ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.07.2021 справа № 914/676/21

За позовом: Приватного підприємства «Приватна агрофірма «Вороняцькі лани», село Вороняки, Львівська область

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Буське сорто-насінницьке підприємство», село Ожидів, Львівська область

про: стягнення заборгованості 922 689,89 грн.

Суддя Синчук М.М.

За участю секретаря судового засідання

Кравчук І.В.

Представники учасників справи:

від позивача: Шала Р.М. - прдеставник;

від відповідача: не з`явився.

На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Приватного підприємства 'Приватна агрофірма Вороняцькі лани до Товариства з обмеженою відповідальністю Буське сорто-насінницьке підприємство про стягнення заборгованості 922 689,89 грн.

Ухвалою суду від 22.03.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 19.04.2021.

Канцелярією Господарського суду Львівської області 14.04.2021 зареєстровано відзив на позовну заяву.

Відзив на позовну заяву долучено до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 19.4.2021 підготовче засідання відкладено на 24.05.2021.

Представником відповідача 24.05.2021 подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи з метою мирного врегулювання спору.

Ухвалою суду від 24.05.2021 постановлено продовжити строк підготовчого провадження у справі №914/676/21 на 30 днів, підготовче засідання відкласти на 29.06.2021.

Ухвалою суду від 29.06.2021 закрито підготовче провадження у справі №914/676/21, розгляд справи №914/676/21 по суті призначено на 26.07.2021.

У судове засідання 26.07.2021 представник Позивача з`явився. Підтримав заявлені позовні вимоги повністю.

У судове засідання 26.07.2021 представник Відповідача не з`явився. Про дату, час та місце проведення судового засідання з розгляду справи по суті повідомлявся завчасно на адресу згідно витягу з ЄДРЮОФОП.

Згідно до положень ч. 1-3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.

Відповідно до приписів статті 194, 195 Господарського процесуального кодексу України, завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

Суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку.

Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Відтак, зважаючи на завдання та строк, у межах якого господарський суд зобов`язаний здійснити розгляд справи по суті, з огляду на те, що у підготовчому провадженні судом зібрано докази, необхідні для розгляду справи, сторонами викладено позиції по суті спору, беручи до уваги належне повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи господарським судом та відсутність повідомлення відповідача про причини неявки у судове засідання 26.07.2021, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи по суті.

У судовому засіданні 26.07.2021р. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Аргументи позивача.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за Договором поставки №18/02/2020 від 18.02.2020, укладеного між Приватним підприємством 'Приватна агрофірма Вороняцькі лани та Товариством з обмеженою відповідальністю Буське сорто-насінницьке підприємство.

Зокрема, позивач зазначає, що відповідачем допущено заборгованість за поставлену на підставі специфікації №1 до Договору поставки пшеницю у кількості 188,36 тонн у сумі 2 000,00 грн; на підставі специфікації №2 до Договору поставки кукурудзу у кількості 147,88 тонн у сумі 135883,41 грн; на підставі специфікації №3 до Договору поставки кукурудзу у кількості 185,42 тонн у сумі 614 390,00 грн.

Крім того, за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, позивачем нараховано суму інфляційних втрат, 3 % річних та пеню на підставі п. 7.3. Договору.

Аргументи відповідача.

У поданому до суду відзиві на позовну заяву представник відповідач вказав, що не погоджується з розміром на порядком нарахуванням позивачем пені.

Зокрема, зазначено, що оскільки Договором не встановлений інший період, протягом якого нараховується пеня, то в даному випадку підлягає застосуванню ч. 6 ст. 232 ГК України, отже пеня повинна нараховуватись за період, що не перевищує 6 місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

18 лютого 2020 року між Приватним підприємством «Приватна агрофірма «Вороняцькі лани» (далі Постачальник, Позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю Буське сорто-насінницьке підприємство (далі - Відповідач, Покупець) укладено Договір поставки №18/02/2020 (далі Договір).

Згідно з п.1.1. Договору, Позивач зобов`язався поставляти у власність Відповідача сільськогосподарську продукцію (Товар), вказаний в специфікаціях, що є невід`ємними додатками до Договору поставки, а Відповідач зобов`язався прийняти цей Товар та своєчасно здійснити його оплату.

Згідно з умовами Договору поставки, ціна за одиницю Товару, загальна вартість Товару за кожну партію поставки, а також умови та порядок проведення розрахунків за кожну партію Товару визначаються у специфікації (п. 5.1. та п. 5.4. Договору поставки).

Пунктом 7.4. Договору поставки передбачено, що у випадку порушення Відповідачем строків оплати товару, Відповідач повинен сплатити Позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від суми боргу, крім цього, Відповідач сплачує на користь Позивача 3% річних передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України.

18 лютого 2020 року Позивач, як Постачальник, та Відповідач, як Покупець, підписали специфікацію №1 до Договору поставки, згідно з якою Позивач здійснює поставку Відповідачу пшениці у кількості 200 тонн, з можливим відхиленням +/- 15% від вказаної кількості, за ціною 4 333,33 грн., без ПДВ, за одну тонну, загальною вартістю 1 039 998,00 грн., в т.ч. ПДВ 20%.

Згідно із п. 6 специфікації №1 до Договору поставки, оплата Товару здійснюється по факту завантаження автотранспорту Відповідача. Транспорт Відповідача відправляється з пункту поставки після отримання Позивачем 80% за партію Товару завантажену в транспортний засіб Відповідача, 20% при отриманні Товару.

На виконання умов поставки, які містяться у специфікації №1 до Договору поставки, 18 лютого 2020 року Позивач поставив у власність Відповідача пшеницю у кількості 188,36 тонн на загальну суму 979 471,25 грн., в т. ч. ПДВ 20%, що підтверджується видатковою накладною №14 від 18.02.2020 року, яка була підписана, скріплена печатками сторін без зауважень.

Пшениця у кількості 188,36 тонн на загальну суму 979 471,25 грн., в т. ч. ПДВ 20%, була доставлена Позивачем, як автомобільним перевізником, на склад Відповідача 18 лютого 2020 року, що підтверджується підписаними Позивачем і Відповідачем товарно-транспортними накладними №№01/02, 02/02, 03/02, 04/02, 05/02 від 18 лютого 2020 року.

Так, не пізніше 19.02.2020 року Відповідач мав у повному обсязі провести розрахунок з Позивачем за поставлену пшеницю у кількості 188,36 тонн на загальну суму 979 471, 25 грн., в т.ч. ПДВ 20%.

Відповідач здійснив оплату за поставлену пшеницю згідно видаткової накладної №14 від 18.02.2020 року частково на суму 977 471,25 грн, а саме: 19.02.2020 року у сумі 783 577,00 грн, що підтверджується банківською випискою від 19.02.2020 року; 28.02.2020 року у сумі 193 894,25 грн, що підтверджується банківською випискою від 28.02.2020 року.

18 березня 2020 року Позивач, як Постачальник, та Відповідач, як Покупець, підписали специфікацію №2 до Договору поставки, згідно з якою Позивач здійснює поставку Відповідачу кукурудзи у кількості 200 тонн, з можливим відхиленням +/- 10% від вказаної кількості, за ціною 3 583,33 грн., без ПДВ, за одну тонну, загальною вартістю 859 999,20 грн., в т.ч. ПДВ 20%.

Згідно із п. 6 специфікації №2 до Договору поставки, оплата 80% вартості Товару здійснюється по факту отримання Товару Відповідачем, 20% вартості Товару Відповідач здійснює після реєстрації податкової накладної.

На виконання умов поставки, які містяться у специфікації №2 до Договору поставки, 18 березня 2020 року Позивач поставив у власність Відповідача кукурудзу у кількості 147,88 тонн на загальну суму 635 883,41 грн., в т. ч. ПДВ 20%, що підтверджується видатковою накладною №20 від 18.03.2020 року, яка була підписана, скріплена печатками сторін без зауважень.

Кукурудза у кількості 147,88 тонн на загальну суму 635 883,41 грн., в т. ч. ПДВ 20%, була доставлена Позивачем, як автомобільним перевізником, на склад Відповідача 18 березня 2020 року, що підтверджується підписаними Позивачем і Відповідачем товарно-транспортними накладними №№01/03, 02/03, 03/03, 04/03, 04/02 від 18 березня 2020 року.

На суму поставленої Відповідачу кукурудзи на підставі специфікації №2 до Договору поставки, Позивачем було складено податкову накладну №23 від 18.03.2020 року, яку було зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних 20.03.2020 року за №, що підтверджується квитанцією про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних від 20.03.2020 року.

Так, не пізніше 21.03.2020 року Відповідач мав у повному обсязі провести розрахунок з Позивачем за поставлену кукурудзу у кількості 147,88 тонн на загальну суму 635 883,41 грн., в т. ч. ПДВ 20%.

Відповідач здійснив оплату за поставлену кукурудзу згідно видаткової накладної №20 від 18.03.2020 року частково 19.03.2020 року у сумі 500 000,00 грн, що підтверджується банківською випискою від 19.03.2020 року.

20 березня 2020 року Позивач, як Постачальник, та Відповідач, як Покупець, підписали специфікацію №3 до Договору поставки, згідно з якою Позивач здійснює поставку Відповідачу кукурудзи у кількості 200 тонн, з можливим відхиленням +/- 10% від вказаної кількості, за ціною 3 750,00 грн., без ПДВ, за одну тонну, загальною вартістю 900 000,00 грн., в т.ч. ПДВ 20%.

Згідно із п. 6 специфікації №3 до Договору поставки, оплата 80% вартості Товару здійснюється по факту отримання Товару Відповідачем, 20% вартості Товару Відповідач здійснює після реєстрації податкової накладної.

На виконання умов поставки, які містяться у специфікації №3 до Договору поставки, 20 березня 2020 року Позивач поставив у власність Відповідача кукурудзу у кількості 185,42 тонн на загальну суму 834 390,00 грн., в т. ч. ПДВ 20%, що підтверджується видатковою накладною №22 від 20.03.2020 року, яка була підписана, скріплена печатками сторін без зауважень.

Кукурудза у кількості 185,42 тонн на загальну суму 834 390,00 грн., в т. ч. ПДВ 20%, була доставлена Позивачем, як автомобільним перевізником, на склад Відповідача 20 березня 2020 року, що підтверджується підписаними Позивачем і Відповідачем товарно-транспортними накладними №№05/03, 06/03, 07/03, 08/03, 09/03 від 20 березня 2020 року.

На суму поставленої Відповідачу кукурудзи на підставі специфікації №3 до Договору поставки, Позивачем було складено податкову накладну №26 від 20.03.2020 року, яку було зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних 23.03.2020 року за №, що підтверджується квитанцією про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних від 23.03.2020 року.

Так, не пізніше 21.03.2020 року Відповідач мав сплатити Позивачу 80% від вартості кукурудзи, поставленої на підставі специфікації №3 до Договору поставки, що складає 667 512,00 грн., а не пізніше 24.03.2020 року Відповідач мав у повному обсязі провести розрахунок з Позивачем за поставлену кукурудзу у кількості 185,42 тонн, сплативши Позивачу 20% від її вартості, що складає 166 878,00 грн.

Всупереч цій обов`язковій до виконання умові Договору поставки, Відповідач здійснив оплату за поставлену кукурудзу частково у сумі 220 000, 00 грн, а саме: 07.04.2020 року у сумі 200 000,00 грн., що підтверджується банківською випискою від 07.04.2020 року; 18.06.2020 року у сумі 10 000,00 грн., що підтверджується банківською випискою від 18.06.2020 року; 24.07.2020 року у сумі 10 000,00 грн., що

підтверджується банківською випискою від 24.07.2020 року.

Відповідно до умов п. 7.3. Договору, у випадку прострочення строків поставки за даним договором, Постачальник сплачує Покупцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення.

За несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, позивачем нараховано суму інфляційних втрат, 3 % річних та пеню на підставі п. 7.3. Договору.

Аргументи та висновки суду.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За приписами положень ст. 174 ГК України, однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ч.1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності із ст. 193 ГК України, положення якої є аналогічні до положень ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Нормами ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановлено судом, правовідносини між сторонами у справі виникли з Договору поставки від 18 лютого 2020 року №18/02/2020.

Судом встановлено, що на виконання умов поставки, які містяться у специфікації №2 до Договору поставки, 18 березня 2020 року Позивач поставив у власність Відповідача кукурудзу у кількості 147,88 тонн на загальну суму 635 883,41 грн., в т. ч. ПДВ 20%, що підтверджується видатковою накладною №20 від 18.03.2020 року, яка була підписана, скріплена печатками сторін без зауважень; на виконання умов поставки, які містяться у специфікації №2 до Договору поставки, 18 березня 2020 року Позивач поставив у власність Відповідача кукурудзу у кількості 147,88 тонн на загальну суму 635 883,41 грн., в т. ч. ПДВ 20%, що підтверджується видатковою накладною №20 від 18.03.2020 року, яка була підписана, скріплена печатками сторін без зауважень; на виконання умов поставки, які містяться у специфікації №3 до Договору поставки, 20 березня 2020 року Позивач поставив у власність Відповідача кукурудзу у кількості 185,42 тонн на загальну суму 834 390,00 грн., в т. ч. ПДВ 20%, що підтверджується видатковою накладною №22 від 20.03.2020 року, яка була підписана, скріплена печатками сторін без зауважень.

Відповідач кореспондуючий обов`язок з оплати вартості отриманого згідно Договору Товару виконав частково, внаслідок чого заборгованість відповідача на момент розгляду справи судом з оплати вартості Товару склала: за поставлену на підставі специфікації №1 до Договору поставки пшеницю у кількості 188,36 тонн 2 000,00 грн; за поставлену на підставі специфікації №2 до Договору поставки кукурудзу у кількості 147,88 тонн 135 883,41 грн; за поставлену на підставі специфікації №3 до Договору поставки кукурудзу у кількості 185,42 тонн 614 390,00 грн.

У відповідності із статтею 193 Господарського кодексу України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За умовами статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відтак, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 752 273, 41 грн основного боргу є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Щодо заявленої до стягнення суми 3% річних суд зазначає таке.

Згідно зі ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд, розглянувши вимоги позивача про стягнення 45 367, 32 грн інфляційних втрат та 22 808, 57 трьох відсотків річних зазначає, що такий здійснено частково неправильно.

Здійснивши перерахунок інфляційних втрат та 3% річних, не виходячи за межі заявлених позовних вимог, з урахуванням часткових оплат Відповідачем заборгованості, судом встановлено, що інфляційні нарахування становлять 45 700, 54 грн, однак до стягнення підлягає сума інфляційних втрат у заявленому розмірі 45 367, 32 грн та 3 % річних у розмірі 22 583, 81 грн.

З приводу вимоги Позивача про стягнення з Відповідача 102 240, 00 пені суд зазначає наступне.

Особливості господарсько-правової відповідальності визначені ГК України. Так, за ч. 1 ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Приписами ч. 1-2 ст. 217 ГК України передбачено, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Статтею 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

За наведеними вище положеннями ГК України, господарське правопорушення може полягати як у порушенні нормативно встановлених правил здійснення господарської діяльності, так і у порушенні договірних зобов`язань. Господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань також поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір.

Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 10.12.2019р. у справі №904/4156/18.

Відповідно до частини 4 статті 231ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до умов п. 7.3. Договору, у випадку прострочення строків поставки за даним договором, Постачальник сплачує Покупцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення.

Відповідно до ст.258 Цивільного кодексу України та ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано та стягуються такі санкції протягом строку позовної давності в один рік, при цьому позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін відповідно до ч.1 ст.259 Цивільного кодексу України.

При цьому, умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений ч. 6 ст.232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07.06.2019 у справі №910/23911/16 та від 22.08.2019 у справі №914/508/17.

Відтак, Позивач має право на нарахування пені за кожен період прострочення виконання зобов`язання в межах шестимісячного строку, відповідно до положень ч.6 ст.232 Господарського кодексу України.

Суд, здійснивши розрахунок пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ окремо за кожен період існування заборгованості з урахуванням здійснення відповідачем часткових оплат в межах шестимісячного строку встановив, що вірним є нарахування пені у розмірі 81 879, 26 грн.

З огляду на викладені обставини, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

СУДОВІ ВИТРАТИ.

У відповідності до ч. 1 ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Так, п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України встановлено, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак судовий збір підлягає до стягнення з Відповідача на користь Позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Положеннями статті 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача 2 500, 00 грн. відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 2 5 ст. 126 ГПК України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони (постанова об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19).

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 Господарського процесуального кодексу України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Касаційного господарського суду від 16.07.2020 у справі № 909/452/19, 02.11.2020 у справі №922/3548/19 та 18.11.2020 у справі № 923/1121/17.

Виходячи з аналізу положень статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту адвокат отримує винагороду у вигляді гонорару, обчислення якого, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Водночас, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу й обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Отже, діяльність адвоката є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги.

Судом встановлено, що представництво інтересів Позивача у справі, що розглядається господарським судом здійснювалось Адвокатом Шала Р.М. згідно ордеру серія ВС №1035481 на підставі Договору про надання правової допомоги №15/03 від 15.03.2021.

Витрати на правову допомогу за Договором №15/03 від 15.03.2021 Позивач поніс у розмірі 2 500, 00 грн, що підтверджується долучени до матеріалів справи платіжним дорученням №5677 від 15.03.2021.

Одним із принципів господарського судочинства, який передбачено положеннями статті 129 ГПК України, є відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2020 року у справі № 910/13071/19 звертає увагу, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Аналізуючи розмір витрат, понесених на правову допомогу відповідачем у даній справі, з урахуванням критеріїв, визначених ч. 5 ст. 129 ГПК України, проаналізованих вище, суд доходить висновку, що заявлені до стягнення позивачем витрати на правову допомогу у розмірі 2 500, 00 грн. є обґрунтованими, реальними, натомість Відповідачем не надано доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам.

Відтак витрати на правову допомогу підлягають стягненню з Відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 2 444, 22 грн.

Суд також звертає увагу, що такими висновками не здійснюється втручання в договірні відносини між клієнтом та адвокатським об`єднанням.

Керуючись ст. ст. 13, 73, 74, 76-78, 86, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Буське сорто-насінницьке підприємство (0530, Львівська обл., Буський р-н, село Ожидів, ідентифікаційний код 22342296) на користь Приватного підприємства 'Приватна агрофірма Вороняцькі лани (80751, Львівська обл., Золочівський р-н, село Вороняки, ідентифікаційний код 35130486) основну суму заборгованості у розмірі 752 273, 41 грн, суму інфляційних втрат у розмірі 45 367, 32 грн, 3 % річних у сумі 22 583, 81 грн та пеню у сумі 81 879, 26 грн.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Буське сорто-насінницьке підприємство (0530, Львівська обл., Буський р-н, село Ожидів, ідентифікаційний код 22342296) на користь Приватного підприємства 'Приватна агрофірма Вороняцькі лани (80751, Львівська обл., Золочівський р-н, село Вороняки, ідентифікаційний код 35130486) 13 531, 56 грн відшкодування витрат на оплату судового збору та 2 444, 22 грн витрат на професійну правничу допомогу.

4. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 241 ГПК України, та може бути оскаржено в порядку та строки, визначені статтями 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення буде виготовлено 28.07.2021.

Суддя М.М. Синчук