня 2019 року між Приватним підприємством Фірмою "Юнікс Трейд Ко" та фізичною особою - підприємцем Смілянською Мариною Василівною було укладено договір поставки № 443/19, відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується на протязі дії договору поставляти зі складу ППФ "Юнікс Трейд Ко" запасні частини, авто хімію, мастила та супутні товари для автомобілів тощо (в подальшому - "товар") окремими партіями, в асортименті (за номенклатурою), кількості, по цінам та у строки, що остаточно погоджуються сторонами у відповідності з рахунками або накладними, що є невід`ємною частиною договору, а покупець - прийняти та оплатити товар.

Згідно п. 3.3 договору факт здійснення постачання партії товару фіксується накладною.

Наразі позивач зазначає, що на виконання умов договору постачальник 24 листопада 2020 року здійснив поставку товару, що підтверджується видатковою накладною № 132020 на суму 25510,32 грн., при цьому факт одержання покупцем товару підтверджується підписом ФОП Смілянської М.В. та печаткою підприємця.

Відповідно до п. 4.5.2 договору при поставці товару з оплатою "за фактом отримання товару" (якщо товар відпущений за відстрочкою платежу, а строк розрахунків в накладній не зазначений) покупець зобов`язаний розрахуватись протягом трьох банківських днів з моменту прийняття зазначеної партії, вказаної в накладній.

Натомість, як вказує позивач, ФОП Смілянська М.В. в порушення покладеного на неї договором та чинним законодавством України обов`язку по оплаті поставленого їй товару не здійснила оплату у встановлені строки і внаслідок цього у останньої перед ППФ "Юнікс Трейд Ко" виникла заборгованість в сумі 25510,32 грн.

Наразі позивач посилається на п.п. 8.3, 8.8 договору, згідно яких у випадку несплати у встановлені строки чи сплати не в повному розмірі платежів, передбачених даним договором, сторона, яка прострочила виконання грошового зобов`язання, зобов`язана сплатити іншій стороні пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу. У разі, якщо прострочення платежу триватиме більше 30 календарних днів, постачальник матиме право, окрім суми боргу та пені, додатково стягнути з покупця штраф в розмірі 30 відсотків від простроченої суми. Сплата штрафу не призупиняє нарахування пені, яка буде нараховуватись до повного розрахунку покупця. Сторони погодились, що строк позовної давності по нарахуванню пені складає 3 (три) роки.

Відтак, за неналежне виконання відповідачем умов договору позивачем здійснено нарахування пені, розмір якої з урахуванням суми та строку прострочення сплати основного боргу складає за розрахунком позивача 932,30 грн., а також штраф, розмір якого становить 7653,00 грн.

Крім того, оскільки відповідачем не виконані умови договору щодо оплати отриманого товару, позивачем відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України нараховані відповідачу 3% річних від простроченої суми в розмірі 230,46 грн. та інфляційні втрати в сумі 824,95 грн., що заявлені до стягнення.

Як було з`ясовано судом, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 23.03.2021 р. була здійснена державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця - Смілянської Марини Василівни за № 002147743; підстава - власне рішення.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 25.05.2021 р. вказану позовну заяву Приватного підприємства Фірми "Юнікс Трейд Ко" залишено без руху, оскільки додані позивачем до позову накладна № 524 від 08.04.2021 р. з описом вкладення у цінний лист від 07.04.2021 р., з яких вбачається направлення вказаних документів на адресу Смілянської Марини Василівни : АДРЕСА_1 , не є належними доказами відправлення копії позову з додатками відповідачу за належною адресою.

31.05.2021 р. позивачем подано до господарського суду заяву про усунення недоліків при поданні позовної заяви (вх. № 14570/21), до якої позивачем додано докази направлення позовної заяви з додатками відповідачу за належною адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою господарського суду Одеської області від 02.06.2021 р. позовну заяву Приватного підприємства Фірми "Юнікс Трейд Ко" до Смілянської Марини Василівни про стягнення заборгованості прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/1322/21, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи, при цьому судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 24.06.2021 р.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 24.06.2021 р. у справі № 916/1322/21 підготовче засідання відкладено на 08 липня 2021 р. з огляду на неявку представників сторін.

В засіданні суду 08.07.2021 р. представник позивача звернувся до суду з заявою про зменшення позовних вимог у зв`язку з частковою сплатою відповідачем суми боргу в розмірі 7901,00 грн. Відтак, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість в загальній сумі 27250,00 грн.

Також під час судового засідання 08.07.2021 р. представник позивача звернувся до суду із заявою про подальший розгляд справи без участі представника позивача.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 08.07.2021 р. розгляд справи № 916/1322/21 відкладено на 26 липня 2021 р. з огляду на неявку відповідача.

Відповідач відзив на позов у встановлений судом строк не надав, також відповідач у судові засідання не з`являвся, хоча про дату, час і місце розгляду справи відповідач повідомлявся судом належним чином за останньою відомою юридичною адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також господарським судом через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Проте, надіслані судом копії ухвал суду були повернуті до суду без вручення разом з рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, що містяться в матеріалах справи, з позначкою "адресат відсутній за вказаною адресою".

Так, з отриманої інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань судом було з`ясовано, що ФОП Смілянська М.В. припинила свою підприємницьку діяльність 23.03.2021 р.

Як вбачається із правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 13.02.2019 р. у справі № 910/8729/18, за змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

З урахуванням викладеного, господарський суд зазначає, що даний спір належить до господарської юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як ФОП не припинились.

На запит суду до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) Смілянської М.В. отримано відповідь, згідно якої вказано, що Смілянська Марина Василівна з 09.06.2015 р. зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому відповідач господарським судом повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи за вказаною адресою місця реєстрації Смілянської М.В., проте надіслані судом копії ухвал суду були повернуті до суду без вручення разом з рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, що містяться в матеріалах справи, з позначкою "за закінченням терміну зберігання".

Відповідно до п. 4, 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

За змістом п. 116 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 р. № 270 (зі змінами), у разі невручення рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою у порядку, визначеному у пунктах 99, 99-1, 99-2, 106 та 114 цих Правил, із зазначенням причини невручення.

В п. 99-2 вказаних Правил передбачено, що рекомендовані поштові відправлення з позначкою "Судова повістка", адресовані юридичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються представнику юридичної особи, уповноваженому на одержання пошти, під розпис. У разі відсутності адресата за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку робить позначку "адресат відсутній за вказаною адресою", яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду.

Так, надіслані на вказані вище адреси відповідача копії ухвал суду повернулись на адресу господарського суду Одеської області з відміткою відділення поштового зв`язку "адресат відсутній за вказаною адресою" та "за закінченням терміну зберігання".

Відповідно до частин 3, 7 статті 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Отже, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного суду від 28.01.2019р. у справі № 915/1015/16.

Також згідно ч. 4 ст. 122 ГПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. В оголошенні про виклик вказуються дані, зазначені в частині першій статті 121 цього Кодексу.

Так, господарським судом відповідач викликався через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Згідно ч. 1 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цієї статтею.

Виходячи з вищевикладених положень ГПК України та встановлених обставин щодо порядку викликів і повідомлень відповідача, суд вважає, що відповідач є належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду, що наділяє суд правом розглядати справу без його участі.

На думку суду, процесуальна поведінка відповідача при розгляді даної справи в суді свідчить про відсутність реальної зацікавленості у вирішенні даного спору у встановлений процесуальним законом строк та відповідно до положень ст. 2 ГПК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

З огляду на ненадання відповідачем відзиву, відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Разом з тим, з урахуванням положень ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін не перешкоджає розгляду справи по суті.

Розглянувши та дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд дійшов наступних висновків.

26 червня 2019 р. між Приватним підприємством Фірми "Юнікс Трейд Ко" (постачальник) та фізичною особою-підприємцем Смілянською Мариною Василівною (покупець) укладено договір поставки № 443/19, відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується протягом дії договору поставляти зі складу ППФ "Юнікс Трейд Ко" запасні частини, автохімію, мастила та супутні товари для автомобілів тощо (в подальшому - товар) окремими партіями в асортименті (за номенклатурою), кількості, за цінами та у строки, що остаточно погоджуються сторонами відповідно до рахунків або накладних (перелік на поставку), які є невід`ємною частиною даного договору, а покупець - прийняти та оплатити товар.

Згідно п. 1.2 договору загальний обсяг товару, що поставляється за цим договором, визначається протягом строку дії договору з урахуванням кількості та асортименту товару за всіма поставленими відповідно до умов договору окремими партіями товару згідно з накладними.

Відповідно до п. 1.3 договору загальна сума договору складає (орієнтовно) 100000,00 грн. протягом календарного року строку дії договору. Остаточно загальна сума договору визначається зважаючи на ціну на товар, асортимент та загальну кількість товару, поставленого відповідно до умов договору.

В п. 3.1 договору сторони домовились, що поставки здійснюються окремими партіями і в терміни, відповідно до замовлення покупця протягом строку дії цього договору.

В п. 3.2 договору зазначено, що поставка товару здійснюється за рахунок покупця зі складу постачальника в м. Миколаєві або у вказаний пункт до місця, вказаного покупцем в замовленні. Ціна в накладних вказується без врахування витрат на доставку товару.

За положеннями п. 3.3 договору факт здійснення постачання партії товару фіксується накладною, актом звіряння взаєморозрахунків, розпискою, гарантійним листом, квитанцією, декларацією про відправку товару перевізником або іншими документами, що свідчать про отримання товару покупцем. У випадку непідписання, неповернення протягом 10 (десяти) робочих днів покупцем підписаної накладної постачальнику, накладна вважається підтвердженою покупцем, товар - прийнятим покупцем без претензій та накладна підлягає оплаті відповідно до умов договору.

Пунктом 3.4 договору передбачено, що при наявності заборгованості покупця перед постачальником за поставлений товар, яка триває більше ніж 14 днів з моменту поставки товару, постачальник має право призупинити поставку товару.

Згідно п. 4.1 договору сума даного договору визначається загальною вартістю поставлених за даним договором товарів згідно з накладними протягом строку дії договору.

За умовами п. 4.2 договору ціни на товар остаточно визначаються сторонами в накладних на момент поставки партії товару та згідно з п. 4.4 цього договору.

Згідно п. 4.3 договору всі розрахунки за даним договором проводяться шляхом: перерахування грошей за товар у безготівковому порядку в національній валюті України на банківський рахунок постачальника. Датою проведення оплати вважається дата зарахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника (п.п. 4.3.1); проведення розрахунку готівкою через касу постачальника у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до п. 4.5 договору покупець зобов`язаний повністю розрахуватись за кожну отриману партію товару залежно від умови її оплати наступним чином: при поставці товару із 100% - передоплатою - відповідно до виставленого постачальником рахунка для оплати за умови надходження всієї суми на банківський рахунок постачальника до відпуску товару за накладною (п.п. 4.5.1); при поставці з оплатою "за фактом отримання товару" (якщо товар відпущений з відстрочкою платежу, а строк розрахунків в накладній не зазначений) - протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту прийняття покупцем зазначеної партії на суму, вказану в накладній (п.п. 4.5.2).

Прийом товару покупцем здійснюється в усіх випадках за накладними та відповідно до вимог інструкції П-6, П-7. При виявленні невідповідності товару за кількістю або якістю сторони керуються вказаними інструкціями. Невідповідність товару за кількістю або якістю повинна бути документально підтверджена, відповідно до вимог вказаних інструкцій (п. 6.1 договору).

В п. 6.2 договору зазначено, що при виявленні покупцем у встановленому законодавством порядку невідповідності якості або кількості отриманого товару до відвантажувальних документів постачальник здійснює допоставку товару належної кількості та якості, проводить його заміну або це враховується при взаєморозрахунках.

За положеннями п. 6.3 договору сторони погодили, що при виявлені покупцем недоліків товару, що не могли бути виявлені при прийомі товару, покупець має право заявити постачальнику рекламацію на підставі висновку незалежної експертизи протягом терміну, встановленого виробником товару, яка задовольняється протягом 30 (тридцяти) днів з моменту її отримання постачальником шляхом заміни товару чи повернення його вартості.

Пунктом 6.5 договору передбачено, що право власності на товар та ризик випадкової загибелі товару переходить до покупця з моменту відгрузки товару зі складу постачальника, що підтверджується видатковими накладними.

За умовами п. 8.5 договору претензійні матеріали розглядаються сторонами в терміни і в порядку, встановленому діючим законодавством України.

Згідно п. 8.6 договору спори між сторонами вирішуються в порядку, встановленому діючим законодавством України.

Відповідно до п. 10.1 договору останній набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31 грудня 2023 року включно. У разі небажання продовжувати договірні обов`язки сторона повідомляє про це іншу сторону рекомендованим листом за 4 тижні. У разі відсутності такого повідомлення строк дії договору кожного разу автоматично продовжується до 31 грудня наступного року включно. Кількість автоматичних пролонгацій договору необмежена.

В п. 10.2 договору зазначено, що за будь-яких обставин договір продовжує діяти до виконання сторонами усіх вже взятих на себе зобов`язань за цим договором та проведення остаточних розрахунків між сторонами.

За положеннями п. 11.2 договору сторони погодили, що усі зміни й доповнення до цього договору діють тільки в тому випадку, коли здійснені в письмовій формі і підписані уповноваженими на те представниками сторін.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому за правилами статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Ч. 1 ст. 173 ГК України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 1 ст. 174 ГК України встановлено, що господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Так, укладений між сторонами по справі договір поставки є підставою для виникнення у сторін за цим договором господарських зобов`язань відповідно до ст.ст. 173, 174 ГК України (ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України), і згідно ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання його сторонами.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В свою чергу відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору поставки № 443/19 від 26.06.2019 р. позивачем - Приватним підприємством Фірмою "Юнікс Трейд Ко" було здійснено поставку обумовленого договором товару відповідачу на загальну суму 25510,32 грн., що підтверджується видатковою накладною від 24.11.2020 р. № 132020 на суму 25510,32 грн.

При цьому господарським судом встановлено, що поставлений позивачем товар було отримано ФОП Смілянською Мариною Василівною, що вбачається із підпису останньої на вищезазначеній накладній.

Так, у відповідності з ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Виходячи з вищенаведеного, суд доходить висновку про належне виконання позивачем своїх зобов`язань перед відповідачем за укладеним договором щодо поставки товару згідно вищевказаних видаткових накладних.

В силу статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

В свою чергу отримання відповідачем поставленого з боку позивача товару є підставою виникнення у відповідача зобов`язання оплатити поставлений товар відповідно до умов договору поставки № 443/19 від 26.06.2019 р. та вимог чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що за загальним правилом, обов`язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати.

Так, згідно п. 4.5 договору покупець зобов`язався повністю розрахуватись за кожну отриману партію товару залежно від умови її оплати наступним чином: при поставці товару із 100% - передоплатою - відповідно до виставленого постачальником рахунка для оплати за умови надходження всієї суми на банківський рахунок постачальника до відпуску товару за накладною (п.п. 4.5.1); при поставці з оплатою "за фактом отримання товару" (якщо товар відпущений з відстрочкою платежу, а строк розрахунків в накладній не зазначений) - протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту прийняття покупцем зазначеної партії на суму, вказану в накладній (п.п. 4.5.2).

Таким чином, з огляду на вказані положення договору, оплата товару мала бути здійснена відповідачем шляхом здійснення оплати протягом 3 банківських днів з моменту прийняття покупцем партії товару на суму, вказану в накладній.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено судом, відповідач не виконав належним чином умови договору поставки № 443/19 від 26.06.2019 р. та не здійснив оплату за отримані товари згідно накладної № 132020 від 24.11.2020 р. Разом з тим під час розгляду справи в суді відповідачем на користь позивача була здійснена часткова оплата заборгованості за отримані товари в розмірі 7901,00 грн., про що свідчать наявні в матеріалах справи копії сканованих копій банківської ідентифікації відповідача як клієнта за його картою. При цьому у зв`язку з частковою сплатою відповідачем суми основного боргу за поставлений товар в розмірі 7901,00 грн. позивачем було зменшено розмір позовних вимог згідно заяви від 08.07.2021 р., в якій позивач вказав про сплату відповідачем суми боргу в розмірі 7901,00 грн. та просив суд стягнути з відповідача заборгованість в загальній сумі 27250,00 грн.

Відтак, судом встановлено, що відповідачем не сплачено у повному обсязі вартість поставленого товару згідно накладної № 132020 від 24.11.2020 р. до договору поставки № 443/19 від 26.06.2019 р., у зв`язку з чим у останнього існує заборгованість, що складає на день розгляду справи 17609,32 грн. (25510,32 грн. вартість поставленого товару - 7901,00 грн. вартість оплаченого в процесі розгляду справи товару).

При цьому докази, які б підтверджували факт повної сплати відповідачем отриманого товару згідно умов договору поставки товару № 443/19 від 26.06.2019 р., в матеріалах справи відсутні. Так, несплатою позивачу суми заборгованості за поставлений товар згідно договору поставки № 443/19 від 26.06.2019 р. відповідач порушив умови вказаного договору, що є недопустимим згідно ст. 525 Цивільного кодексу України.

Враховуючи вищенаведене та те, що відповідачем не виконані належним чином зобов`язання за спірним договором поставки № 443/19 від 26.06.2019 р. щодо сплати за поставлені товари у встановлений договором строк, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення заборгованості в сумі 17609,32 грн., наявність якої не оспорено відповідачем.

Щодо вимог позивача про стягнення пені за прострочення оплати за поставлений товар в сумі 932,30 грн. та штрафу у розмірі 7653,00 грн. та суд зазначає наступне.

Невиконання зобов`язання або виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), що мало місце у даному випадку (несплата відповідачем як покупцем вартості поставленого товару у встановлений строк) згідно ст. 610 Цивільного кодексу України є порушенням зобов`язання, зокрема з боку відповідача.

В свою чергу у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Як передбачено частиною 1 ст. 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. В силу ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).

Згідно положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За положеннями ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Сторони несуть взаємну цивільно-правову відповідальність за порушення умов договору відповідно до діючого законодавства України (п. 8.1 договору).

Відповідно до п. 8.3 договору у випадку несплати у встановлені строки чи сплати не в повному розмірі платежів, передбачених даним договором, сторона, яка прострочила виконання грошового зобов`язання, зобов`язана сплатити іншій стороні пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу.

За умовами п. 8.8 договору у разі, якщо прострочення платежу триватиме більше 30 (тридцяти) календарних днів, постачальник матиме право, окрім суми боргу та пені, додатково стягнути з покупця штраф в розмірі 30 (тридцять) відсотків від простроченої суми. Сплата штрафу не призупиняє нарахування пені, яка буде нараховуватись до повного розрахунку покупця. Сторони погодились, що строк позовної давності по нарахуванню пені складає 3 (три) роки.

За приписами ч. 1 ст. 624 Цивільного кодексу України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 229 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Ч. 1, 2, 4 ст. 217 ГК України передбачають, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.

В силу положень ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Так, з огляду на невиконання відповідачем зобов`язань за спірним договором щодо оплати вартості поставленого товару позивачем нараховано відповідачу штраф у розмірі 30% вартості поставленого, але не оплаченого товару у розмірі 7653,00 грн. та пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення у розмірі 932,30 грн., розрахунки яких наведено в додатках до позову (а.с. 7-8).

Враховуючи вищенаведене та невиконання відповідачем зобов`язань за спірним договором щодо оплати вартості поставленого товару, суд вважає, що позивачем цілком правомірно нараховано штраф та пеню. Дослідивши та перевіривши здійснений позивачем розрахунок суми штрафу в розмірі 7653,00 грн. (25510,00 грн. х 30%), судом встановлено, що розрахунок штрафу було здійснено позивачем вірно, також вказані розрахунки відповідачем не оспорювались. Відтак, з відповідача підлягає стягненню штраф в розмірі 7653,00 грн.

Поряд з цим слід зазначити, що такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено частиною 3 статті 549 ЦК України, частиною 6 статті 231 ГК України та статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", а право встановити у договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 ГК України. Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2 статті 231 ГК України. При цьому в інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За таких обставин, суд вважає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 р. у справі №911/2813/17, від 22.03.2018 у справі №911/1351/17, від 25.05.2018 р. у справі №922/1720/17, від 02.04.2019 р. у справі № 917/194/18).

Згідно ч. 2 статті 343 ГК України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Стаття 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" визначає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань врегульовано Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань".

Отже, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України, а також за період у шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Виходячи зі змісту зазначених норм, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано. Нарахування санкцій триває протягом шести місяців.

Відтак, за загальним правило частиною шостою статті 232 ГК України визначено строк та порядок нарахування штрафних санкцій, а строк, протягом якого особа може звернутись до суду за захистом свого порушеного права, встановлюється ЦК України. Так, нарахування пені можливо за шість місяців, визначених частиною шостою статті 232 ГК України, а право на стягнення такої пені може бути заявлено в межах передбаченого пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України річного строку позовної давності.

Дослідивши та перевіривши здійснений позивачем розрахунок суми пені в розмірі 932,30 грн. на суму боргу 25510,00 грн. у період з 30.11.2020 р. по 19.03.2021 р. (110 дн.), судом встановлено, що розрахунок пені було здійснено позивачем вірно, також вказаний розрахунок відповідачем не оспорювався. Відтак, з відповідача підлягає стягненню пеня в розмірі 932,30 грн.

Щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат суд зазначає наступне.

Виходячи з системного аналізу законодавства, обов`язок боржника сплатити кредитору суму боргу з нарахуванням процентів річних та відшкодувати кредитору спричинені інфляцією збитки випливає з вимог ст. 625 ЦК України.

Зокрема, частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Слід зазначити, що, виходячи з положень ст. 625 ЦК України, право кредитора на стягнення 3% річних та інфляційних втрат не залежить від моменту пред`явлення вимоги про таке стягнення (до моменту погашення боргу або після цього). При цьому визначальним є наявність факту порушення боржником строків виконання грошового зобов`язання. Таким чином, право кредитора на стягнення 3% річних може бути реалізовано у будь-який момент при наявності вищезазначених вимог, передбачених законодавством.

Наразі слід зазначити, що згідно положень ЦК проценти річних є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов`язань.

Враховуючи те, що відповідачем не були виконані своєчасно зобов`язання за договором поставки № 443/19 від 26.06.2019 р. щодо здійснення оплати вартості отриманого товару в повному обсязі, суд вважає, що позивачем цілком правомірно нараховано 3% річних. Дослідивши та перевіривши здійснений позивачем розрахунок суми 3% річних в розмірі 230,46 грн. на суму боргу 25510,00 грн. у період з 30.11.2020 р. по 19.03.2021 р., судом встановлено, що розрахунок 3% річних було здійснено позивачем вірно. Відтак, з відповідача підлягають стягненню 3% річних в розмірі 581,64 грн. При цьому здійснений позивачем розрахунок суми 3% річних за несвоєчасну оплату поставленого товару відповідачем не оспорено.

Так, індекс інфляції це додаткова сума, яка сплачується боржником і за своєю правовою природою є самостійним засобом захисту цивільного права кредитора у грошових зобов`язань і спрямована на відшкодування його збитків, заподіяних знеціненням грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в державі. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державною службою статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні.

Згідно роз`яснень, наведених в п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" № 14 від 17.12.2013 р., інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. В листі Верховного Суду України від 03.04.97р. N 62-97 р. також наведені відповідні рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ Верховного Суду України.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що факт знецінення або незнецінення грошових коштів і відповідно обґрунтованість заявлених до стягнення збитків від інфляції необхідно встановлювати на момент звернення до суду з позовом про таке стягнення.

З огляду на викладене та з урахуванням наведених рекомендацій щодо порядку застосування індексів інфляції, судом було перевірено здійснений позивачем розрахунок інфляційних нарахувань за несвоєчасну оплату поставленого товару та встановлено, що розрахунок інфляційних втрат було здійснено позивачем невірно, з огляду на невірно визначений позивачем сукупний індекс інфляції. Так, позивачем на суму боргу 25510,32 грн. за період з 30.11.2020 р. по 19.03.2021 р. нараховано 824,95 грн. із застуванням сукупного індексу інфляції - 1,03233817, однак за даними Державної служби статистики України у вказаному періоді сукупний індекс інфляції дорівнював 1,050. Відтак, за розрахунком суду розмір інфляційних втрат з урахуванням встановленого судом сукупного індексу інфляції за весь період прострочення складає 1275,52 грн. ((25510,32 грн. (сума боргу) х 1,050 (сукупний індекс інфляції) - 25510,32 грн.). В свою чергу оскільки заявлена позивачем до стягнення сума інфляційних втрат є меншою, ніж вище розрахована судом, та з огляду на те, що суд не може виходити за межі позовних вимог, відповідно підлягає стягненню сума інфляційних втрат, яка заявлена позивачем в розмірі 824,95 грн.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно положень ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Вказані положення ЦК кореспондуються з положеннями ст. 20 ГК України.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючи надані сторонами докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги Приватного підприємства Фірми "Юнікс Трейд Ко" обґрунтовані та відповідають вимогам чинного законодавства і фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим підлягають задоволенню.

У зв`язку з тим, що спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача та рішення відбулось на користь позивача, згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2270,00 грн., понесені позивачем при подачі позову, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Приватного підприємства Фірми "Юнікс Трейд Ко" до Смілянської Марини Василівни про стягнення заборгованості в загальній сумі 27250,00 грн. задовольнити.

2. СТЯГНУТИ із Смілянської Марини Василівни ( АДРЕСА_2 ; ідент.код НОМЕР_1 ) на користь Приватного підприємства Фірми "Юнікс Трейд Ко" (02099, м. Київ, вул. Бриспільська, буд. 7; ) основну заборгованість в сумі 17609/сімнадцять тисяч шістсот дев`ять/грн. 32 коп., пеню в розмірі 932/дев`ятсот тридцять дві/грн. 30 коп., штраф у сумі 7653/сім тисяч шістсот п`ятдесят три/грн. 00 коп., 3% річних в розмірі 230/двісті тридцять/грн. 46 коп., інфляційні втрати в сумі 824/вісімсот двадцять чотири/грн. 95 коп., витрати по сплаті судового збору в розмірі 2270/дві тисячі двісті сімдесят/грн. 00 коп.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 20-денного строку з моменту складання повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 29 липня 2021 р.

Суддя В.С. Петров