УХВАЛА

07 липня 2021 року

м. Київ

Справа № 910/12460/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кондратова І.Д. - головуючий, судді - Бакуліна С.В., Стратієнко Л.В.,

за участю секретаря судового засідання Коровай Л.В.,

представників учасників справи:

позивача - Гордія Р.А. (адвокат);

відповідача - Шебаніца Ф.Ф. (адвокат);

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лекстатус Груп"

на рішення Господарського суду міста Києва

(суддя Плотницька Н.Б.)

від 19.11.2020

та постанову Північного апеляційного господарського суду

(головуючий - Євсіков О.О., судді: Попікова О.В., Корсак В.А.)

від 17.03.2021

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лекстатус Груп"

до Державного підприємства "Маріупольський морський торговельний порт"

про розірвання договору

та за зустрічним позовом Державного підприємства "Маріупольський морський торговельний порт"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лекстатус груп"

про стягнення 39 382,71 грн,

1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень

1.1. У вересні 2019 року ТОВ "Лекстатус Груп" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом (з урахуванням зави про зміну предмета позову від 12.03.2020) про розірвання договору про надання послуг від 25.02.2019 №27-7/19/58, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лекстатус Груп" та Державним підприємством "Маріупольський морський торговельний порт".

1.2. В обґрунтування позовних вимог ТОВ "Лекстатус Груп" стверджував, що відповідач в порушення умов договору надання послуг від 25.02.2019 №27-7/19/58, а саме пунктів 1.3, 6.11. та 6.1.2 не надав позивачу належним чином оформлених вихідних даних, необхідних для проведення оцінки майна, що призвело до неможливості виконання товариством своїх зобов`язань.

1.3. 13.01.2020 ДП "Маріупольський морський торговельний порт" звернулось до місцевого суду із зустрічним позовом (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 04.02.2020) про стягнення з ТОВ "Лекстатус Груп" 39 382,71 грн, з яких: 28 571,77 грн пені та 10 810,94 грн штрафу.

1.4. Позовні вимоги ДП "Маріупольський морський торговельний порт" обґрунтовувало тим, що ТОВ "Лекстатус Груп", в порушення укладеного сторонами договору про надання послуг від 25.02.2019 № 27-7/19/58 та норм чинного законодавства України не виконав взяті на себе зобов`язання з надання в строк оплачених послуг.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.11.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2021, у задоволенні первісного позову про розірвання договору про надання послуг від 25.02.2019 №27-7/19/58, укладеного між ТОВ "Лекстатус Груп" та ДП "Маріупольський морський торговельний порт" та зустрічного позову про стягнення з ТОВ "Лекстатус Груп" 39 382,71 грн, з яких 28 571,77 грн пені та 10 810,94 грн штрафу, відмовлено повністю.

2.2. Суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що позивач не довів належними та допустимими доказами порушення відповідачем умов підпункту 6.1.2. договору, оскільки укладеним між сторонами договором чітко не передбачено, які саме документи та протягом якого строку замовник зобов`язаний надати виконавцю для проведення оцінки вартості основних засобів ДП "Маріупольський морський торговельний порт".

2.3. Також суди дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог щодо стягнення штрафних санкцій за прострочення надання послуг з огляду на те, що ДП "Маріупольський морський торговельний порт" теж не довів належними та допустимими доказами, що прострочення з надання послуг відбулося з вини ТОВ "Лекстатус Груп".

2.4. Судами відхилено твердження ТОВ "Лекстатус Груп" про те, що відповідач порушив умови пункту 6.1.1 договору в частині призначення відповідального керівника з контролю за наданням послуг, оскільки саме по собі порушення умов вказаного пункту не є істотним та не може бути самостійною підставою для розірвання договору.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу. Підстава (підстави) відкриття касаційного провадження

3.1. 08.04.2021 ТОВ "Лекстатус Груп" звернулося з касаційною скаргою на судові рішення в частині відмови у задоволенні первісного позову, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову.

3.2. Підставою касаційного оскарження судових рішень скаржник визначає пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме: неправильне застосування норм статей 525, 526, 615, 627, 651, 901, 903 Цивільного кодексу України, незастосування норм статей 10-12, 30 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", пунктів 51, 56 Національного стандарту з оцінки, затвердженого Постановою КМУ від 10.09.2003 № 1440, пунктів 5.26, 5.27 Вимоги до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003, затверджених наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 № 55, статей 252, 530, 837-864 Цивільного кодексу України та статей 5, 6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 16.10.2018 у справі № 910/3568/18, від 17.04.2019 у справі № 910/6381/18, від 14.08.2019 у справі № 910/8819/18, від 22.01.2019 у справі № 927/877/17, від 13.09.2019 у справі № 911/1433/18, а також від 24.09.2019 у справі № 922/1151/18, від 11.06.2019 у справі № 904/2882/18 та від 28.12.2019 у справі № 922/788/19.

3.3. У відзиві на касаційну скаргу ДП "Маріупольський морський торговельний порт" проти її задоволення заперечує стверджуючи, що судами попередніх інстанцій правильно застосовано норми матеріального права та прийнято обґрунтовані рішення в частині первісного позову. ДП "Маріупольський морський торговельний порт" вважає, що зазначені у касаційній скарзі постанови Верховного Суду не є тотожними до правовідносин які є предметом розгляду цієї справи.

Позиція Верховного Суду

4.1. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частини 1 та 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України).

4.2. Як вже зазначалось, касаційне провадження у справі відкрито відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

4.3. Отже, відповідно до положень цих норм, касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

4.4. Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

4.5. Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

4.6. Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 у справі № 925/3/7; пункт 40 постанови від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16).

4.7. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц).

4.8. Проаналізувавши висновки, що викладені у постановах Верховного Суду у справах, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції вважає, що вони стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі, що переглядається, з огляду на таке.

4.9. У справах № 910/3568/18, № 910/6381/18, № 910/8819/18 розглядалися вимоги товариств з обмеженою відповідальністю до банків про розірвання договорів поруки, у зв`язку з істотним порушенням відповідачами умов договорів.

4.10. За результатами розгляду касаційних скарг у цих справах Верховний Суд залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову та вказав, що суди попередніх інстанцій, дослідивши обставини та зібрані у справі докази, надавши оцінку умовам спірного договору та врахувавши положення законодавства, які регулюють порядок розірвання договору за рішенням суду за ініціативою однієї зі сторін, не встановили обставин, які передбачали б можливість розірвання договору поруки з підстав, заявлених у позові, та свідчили б про істотність порушення відповідачем умов договору.

4.11. У справі № 927/877/17 за позовом заступник прокурора Чернігівської області в інтересах держави в особі Чернігівської обласної ради та Управління комунального майна Чернігівської обласної ради предметом спору було розірвання договору купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва - комплексу будов та споруд районної лікарні.

4.12. У постанові від 22.01.2019 у справі № 927/877/17, суд касаційної інстанції також погодився з висновкам судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову, у зв`язку з відсутністю істотного порушення відповідачем умов договору, оскільки, з огляду на умови укладеного договору, у позивача 2 були відсутні підстави розраховувати на добудову об`єкта як лікарняного корпусу.

4.13. У постановах від 16.10.2018 у справі № 910/3568/18, від 17.04.2019 у справі № 910/6381/18, від 14.08.2019 у справі № 910/8819/18 та від 22.01.2019 у справі № 927/877/17 Верховний Суд зробив висновок щодо критеріїв істотності порушення умов договору та необхідності їх врахування при вирішенні питання про оцінку істотності порушення стороною договору.

4.14. У справі, що переглядається, судом також встановлено, що позивачем не доведено істотного порушення відповідачем пункту 6.1.2. договору. Тобто, висновки, які зроблені судами попередніх інстанцій у цій справі не суперечать правовим висновкам викладеним у постановах від 16.10.2018 у справі № 910/3568/18, від 17.04.2019 у справі № 910/6381/18, від 14.08.2019 у справі № 910/8819/18 та від 22.01.2019 у справі № 927/877/17.

4.15. У справі № 911/1433/18 розглядався спір про визнання недійсним правочину щодо одностороннього розірвання договору підряду.

4.16. Об`єднана палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій у постанові від 13.09.2019 у справі № 911/1433/18 вказала, що для правильного вирішення спорів про визнання недійсним правочину щодо односторонньої відмови замовника від договору підряду судам необхідно достовірно з`ясовувати обставини того, на підставі якої саме частини статті 849 Цивільного кодексу України чи умови договору замовник відмовився від договору підряду. Якщо на підставі частини другої статті 849 Цивільного кодексу України, то чи доведена фактична наявність визначених у ній підстав для такої односторонньої відмови.

4.17. Тобто, у справі № 911/1433/18 суди встановивши, що укладений між сторонами договір є договором підряду, не з`ясували, на підставі якої саме частини статті 849 Цивільного кодексу України чи умов договору замовник відмовився від договору підряду. Проте, у справі, що переглядається суди встановили, що укладений між сторонами договір є договором надання послуг. У справі №910/12460/19 суди не робили жодних висновків щодо застосування статті 849 Цивільного кодексу України в сукупності зі статтею 651 цього ж Кодексу.

4.18. У справі № 922/1151/18 Верховний Суд дійшов висновку, що законодавством України передбачені спеціальні нормативно-правові акти, які регулюють листування електронною поштою, а саме Закон України "Про електронні документи та електронний документообіг" та Закон України "Про електронний цифровий підпис" (в редакції на момент спірних правовідносин). Першим передбачено визначення електронного документа - це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, а також те, що електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора. Другий безпосередньо, визначає правовий статус електронного цифрового підпису (ЕЦП) та регулює відносини, що виникають при використанні ЕЦП. Наданий лист - це роздруківка з сайту відповідача, яка не містить вказаних реквізитів. При цьому умовами договору №15 від 28.05.2013 не визначено можливість використання електронного листування нарівні з паперовими носіями, а в реквізитах сторін договору не вказані електронні адреси, які для цього використовуються.

4.19. У справах № 904/2882/18 та № 922/788/19 Верховний Суд вказав, що роздруківка електронної переписки не можуть вважатись електронними документами (копіями електронних документів) в розумінні частини 1 статті 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", відповідно до якої електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

4.20. Відповідно до частин 1, 2 статті 6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, яка використовується для ідентифікації автора та/або підписування електронного документа іншим суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершує створення електронного документа.

4.21. У справі, що переглядається, суди не встановлювали жодних фактичних обставин на підставі недопустимих доказів. Відмовляючи в задоволенні первісного позову і суд першої, і суд апеляційної інстанцій дійшли висновку про недоведеність ТОВ "Лекстатус Груп" істотного порушення умов договору, оскільки сторонами не було погоджено в договорі, які саме документи та протягом якого терміну ДП "Маріупольський морський торговельний порт" повинен надати виконавцю для здійснення оцінки. Тобто, на результат прийнятих у цій справі судових рішень вплинула недоведеність позивачем порушень відповідачем істотних умов договору, а не встановлення обставин справи на підставі недопустимих доказів.

4.22. Тобто, у вказаних справах та у справі, яка розглядається, обставини, що формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, не можна визнати подібними з огляду на встановлення судами попередніх інстанцій у цих справах інших фактичних обставин, які вплинули на прийняття відповідних рішень при вирішенні спору.

4.23. Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

4.24. Зважаючи на те, що наведена заявником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Лекстатус Груп" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2021 в частині відмови у задоволенні первісного позову у справі № 910/12460/19.

Керуючись статтями 234, 235, пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Лекстатус Груп" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2021 в частині відмови у задоволенні первісного позову у справі № 910/12460/19 закрити.

2. Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її оголошення та не підлягає оскарженню.

Головуючий І. Кондратова

Судді С. Бакуліна

Л. Стратієнко