ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" липня 2021 р. Справа№ 927/1205/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тарасенко К.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Михальської Ю.Б.

при секретарі судового засідання: Горді В.В.

За участі представників: згідно з протоколом судового засідання від 14.07.2021

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва

на рішення Господарського суду Чернігівської області

від 16.03.2021 (повний текст складено 24.03.2021)

у справі №927/1205/20 (суддя - Ноувен М.П.)

за позовом Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва

до Виконавчого комітету Чернігівської міської ради

про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 164 від 18.04.2019

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

1.1. короткий зміст позовних вимог

Чернігівська обласна корпорація агропромислового будівництва, звернулась до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Виконавчого комітету Чернігівської міської ради про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 164 від 18.04.2020.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішення Виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 164 від 18.04.2019, яким дозволено передачу житлового приміщення у гуртожитку по вул. Смрінова, 34 у власність громадян, прийнято відповідачем з перевищенням повноважень, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування».

1.2. короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 16.03.2021 у справі № 927/1205/20 у задоволенні позову Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва до Виконавчого комітету Чернігівської міської ради про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 164 від 18.04.2019 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не доведено наявності у нього права власності на гуртожиток та не довів, що оспорюваний рішенням було порушено його права чи охоронювані законом інтереси.

1.3. короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Чернігівська обласна корпорація агропромислового будівництва звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Чернігівської області від 16.03.2021 у справі №927/1205/20 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Крім того, скаржник просив витребувати у Виконавчого комітету Чернігівської міської ради докази, перелік яких наведено у прохальній частині апеляційної скарги, а також просить поновити строк на апеляційне оскарження.

2. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ:

2.1. визначення складу суду, заяви, клопотання

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.04.2021 для розгляду даної справи визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Тарасенко К.В., судді: Іоннікова І.А., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2021 відкрито апеляційне провадження у справі №927/1205/20 за апеляційною скаргою Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва. Розгляд апеляційної скарги призначено на 02.06.2021.

У судовому засіданні 02.06.2021 оголошено перерву на 14.07.2021.

У судове засідання 14.07.2021 з`явились представники позивача та відповідача, які надали пояснення по суті спору.

2.2. узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав належну оцінку доводам позивача, а також наданим ним доказам, що призвело до прийняття незаконного та необґрунтованого рішення.

Позивач вказує, що відповідачем не надано, а судом не зазначено жодного доказу на підтвердження законності оскаржуваного рішення.

Крім того, позивач посилається на неправильне застосування судом першої інстанції положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

2.3. узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відповідач своїм правом на надання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

2.4. інші процесуальні дії у справі:

У судовому засіданні 14.07.2021 представник позивача надав пояснення, в яких підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 14.07.2021 надав пояснення, в яких заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

У судовому засіданні 14.07.2021 було розглянуто клопотання позивача про витребування доказів, яке заявлене позивачем у апеляційній скарзі, за результатами розгляду якого судом було встановлено наступне.

Предметом спору у даній справі є вимога про визнання недійсним рішення, яким дозволено передачу житлового приміщення 16,3 кв.м та загальною площею 23,5 кв.м у гуртожитку по вул.Смирнова, 34 у власність громадянина ОСОБА_1 , вказана вимога заявлена позивачем, який вважає себе власником гуртожитку, а оспорюване рішення таким, що порушує права власника гуртожитку.

Водночас, перш ніж з`ясовувати, обставини прийняття оскаржуваного рішення, необхідно встановити чи наявне у позивача право власності або інше речове право на майно, що є предметом спірного рішення та за захистом якого позивач звернувся до суду.

При цьому, частиною 2 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у клопотанні про витребування судом доказів повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується (крім клопотання про витребування судом групи однотипних документів як доказів); 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; 5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.

З огляду на положення вказаної статті, у заявленому позивачем клопотанні не зазначено, які саме докази він просить витребувати, оскільки клопотання містить лише загальне формулювання щодо змісту витребуваних доказів однак крім загальної назви «документи» не зазначено жодних реквізитів таких доказів та не зазначено, які саме обставини має підтвердити зазначений доказ, з огляду на те, що підставою для відмови у позові судом першої інстанції було те, що позивач не довів наявності у нього права власності на гуртожиток, а отже не довів і наявності порушеного права яке б підлягало захисту.

Мотивувальна частина.

3.ПОЗИЦІЯ СУДУ:

3.1. встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини

Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 164 від 18 квітня 2019 року дозволено передачу житлового приміщення 16,3 кв.м та загальною площею 23,5 кв.м у гуртожитку по вул.Смирнова, 34 у власність громадянина ОСОБА_1 .

3.2. обставини встановлені судом апеляційної інстанції і визначення відповідно до них правовідносин та доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції

Позивач зазначає, що виконавчий комітет безпідставно вчинив дії щодо розпорядження житловим приміщенням, порушив право позивача щодо володіння, користування та розпорядження майном, оскільки приміщення у гуртожитку по вул. Смирнова, 34 належить позивачу на праві власності.

Відповідно до ч.4 ст.75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, у рішенні Господарського суду Чернігівської області від 08.11.2018 у справі за № 927/559/18 за позовом Житлово-комунального підприємства Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва до Чернігівської міської ради та Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, що набрало законної сили 04.03.2019, встановлено наступні обставини щодо особи, а саме Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва:

Чернігівська обласна корпорація агропромислового будівництва зареєстрована 05.02.1998, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань внесено запис за № 1 003013.

Чернігівська обласна корпорація агропромислового будівництва восени 2004 року з власної ініціативи звернулась до Чернігівської міської ради з проханням розглянути можливість передачі житлового фонду, до якого входить, зокрема і спірне нерухоме майно, у комунальну власність територіальної громади м. Чернігова.

Рішенням тринадцятої сесії Чернігівської міської ради четвертого скликання від 28.09.2004 «Про передачу у комунальну власність територіальної громади м. Чернігова житлового фонду» надано згоду на безоплатну передачу у комунальну власність територіальної громади м. Чернігова державного житлового фонду, який не увійшов до статутних фондів господарських товариств у процесі приватизації, який повернутий до державної власності за рішенням суду, але перебуває на балансі господарських товариств, житлового фонду підприємств-банкрутів та житлового фонду спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області разом із вбудованими та прибудованими нежитловими приміщеннями, зовнішніми мережами електро-, тепло-, газо-, водопостачання та водовідведення, а також будівлями, призначеними для обслуговування цього фонду згідно з додатком.

Передачу здійснено відповідно до Положення про порядок передачі в комунальну власність територіальної громади м. Чернігова об`єктів соціальної інфраструктури, затвердженого рішенням міської ради від 16 травня 2002р. зі змінами та доповненнями, внесеними рішенням міської ради від 30 березня 2004р. «Про внесення змін і доповнень до Положення про порядок передачі в комунальну власність територіальної громади м. Чернігова об`єктів соціальної інфраструктури, затвердженого рішенням міської ради від 16 травня 2002р. (2 сесія 4 (24) скликання)» (11 сесія 4 (24) скликання).

Відповідно до додатку до рішення органу місцевого самоврядування, до Переліку житлового фонду, який передається у комунальну власність територіальної громади м. Чернігова, увійшов і гуртожиток (вул. Смирнова, 34), балансоутримувач - Чернігівська обласна корпорація агропромислового будівництва «Чернігівоблагропромбуд».

Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 21.08.2006р. № 213 «Про передачу до комунальної власності територіальної громади м. Чернігова житлових будинків», за результатами розгляду матеріалів постійної комісії Новозаводської районної ради у місті Чернігові з питань приймання житлового фонду Новозаводського району щодо безоплатної передачі у комунальну власність територіальної громади м. Чернігова житлових будинків, затверджено акти приймання-передачі до комунальної власності територіальної громади м. Чернігова житлових будинків із зовнішніми мережами електро-, тепло-, газо-, водопостачання і водовідведення, розташованих, зокрема по вул. Смирнова, 34 (гуртожиток), які перебували на балансі корпорації «Чернігівоблагропромбуд».

Отже, господарським судом у справі за №927/559/18 встановлено, що саме Чернігівська обласна корпорація агропромислового будівництва звернулась до Чернігівської міської ради про передачу Гуртожитку по вул. Смирнова, 34 з балансу Позивача до комунальної власності територіальної громади з моменту затвердження рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 21.08.2006р. № 213 акта приймання - передачі гуртожитку, розташованого за адресою: м. Чернігів, вул. Смирнова, 34, він належить до комунальної власності територіальної громади м. Чернігова.

Частинами 2 та 6 ст. 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб; кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Однак, позивач не обґрунтував, у чому полягає порушення його прав, які саме його права порушено прийняттям спірного рішення виконавчим комітетом Чернігівської міської ради.

Посилання Позивача на знаходження гуртожитку за адресою м.Чернігів, вул. Смирнова, 34 на балансі «ЖКП» корпорації «Чернігівоблагропромбуд» спростовано вищевикладеним, при цьому перебування майна на балансі не свідчить про наявність на нього права власності.

А посилання позивача на відсутність підписаного акта приймання-передачі гуртожитку за адресою: м.Чернігів, вул. Смирнова, 34 між Позивачем та Чернігівською міською радою спростовується обставинами, встановленими у рішенні господарського суду у справі за №927/559/18.

З огляду на те, що позивач самостійно прийняв рішення про передачу гуртожитку за адресою: м.Чернігів, вул. Смирнова, 34 до комунальної власності міста Чернігова і вказані рішення не оспорені, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач на момент звернення з позовом у даній справі не є власником гуртожитку за адресою: м.Чернігів, вул. Смирнова, 34, а отже й прийняте рішення про надання дозволу на приватизацію приміщення у вказаному гуртожитку не призводить до порушення прав позивача.

3.3. чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси за захистом яких мало місце звернення до суду

Порушенням права є такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

З огляду на обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено наявності у нього права власності на гуртожиток чи його частину яка є предметом спірного рішення, що свідчить про відсутність порушеного права яке б підлягало захисту у зв`язку з прийняттям оскаржуваного рішення.

4. ВИСНОВКИ СУДУ ТА ДЖЕРЕЛА ПРАВА:

4.1. висновки за результатами розгляду матеріалів справи

Враховуючи, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність порушеного права, яке б підлягало захисту, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

4.2. посилання на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільного кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (ст. ст. 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права, пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, ай охоронюваний законом інтерес, яке у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл.

Правосуддя, за своєю суттю, визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Зазначені висновки викладено в абзаці 10 п. 9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 No 3рп/2003.

Стаття 16 Цивільного кодексу України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Нормами частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У відповідності до частин 2 та 3 статті 20 Господарського кодексу України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб`єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

За змістом положень вказаних норм суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси, які порушені або оспорюються.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

У відповідності до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення.

Суд зазначає, що надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, необхідно також зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 145 рішення від 15.11.1996р. у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 року (заява № 38722/02)).

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

5. ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ:

5.1. мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу

Колегія суддів відхиляє доводи позивача, що відповідачем не надано, а судом не зазначено жодного доказу на підтвердження законності оскаржуваного рішення, оскільки відповідно до презумпції правомірності правочину, правочин є чинним доки не доведено протилежне, а тому саме позивач має доводити незаконність оспорюваного правочину.

Водночас відсутність порушеного права, яке б підлягало судовому захисту є самостійною та достатньою підставою для прийняття рішення про відмову у задоволенні позову.

6. ВИСНОВКИ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ:

Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.

Рішення Господарського суду Чернігівської області від 16.03.2021 у справі №927/1205/20 підлягає залишенню без змін.

Апеляційна скарга Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва на рішення Господарського суду Чернігівської області від 16.03.2021 у справі №927/1205/20 задоволенню не підлягає.

7. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ:

7.1. Судові витрати у вигляді судового збору за розгляд апеляційної скарги, згідно ч. 1 ст. 129 ГПК України покласти на скаржника.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва на рішення Господарського суду Чернігівської області від 16.03.2021 у справі №927/1205/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 16.03.2021 у справі №927/1205/20 залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Чернігівською обласною корпорацією агропромислового будівництва.

4. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Сторони мають право оскаржити постанову в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано: 28.07.2021.

Головуючий суддя К.В. Тарасенко

Судді І.А. Іоннікова

Ю.Б. Михальська