ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" липня 2021 р. Справа№ 925/312/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Гаврилюка О.М.

Ткаченка Б.О.

при секретарі судового засідання : Шевченко Н.А.

за участю представників сторін:

від прокурора: Татаренко Г.Г.;

від позивача 1: не прибув;

від позивача 2: не прибув;

від відповідача: Курас С.А.;

від третіх осіб: не прибули,

розглянувши апеляційну скаргу Заступника керівника Черкаської обласної прокуратури

на рішення Господарського суду Черкаської області від 13.02.2021 року (повний текст підписано 26.02.2021 року).

у справі № 925/312/19 (суддя: Васянович А.В.)

за позовом Керівника Золотоніської місцевої прокуратури,

Черкаської області в інтересах держави в особі:

1. Міністерства освіти та науки України,

2. Білоцерківського національного аграрного університету,

до Приватного підприємства "Юридична компанія - Феміда",

за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачів:

1. Міністерства аграрної політики та продовольства України,

2. Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях,

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача:Золотоніської міської ради

про витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

Керівник Золотоніської місцевої прокуратури Черкаської області (далі - прокурор) в інтересах держави в особі: Міністерства освіти та науки України (далі - позивач 1) та Білоцерківського національного аграрного університету (далі - позивач 2) звернувся до Господарського суду Черкаської області з позовом до Приватного підприємства "Юридична компанія - Феміда" (далі - відповідач), за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачів: Міністерства аграрної політики та продовольства України (далі - третя особа 1), Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях (далі - третя особа 2), та за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Золотоніської міської ради (далі - третя особа 3) про витребування у відповідача будівлі колишнього гуртожитку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна , загальною площею 2627,27 кв.м., розташованого за адресою Черкаська область, місто Золотоноша, вул. Обухова, 48-в на користь держави в особі Міністерства освіти та науки України (проспект Перемоги, 10, м. Київ, 01135, ).

Позовні вимоги мотивовані тим, що спірне майно (колишній гуртожиток, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна ) незаконно вибуло із державної власності, а тому підлягає витребуванню від Приватного підприємства "Юридична компанія - Феміда" на користь Міністерства освіти і науки України.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 13.02.2020 року у справі №925/312/19 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Черкаська обласна прокуратура звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження та скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 13.02.2020 року повністю та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд Черкаської області, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 року по справі №48/340.

Крім того, скаржник вказав, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не звернув уваги, що рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 04.09.2009 року, що набрало законної сили, скасовано реєстрацію права власності на гуртожиток по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 у КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації».

При цьому, скаржник наголосив на тому, що позивач 2 дізнався про факт порушення його майнових прав 19.09.2018 року. В свою чергу, позивач 1 дізнався про порушення його прав власності з листа місцевої прокуратури від 12.03.2019 року.

Таким чином, за твердженням скаржника, враховуючи, що позивачі вільно використовували спірне приміщення, а інститут віндикації був застосований відповідно до рішення Смілянського міськрайонного суду від 04.09.2009 року у справі №2-1313/2009 шляхом скасування реєстрації права власності, держава в особі відповідних органів не знала та не могла знати про порушення майнових прав.

Водночас, скаржник вказав, що втручання у приватну власність відповідача не є надмірним та являється пропорційним, оскільки при передачі у власність спірного гуртожитку кошти ним не сплачувались, відповідач отримав незаконне право на володіння об`єктом цивільного захисту, що відноситься також до майна вищого освітнього закладу в порушення розумного співвідношення особистого права власності над правом власності Держави.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 925/312/19 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Коротун О.М., Майданевич А.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.04.2021 року апеляційну скаргу Заступника керівника Черкаської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Черкаської області від 13.02.2021 року у справі № 925/312/19 залишено без руху.

Апелянтом протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху було усунено недоліки.

Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заступника керівника Черкаської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Черкаської області від 13.02.2021 року у справі № 925/312/19 своєю ухвалою від 20.05.2021 року.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.05.2021 року оголошено перерву на 17.06.2021 року.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.06.2021 року, у зв`язку з перебуванням судді Коротун О.М. у відпустці, було сформовано для розгляду апеляційної скарги № 925/312/19 нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Майданевич А.Г., Гаврилюк О.М.

17.06.2021 року розгляд справи №925/312/19 не відбувся.

Північний апеляційний господарський суд прийняв справу №925/312/19 за апеляційною скаргою Заступника керівника Черкаської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Черкаської області від 13.02.2021 року до провадження колегію суддів у складі: головуючий суддя : Сулім В.В., суддів: Майданевич А.Г., Гаврилюк О.М. Розгляд справи № 925/312/19 за апеляційною скаргою Заступника керівника Черкаської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Черкаської області від 13.02.2021 року призначив на 20.07.2021 року своєю ухвалою від 17.06.2021 року.

20.07.2021 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника третьої особи 2 до суду надійшло клопотання про розгляд апеляційної скарги без участі представника Регіонального відділення.

Крім того, третя особа 2 в вищевказаному клопотанні зазначила, що підтримує свою позицію, викладену у поясненнях по справі від 29.05.2019 року №10-08-2598 (отриманого Господарським судом Черкаської області 30.05.2019 року).

Представник прокуратури в судовому засіданні 20.07.2021 року підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, а рішення господарського суду скасувати.

Відповідач в судовому засіданні 20.07.2021 року заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Представники позивачів та третіх осіб у судове засідання 20.07.2021 року не з`явилися. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялися належним чином, зокрема, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.06.2021 року.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на обмежений ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України строк для перегляду рішення місцевого господарського суду, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки рішення Господарського суду Черкаської області в апеляційному порядку за відсутності представників позивачів та третіх осіб, які були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Черкаської області від 16.02.2021 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Заступника керівника Черкаської обласної прокуратури - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Прокурор звертаючись до суду з віндикаційним позовом зазначав, що 19.09.2018 року адміністрації Золотоніському коледжу ветеринарної медицини Білоцерківського національного аграрного університету стало відомо про те, що державне нерухоме майно (будівлю гуртожитку) відбудовують невідомі особи, про що було складено акт 19.09.2018 року (т.1 а.с.63).

З метою перевірки законності дій невідомих осіб, адміністрація Білоцерківського національного аграрного університету звернулася до реєстраційних джерел, з яких стало відомо, що власником п`ятиповерхового гуртожитку розташованого за адресою: Черкаська область, м. Золотоноша, вул. Обухова, 48-в з 13.09. 2018 року є Приватне підприємство "Юридична компанія Феміда".

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, виконавчим комітетом Золотоніської районної ради народних депутатів було прийнято рішення від 30.12.1980 року №475а "Про затвердження акту прийомки в експлуатацію державною комісією закінченого будівництва гуртожитку на 216 місць Черкаського учбово-курсового комбінату "Облсільгосптехніки" в м. Золотоноша" (т.3 а.с. 139-143) було затверджено акт прийомки в експлуатацію державною приймальною комісією закінченого будівництва гуртожитку Черкаського учбово-курсового комбінату "Облсільгосптехніки" в м. Золотоноші з оцінкою "Задовільно".

З акту введення в експлуатацію вбачається, що замовником будівельних робіт був Черкаський учбово-курсовий комбінат "Облсільгосптехніка", а будівництво виконувалося Черкаською ПМК к-ту "Укрсільхозрембуд".

Поштова адреса будівництва: м. Золотоноша, Черкаська область, вул. Обухова, 48в.

Тобто, спірне майно було побудовано (створено), як об`єкт нерухомого майна 30.12.1980 року.

Згідно ст. 871 Цивільного кодексу УРСР (в редакції закону чинного на момент створення майна) майно, закріплене за державними, міжколгоспними, державно-колгоспними та іншими державно-кооперативними організаціями, перебуває в оперативному управлінні цих організацій, які здійснюють у межах, встановлених законом, відповідно до цілей їх діяльності, планових завдань і призначення майна, права володіння, користування і розпорядження майном.

Статтею 90 Цивільного кодексу УРСР визначено, що земля, її надра, води і ліси є у виключній власності держави і надаються тільки в користування. Державі належать основні засоби виробництва в промисловості, будівництві і сільському господарстві, засоби транспорту і зв`язку, банки, майно організованих державою торговельних, комунальних та інших підприємств, основний міський житловий фонд, а також інше майно, необхідне для здійснення завдань держави.

Відповідно до ст. 89 Цивільного кодексу УРСР (в редакції закону чинного на момент створення майна) держава є єдиним власником всього державного майна.

Водночас, виконавчим комітетом Золотоніської міської ради 22.03.2007 року було прийнято рішення №243 "Про видачу свідоцтва про право власності ліквідатору відкритого акціонерного товариства "Золотоніське ремонтно-транспортне підприємство" (т.1 а.с.109).

Зі змісту рішення вбачається, що воно було прийнято на підставі ухвали Господарського суду Черкаської області від 20.03.2007 року зі справи №01/1952 за заявою Золотоніської ОДПІ до Відкритого акціонерного товариства "Золотоніське ремонтно-транспортне підприємство" про визнання банкрутом.

Згідно реєстру прав власності на нерухоме майно номер витягу 14140869 від 04.04.2007 року власником будівлі гуртожитку з підвалом, який знаходиться за адресою: вул. Обухова, 48-в, м. Золотоноша, Черкаська область є відкрите акціонерне товариство "Золотоніське ремонтно-транспортне підприємство" на підставі свідоцтва про право власності серія та номер ЯЯЯ 579611 видане виконавчим комітетом Золотоніської міської ради (а.с. 110 т.1).

24.03.2010 року Міністерство аграрної політики України наказом за №156 "Про передачу державного майна на баланс Білоцерківського національного аграрного університету" передало безоплатно державне майно, яке не увійшло до статутного фонду Відкритого акціонерного товариства "Золотоніське ремонтно-транспортне підприємство" на праві оперативного управління на баланс Білоцерківського національного аграрного університету гуртожиток та комплекс захисних споруд, що знаходяться за адресою: Черкаська область, м. Золотоноша, вул. Обухова, 48-в та вул. Обухова, 52 (т.1 а.с.59).

Акт прийняття-передачі основних засобів - будівлі гуртожитку сторони підписали 02.04.2010 року.

Спірний гуртожиток неодноразово був предметом різних судових спорів.

Так, зокрема, рішенням Господарського суду Черкаської області від 05.02.2002 року по справі №11/4861 за позовом Відкритого акціонерного товариства "Золотоніське РТП" до Виконавчого комітету Золотоніської міської ради, ЧФ АТ "Західно - Український комерційний банк", третя особа Регіональне відділення ФДМУ в Черкаській області визнано недійсним свідоцтво на право власності на гуртожиток на 83 місця розташований в м. Золотоноша, вул. Обухова 48-в, видане 25.07.2000 року Золотоніською міською радою та частково недійсним договір застави №27/2000 від 11.10.2000 року укладений між АТ "Західно-Український комерційний банк" в особі Черкаської філії та відкритим акціонерним товариством "Золотоніське ремонтно-транспортне підприємство" в частині надання в заставу гуртожитку на 83 місця, розташованого в м. Золотоноша вул. Обухова 48-в.

Судом по вказаній справі було встановлено, що гуртожиток фактично належав республіканському штабу Цивільної оборони концерну "Украгротехсервіс" і згідно плану приватизації був виключений з майна, що підлягало приватизації, згідно наказу Регіонального відділення ФДМУ по Черкаській області №522-АТ від 24.07.1996 року.

Крім того, у вказаному рішенні судом зазначено, що гуртожиток був безпідставно внесений до переліку майна, що підлягало приватизації, а тому видане свідоцтво на право власності на нього підлягає визнанню недійсним.

Рішення суду по даній справі вступило в законну силу.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 16.02. 2007 року по справі №01/1952 за заявою Золотоніської ОДПІ до Відкритого акціонерного товариства "Золотоніське ремонтно-транспортне підприємство" про визнання банкрутом, було зобов`язано ліквідатора відкритого акціонерного товариства "Золотоніське ремонтно-транспортне підприємство" включити непридатну для проживання будівлю колишнього гуртожитку по вул. Обухова 48-в на 83 місця до ліквідаційної маси банкрута та вжити необхідних заходів щодо виготовлення відповідної технічної документації.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 26.11.2007 року по справі №10-01/1952 розглянуто подання прокуратури Черкаської області про перегляд вказаної вище ухвали від 16.02.2007 року за нововиявленими обставинами та останню було скасовано.

При цьому судом було зазначено, що ліквідатором банкрута не було надано суду доказів належності на праві власності гуртожитку ВАТ "Золотоніське РТП", не було подано доказів, що гуртожиток перепрофільований та не відноситься до житлового фонду, в тому числі і до гуртожитків, які згідно ч. 1 ст. 26 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" не включаються до ліквідаційної маси підприємства-банкрута.

Ухвалу Господарського суду Черкаської області від 26.11.2007 року по справі №10-01/1952 залишено без змін постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 29.01.2008 року.

Також, як правильно встановлено судом першої інстанції, рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 04.09.2009 року по справі №2-1313/2009 за позовом прокурора Черкаської області в інтересах держави в особі Міністерства аграрної політики України до виконавчого комітету Золотоніської міської ради, комунального підприємства "Черкаське обласне бюро технічної інвентаризації", відкритого акціонерного товариства "Золотоніське ремонтно-транспортне підприємство", ОСОБА_1 , Киряченка Олександра Сергійовича , Фонду Державного майна України, треті особи: Регіональне відділення Фонду державного майна України в Черкаській області; приватний нотаріус Золотоніського районного нотаріального округу Кравченок С.В. про скасування рішення виконавчого комітету Золотоніської міської ради, визнання нікчемних договорів недійсними та визнання права власності за державою на приміщення гуртожитку, визнано незаконним рішення виконавчого комітету Золотоніської міської ради "Про видачу свідоцтва про право власності ліквідатору ВАТ "Золотоніське РТП" за №243 від 22.03.2007 року, скасовано реєстрацію права власності на гуртожиток по вул. Обухова 48-в в м. Золотоноша за ОСОБА_1 в КП "Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації".

Смілянським міськрайонним судом Черкаської області під час розгляду справи №2-1313/2009 було встановлено, що гуртожиток по вул. Обухова 48-в м. Золотоноша відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 03.06. 2003 року №310-рт закріплений за Міністерством аграрної політики України.

Незважаючи на відсутність згоди Міністерством аграрної політики України рішенням виконавчого комітету Золотоніської міської ради "Про видачу свідоцтва про право власності ліквідатору ВАТ "Золотоніське РТП" за № 243 від 22.03.2007 року було видано свідоцтво на право власності на вказане майно.

Також Смілянським міськрайонним судом Черкаської області було встановлено, що 19.04.2007 року ВАТ "Золотоніське РТП" продало гуртожиток приватному підприємцю Киряченку В.С., який в свою чергу 16.07.2007 року відчужив майно громадянину ОСОБА_1 .

Під час розгляду справи №2-1313/2009 суд встановив, що спірний гуртожиток вибув з володіння держави без її волі, а тому відповідно ст. 388 Цивільного кодексу України, таке майно може бути витребуване від добросовісного набувача.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 26 квітня 2012 року по справі №22ц-2390/1038/2012 залишено без змін рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 04.09.2009 року по справі №2-1313/2009.

При цьому, як правильно встановлено судом першої інстанції, суд апеляційної інстанції в ухвалі від 26.04.2012 року зазначив, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними обох договорів купівлі-продажу гуртожитку від 19.04. 2007 року та 16.07.2007 року, оскільки право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням механізму, встановленого ст.ст. 215, 216 Цивільного кодексу України. Киряченко В.С. та ОСОБА_1 не являються сторонами недійсного чи нікчемного правочину.

Також апеляційний суд в ухвалі від 26.04. 2012 року зазначив, що спосіб захисту про визнання права власності на майно гуртожитку в судовому порядку, за позивачем, яким є прокурор, не підлягає до задоволення, оскільки прокурор не є власником майна.

З огляду на викладене, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не звернув уваги, що рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 04.09.2009 року, що набрало законної сили, скасовано реєстрацію права власності на гуртожиток по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 у КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації».

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що 09.07.2012 року ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області по справі №2-1313/2009 рік відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 , щодо роз`яснення рішення Смілянського міськрайонного суду від 04 вересня 2009 року.

Заявник просив роз`яснити чи є дійсним договір купівлі-продажу будівлі колишнього гуртожитку від 16.07. 2007 року, який було укладено між приватним підприємцем Киряченком В.С. та ОСОБА_1 .

Крім того, 09.07.2012 року ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області за №2315/3810/2012 задоволено заяву ОСОБА_1 та скасовано арешт на спірний гуртожиток, накладений ухвалою Золотоніського міськрайонного суду 12.12.2007 року (справа № 2-1711/2007).

Водночас, 13.07.2012 року ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області по справі №2-1313/2009 було роз`яснено ОСОБА_1 (за аналогічною заявою), що згідно з рішенням Смілянського міськрайонного суду від 04.09.2009 року договір купівлі-продажу будівлі колишнього гуртожитку від 16.07.2007 року, який укладено між приватним підприємцем Киряченком В.С. та ОСОБА_1 є дійсним.

На підставі вказаної вище ухвали Смілянського міськрайонного суду від 13.07.2013 року ОСОБА_1 18.08.ю2012 року звернувся до Золотоніського відділку КП "ЧООБТІ" із заявою про реєстрацію права власності на гуртожиток.

За результатами розгляду заяви Золотоніським відділком КП "ЧООБТІ" 28.08.2012 року було прийнято рішення №698р про відмову в реєстрації права власності на гуртожиток.

Водночас вказане вище рішення реєстратора Золотоніського відділку КП "ЧООБТІ" було оскаржено ОСОБА_1 до суду, та Черкаським окружним адміністративним судом 20.12.2012 року по справі №2а/2370/4613/2012 було прийнято постанову про скасування рішення державного реєстратора Золотоніського відділку комунального підприємства "Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації" Грязона Р.М. від 28.08.2012 року про відмову ОСОБА_1 в державній реєстрації права власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою м. Золотоноша, вул. Обухова, 48В , а також було зобов`язано комунальне підприємство "Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації" провести державну реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_1 будівлі колишнього гуртожитку загальною площею 2627,27 кв.м., що знаходиться за адресою м. Золотоноша, вул. Обухова, 48 В .

Так, за твердженням прокурора, у зв`язку зі вступом в силу 08.08.2012 року змін до ст. 6 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", якою було створено систему державної реєстрації прав - спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань державної реєстрації прав - Міністерство юстиції України, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав, та його територіальні органи, які є органами державної реєстрації прав, постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 20.12.2012 року по справі №2а/2370/4613/2012 не було виконано Золотоніським відділком КП "ЧООБТІ".

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 05.03.2019 року вбачається, що 17.01.2013 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на вказаний об`єкт нерухомості, реєстратором Золотоніського міськрайонного управління юстиції Черкаської області Оверко Л.М.

27.02. 2013 року зареєстровано право спільної часткової власності за ОСОБА_4 .

28.02.2013 року зареєстровано право власності за ОСОБА_4.

18.04.2013 року зареєстровано право власності на вказаний об`єкт нерухомості за приватним підприємством "ВиН ДоМ".

09.12.2016 року зареєстровано право власності на спірний об`єкт нерухомості за приватним підприємством "Експерт Буд".

13.09. 2018 року проведено державну реєстрацію права власності на будівлю колишнього гуртожитку за приватним підприємством "Юридична компанія - Феміда".

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна власником будівлі колишнього гуртожитку по вул. Обухова 48-в, м. Золотоноша Черкаської області з 13.09.2018 року є відповідач, підстава набуття права власності - рішення засновників приватного підприємства "Експерт Буд" №9-1 від 07.09.2018 року про включення вказаного приміщення до статутного фонду відповідача.

Як вже зазначалося вище та підтверджується матеріалами справи, Міністерство аграрної політики України 24.03.2010 року (тобто після ухвалення Смілянським міськрайонним судом Черкаської області рішення зі справи №2-1313/2009, яким було роз`яснено прокурору та позивачам право на звернення до суду з віндикаційним позовом для захисту прав держави у зв`язку з фактичним вибуттям 19.04.2007 року майна з володіння держави поза її волі) наказом за №156 "Про передачу державного майна на баланс Білоцерківського національного аграрного університету" передало безоплатно на праві оперативного управління на баланс Білоцерківського національного аграрного університету будівлі гуртожитку та комплексу захисних споруд, що знаходяться за адресою Черкаська область, м. Золотоноша, вул. Обухова, 48-в та Черкаська область м. Золотоноша, вул. Обухова, 52.

Тобто, як правильно встановлено судом першої інстанції, передача майна на баланс Білоцерківського національного аграрного університету відбулася без витребування майна з чужого незаконного володіння.

В подальшому відповідно до п. 1 розпорядження Кабінету Міністрів України від 04 лютого 2015 року №87-р "Про передачу цілісних майнових комплексів навчальних закладів та державної установи до сфери управління Міністерства освіти і науки" із сфери управління Міністерства аграрної політики та продовольства і Державної фіскальної служби до сфери управління Міністерства освіти і науки цілісні майнові комплекси навчальних закладів та державної установи за переліком згідно з додатком, куди входить також Білоцерківський національний аграрний університет.

Згідно наказу Міністерства освіти і науки України від 19.02.2015 року за №168 "Деякі питання передачі цілісних майнових комплексів навчальних закладів та державної установи із сфери управління Мінагрополітики та ДФС до сфери управління МОН" на виконання вказаного вище розпорядження Кабінету Міністрів України прийнято до сфери управління Міністерства цілісні майнові комплекси навчальних закладів та державної установи Мінагрополітики та ДФС згідно з додатком 1, в т.ч. Білоцерківський національний аграрний університет.

Відповідно до ст. 141 Господарського кодексу України (в редакції чинній станом на момент вибуття майна з володіння держави - 19.04.2007 року) до державного майна у сфері господарювання належать цілісні майнові комплекси державних підприємств або їх структурних підрозділів, нерухоме майно, інше окреме індивідуально визначене майно державних підприємств, акції (частки, паї) держави у майні суб`єктів господарювання різних форм власності, а також майно, закріплене за державними установами і організаціями з метою здійснення необхідної господарської діяльності, та майно, передане в безоплатне користування самоврядним установам і організаціям або в оренду для використання його у господарській діяльності.

Держава через уповноважені органи державної влади здійснює права власника також щодо об`єктів права власності Українського народу, зазначених у ч. 1 ст. 148 цього Кодексу.

Управління об`єктами державної власності відповідно до закону здійснюють Кабінет Міністрів України і, за його уповноваженням, центральні та місцеві органи виконавчої влади.

У випадках, передбачених законом, управління державним майном здійснюють також інші суб`єкти.

Кабінет Міністрів України встановлює перелік державного майна, яке безоплатно передається у власність відповідних територіальних громад (комунальну власність).

Передача об`єктів господарського призначення з державної у комунальну власність здійснюється в порядку, встановленому законом.

Не можуть бути об`єктами передачі з державної у комунальну власність підприємства, що здійснюють діяльність, яку дозволяється здійснювати виключно державним підприємствам, установам і організаціям.

Види майна, що може перебувати виключно у державній власності, відчуження якого недержавним суб`єктам господарювання не допускається, а також додаткові обмеження щодо розпорядження окремими видами майна, яке належить до основних фондів державних підприємств, установ і організацій, визначаються законом.

Відчуження суб`єктом господарювання державного майна, яке належить до основних фондів, здійснюється у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Продаж суб`єктом господарювання державного майна, яке належить до основних фондів, здійснюється лише на конкурентних засадах.

Згідно ст.146 Господарського кодексу України майно єдиного цілісного майнового комплексу державного (комунального) підприємства або його окремих підрозділів, що є єдиними (цілісними) майновими комплексами і виділяються в самостійні підприємства, а також об`єкти незавершеного будівництва та акції (частини, паї), що належать державі у майні інших суб`єктів господарювання, можуть бути відчужені на користь громадян чи недержавних юридичних осіб і приватизовані цими особами відповідно до закону.

Приватизація державних (комунальних) підприємств здійснюється не інакше як на виконання державної програми приватизації, що визначає цілі, пріоритети та умови приватизації, і в порядку, встановленому законом.

Приватизація державних (комунальних) підприємств чи їх майна здійснюється шляхом:

- купівлі-продажу об`єктів приватизації на аукціоні, за конкурсом, іншими способами, що передбачають конкуренцію покупців;

- викупу цілісного майнового комплексу державного (комунального) підприємства, зданого в оренду, у випадках та порядку, передбачених законом;

- викупу майна державного (комунального) підприємства в інших випадках, передбачених законом.

Загальні умови та порядок здійснення приватизації державних (комунальних) підприємств або їх майна визначаються законом.

В окремих галузях народного господарства законом можуть бути визначені особливості приватизації майна державних підприємств.

Оскільки в даному випадку держава через уповноважені органи державної влади не приймала будь-яких рішень про відчуження (приватизацію) спірного нерухомого майна, яке було побудоване у 1980 році і було державним, суд першої інстанції правомірно прийняв доводи прокурора, що в даному випадку приміщення гуртожитку вибуло з володіння держави без будь-якої згоди власника поза його волею.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що право держави є порушеним з моменту укладання 19.04.2007 року договору купівлі-продажу та відчуження державного майна.

Враховуючи, що предметом договору купівлі-продажу є річ (нерухоме майно), фізична передача якої відбулася за наслідками укладення договору купівлі-продажу, то, не дивлячись навіть на визнання недійсним такого договору чи скасування рішення про державну реєстрацію, ця річ залишилася б в користуванні набувача і для відновлення контролю над нею (фізичної можливості володіти та користуватися) законодавством передбачена можливість звернення з віндикаційним позовом.

Так, прокуратурою обрано ефективний спосіб захисту порушених прав держави.

Відповідно до ст. 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Добросовісність є однією із основоположних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом ч. 3 ст. 509 цього Кодексу.

Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Зокрема, в контексті спірних правовідносин слід зазначити, що сама по собі правова природа добросовісності означає, що особа придбаваючи той чи інший актив, не знала, і проявивши розумну обачність, не могла знати про те, що актив є проблемним та існують права та претензії держави або третіх осіб на нього.

Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку відповідач фактично є шостим власником спірного майна після його першого відчуження.

При цьому, як правильно встановлено судом першої інстанції, майно відповідачем було набуте після ухвалення Черкаським окружним адміністративним судом 20.12. 2012 року по справі №2а/2370/4613/2012 рішення (постанови) про скасування рішення державного реєстратора Золотоніського відділку комунального підприємства "Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації" від 28.08.2012 року про відмову громадянину ОСОБА_1 в державній реєстрації права власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою м. Золотоноша, вул. Обухова, 48В , а також рішенням суду було зобов`язано комунальне підприємство "Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації" провести державну реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_1 будівлі колишнього гуртожитку загальною площею 2627,27 кв.м., що знаходиться за адресою м. Золотоноша, вул. Обухова, 48 В .

Водночас, після набрання рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 04.09.2009 року по справі №2-1313/2009 року законної сили і до прийняття рішення засновників приватного підприємства "Експерт Буд" №9-1 від 07.09.2018 року про включення вказаного приміщення до статутного фонду відповідача минуло майже шість років, а держава до цього часу майно так і не витребовувала.

Проте, суд першої інстанції правомірно відхилив доводи відповідача, що нерухоме майно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, оскільки рішення про включення майна до ліквідаційної маси підприємства - банкрута в подальшому було скасоване, а тому з судового рішення не виникло жодних правових наслідків.

Так, в даному випадку відповідач є добросовісним набувачем нерухомого майна, проте враховуючи положення п.3 ч.1 ст.388 Цивільного кодексу України держава має право витребувати це майно від набувача, оскільки воно вибуло з володіння власника (держави) не з його волі, про що судом зазначено вище.

Щодо питання представництва прокурором інтересів держави, колегія суддів відзначає наступне.

Відповідно до ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина 1). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Частиною 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, яка кореспондується з положеннями ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постановах Верховного Суду, зокрема, в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07.12.2018 року у справі № 924/1256/17, а також у постановах Верховного Суду від 23.10.2018 року у справі № 926/03/18, від 23.09.2018 року у справі № 924/1237/17, від 01.11.2018 року у справі №910/18770/17, від 06.02.2019 року у справі №927/246/18, від 23.01.2019 року у справі №920/331/18 містяться наступні висновки:

- відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом

- розглядаючи кожен випадок окремо, суд повинен вирішити, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідає принципу рівноправності сторін.

- у Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 року №1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не належить до сфери кримінального права, наголошено, що вкрай важливо забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і щоб загальні завдання щодо захисту інтересів держави вирішувалися через систему здійснення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій було засновано окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

- з огляду на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу стосовно рівноправності сторін судового провадження зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

- отже, прокурор може представляти інтереси держави у суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави у суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

- положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким має бути визначено виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

- так, за змістом ч. 3 ст. 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті.

- отже, винятковими випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття "інтерес держави".

- у Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави", висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

- інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

- із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).

- ці міркування Конституційний Суд України висловив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який вже втратив чинність. Однак, наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

- таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

- у пункті 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України зазначено про можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках. Тому необхідно з`ясувати, що мається на увазі під "виключним випадком" і чи є таким випадком ситуація у справі.

- аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

2) у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно різняться.

- у першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.

- "Нездійснення захисту" має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

- "Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, яка, проте, є неналежною.

- "Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, охоплює досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

- при цьому, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

- прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, прокурор звертався листом від 19.03.2019 року до Міністерства освіти та науки України та Білоцерківського національного аграрного університету, в якому було наведено інформацію про підготовку звернення до суду з відповідним позовом.

Оскільки в даному випадку інтереси держави потребували невідкладного захисту, та враховуючи невжиття компетентними органами держави жодних заходів протягом розумного строку після того, як їм стало відомо про порушення інтересів держави, то в даному випадку прокурор належним чином обґрунтував підстави для представництва інтересів держави.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що підстав для залишення позову без розгляду не вбачається.

Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності, колегія суддів відзначає наступне.

Відповідно до ст.257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, за змістом ст. 256, 261 Цивільного кодексу України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади.

Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 року у справі № 910/18560/16, якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (постанови Верховного Суду України від 12.04.2017 року у справі № 6-1852цс16, Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 року у справі № 369/6892/15-ц та від 22.05.2018 року у справі № 469/1203/15-ц, постанова Верховного Суду від 21.08.2019 року у справі № 911/3681/17).

Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі N 362/44/17.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) аспекти. Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в ст. 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Чинним законодавством не передбачено переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11.09.1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право.

Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав, а інститут позовної давності має на меті сприяти сталості цивільних відносин.

Відповідну правову позицію щодо застосування строків позовної давності та наслідків їх спливу наведено у постановах Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 910/2974/18, від 15.01.2019 року у справі № 910/296918, від 15.01.2019 року у справі № 910/2972/18, від 07.02.2019 року у справі № 910/2966/18, від 26.02.2019 року у справі № 910/2967/18 та від 21.05.2019 року у справі № 910/15457/17, від 11.11.2019 року у справі №904/1038/19 тощо.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, в матеріалах справи (т.1 а.с.66) міститься копія листа Міністерства аграрної політики України від 18 вересня 2007 року №37-35-7/15066 адресований прокуратурі Черкаської області, в якому Міністерство зазначало, що рішеннями судів фактично підтверджено право власності громадянина Киряченка В.С. на гуртожиток, отриманий ним 19.04.2007 року згідно договору купівлі - продажу укладеного з ВАТ "Золотоніське ремонтно-транспортне підприємство".

В зв`язку з чим Міністерство аграрної політики України просило прокуратуру області вжити заходів щодо захисту інтересів держави в установленому законодавством порядку.

Даний лист, в якості письмових доказів, надано суду самим прокурором при зверненні до суду.

Тобто, як правильно встановлено судом першої інстанції, про порушення прав держави і про особу, яка порушила ці права, держава, в особі уповноваженого на той час органу - Міністерства аграрної політики України знала з 18.09.2007 року.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що, звертаючись до суду, прокурор в позовній заяві сам вказував, що в рішенні по справі №2-1313/2009 було зазначено, що спірний гуртожиток вибув з володіння держави без її волі, а тому відповідно ст. 388 Цивільного кодексу України таке майно може бути витребуване від добросовісного набувача.

І прокуратура Черкаської області, і Міністерство аграрної політики України та Фонд Державного майна України були учасниками провадження по справі №2-1313/2009.

Рішення місцевого загального суду по справі № 2-1313/2009 набрало законної сили 26.04.2012 року.

З огляду на викладене, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, що позивач 2 дізнався про факт порушення його майнових прав 19.09.2018 року. В свою чергу, позивач 1 дізнався про порушення його прав власності з листа місцевої прокуратури від 12.03.2019 року.

Не зважаючи на пряму вказівку в рішенні суду про необхідність звернення до суду саме з віндикаційним позовом для захисту порушених прав держави, сама держава в особі її органів, звернулася до місцевого господарського суду лише 26.03.2019 року.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позов надійшов до суду з пропуском трирічного строку позовної давності.

Доводи прокурора, що враховуючи, що позивачі вільно використовували спірне приміщення, а інститут віндикації був застосований відповідно до рішення Смілянського міськрайонного суду від 04.09.2009 року у справі №2-1313/2009 шляхом скасування реєстрації права власності, держава в особі відповідних органів не знала та не могла знати про порушення майнових прав колегія суддів відхиляє з наведених вище підстав.

Крім того, доводи прокурора, що втручання у приватну власність відповідача не є надмірним та являється пропорційним, оскільки при передачі у власність спірного гуртожитку кошти ним не сплачувались, відповідач отримав незаконне право на володіння об`єктом цивільного захисту, що відноситься також до майна вищого освітнього закладу в порушення розумного співвідношення особистого права власності над правом власності Держави не спростовують висновків суду.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причини пропуску позовної давності.

При цьому, питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити й від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора.

В позовній заяві прокурором не наведено будь-якого фактичного та правового обґрунтування пропуску строку позовної давності та необхідності захисту порушеного права в зв`язку з таким пропуском. Не надано також в обґрунтування зазначених обставин будь-яких належних та допустимих в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України доказів.

Вищевикладене приводить колегію суддів до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову з підстав пропуску строку із зверненням до суду.

При цьому, колегія суддів приймає як належне посилання скаржника на правову позицію Великої Палати Верховного Суду викладену у постанові від 02.07.2019 року по справі №48/340, проте остання не спростовує вищевказаних висновків суду, так як згадана правова позиція не є релевантною до розглядуваної справи, зокрема, через відмінність предмету позову та встановлений пропуск позовної давності.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що мотиви апеляційної скарги Заступника керівника Черкаської обласної прокуратури фактично зводяться до мотивів викладених у відповідь на відзив, висновки по яким були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні.

Колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 277 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника керівника Черкаської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Черкаської області від 13.02.2021 року у справі № 925/312/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 13.02.2021 року у справі №925/312/19 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №925/312/19 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Гаврилюк

Б.О. Ткаченко

Дата складення повного тексту 26.07.2021 року.