ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" липня 2021 р. Справа№ 910/20167/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Ходаківської І.П.

Демидової А.М.

за участю секретаря судового засідання Островерхої В.Л.

за участю представників сторін зазначених у протоколі судового засідання від 20.07.2021

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Концерну «Військторгсервіс»

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.03.2021 (повний текст рішення підписано 24.03.2021)

у справі №910/20167/20 (суддя Пінчук В.І.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Левченка Максима Олександровича

до Концерну «Військторгсервіс» в особі філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс»

про стягнення 124 784,72 грн

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець Левченко Максим Олександрович (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом до Концерну «Військторгсервіс» в особі філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс» (далі - відповідач) про стягнення 121 800,00 грн заборгованості за надані послуги, 801,00 грн 3 % річних з індексом інфляції за період з 26.09.2020 по 15.12.2020, 2 183,72 грн пені з 26.09.2020 по 15.12.2020 та 2 102,00 грн судового збору.

В уточненій позовній заяві позивачем вказано, що позов пред`явлено до Концерну «Військторгсервіс» в особі філії «Східна» Концерну «Військторгсервіс».

На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов Договору про надання транспортно-експедиторських послуг №31/03/2020/1 від 31.03.2020 в частині оплати за надані транспортно-експедиторські послуги, в результаті чого за відповідачем рахується заборгованість на суму 121 800,00 грн. Крім того, на суму боргу позивачем нараховано пеню у розмірі 2 183,72 грн за період з 26.09.2020 по 15.12.2020 на підставі п. 4.8 Договору про надання транспортно-експедиторських послуг №31/03/2020/1 від 31.03.2020 та 801,00 грн 3 % річних з урахування індексу інфляції з 26.09.2020 по 15.12.2020 згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.03.2021 у справі №910/20167/20 позов задоволено повністю. Стягнуто з Концерну «Військторгсервіс» в особі філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс» на користь Фізичної особи - підприємця Левченка Максима Олександровича 121 800,00 грн основного боргу, 2 183,72 грн пені, 801,00 грн 3% річних, 2 102,00 грн судового збору.

Ухвалюючи вказане рішення місцевий господарський суд дійшов висновку про доведеність позовних вимог та наявність підстав для задоволення позову через неналежне виконання відповідачем умов Договору про надання транспортно-експедиторських послуг №31/03/2020/1 від 31.03.2020.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Концерн «Військторгсервіс» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить поновити пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.03.2021 у справі №910/20167/20 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги відповідач посилається на те, що позивачем належними та допустимими доказами не доведені позовні вимоги, а наданий акт звірки не є первинним документом. В той же час, судом першої інстанції прийнято до розгляду товарно-транспортні накладні, рахунки на оплату, акти здачі-приймання робіт (послуг) та виписка з банку про зарахування коштів з порушенням приписів Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та з пропуском встановлених процесуальних строків. При цьому позивач, ані в клопотанні про приєднання, ані в відповіді на відзив не обґрунтував неможливість подання таких доказів до позову.

Як зазначає відповідач значна кількість наданих позивачем товарно-транспортних накладних не містить ані посади особи, яка її підписала, ані ініціалів. Крім того, позивачем не подано довіреність на отримання вантажу, а надані рахунки-фактури не є належними та допустимими доказами на підтвердження наявності заборгованості.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.04.2021 апеляційну скаргу Концерну «Військторгсервіс» у справі №910/20167/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Владимиренко С.В., суддів Ходаківської І.П., Демидової А.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.04.2021 апеляційну скаргу Концерну «Військторгсервіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.03.2021 у справі № 910/20167/20 залишено без руху.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.05.2021 задоволено клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 18.03.2021 у справі №910/20167/20 та поновлено Концерну «Військторгсервіс» зазначений строк. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Концерну «Військторгсервіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.03.2021 у справі №910/20167/20. Учасникам справи надано право подати відзив на апеляційну скаргу, заяви, клопотання, пояснення до 10.06.2021. Розгляд апеляційної скарги призначено на 15.06.2021 о 12 год. 30 хв. в приміщенні Північного апеляційного господарського суду за адресою: м. Київ, вул. Шолуденка, 1- А, зал судових засідань № 6. Зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 18.03.2021 у справі №910/20167/20.

14.06.2021 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшов письмовий відзив позивача на апеляційну скаргу, надісланий засобами поштового зв`язку 10.03.2021, за яким позивач просить суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги позивач посилається на те, що акт звірки взаємних розрахунків може бути доказом на підтвердження наявності заборгованості, при цьому позивач посилається на правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду від 19.04.2018 у справі №905/1198/17, від 05.03.2019 у справі №910/1389/18, від 24.10.2018 у справі №905/3062/17, від 04.12.2019 у справі №916/1727/17. Щодо підписання товарно-транспортних накладних, то позивач з посиланням на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 20.12.2018 у справі №910/19702/17, зазначає, що відсутність у накладних назви посади особи, яка отримала товар та підпису не свідчить про неотримання товару за наявності відтиску печатки.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2021 заяву представника Фізичної особи-підприємця Левченка Максима Олександровича, адвоката Примак Олени Миколаївни, про участь в судовому засіданні, призначене на 15.06.2020 об 12 год. 30 хв., в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено.

У судовому засіданні 15.06.2021 оголошено перерву у розгляді справи №910/20167/20 до 20.07.2021 об 11 год. 50 хв. Судове засідання відбудеться за адресою: м. Київ, вул. Шолуденка, 1, літера А, зал судових засідань № 6.

30.06.2021 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшла заява представника позивача про відшкодування витрат на правову допомогу, за якою позивач просить суд апеляційної інстанції стягнути з відповідача на його користь 3 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

19.07.2021 від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із проведенням комплексу процедур, які супроводжують зміну керівництва у Концерні, а тому юридичний відділ відповідача не матиме можливості направити у судове засідання представника та забезпечити належний захист прав та інтересів апелянта у даній справі.

За приписами ст. 216 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу. Якщо спір, розгляд якого по суті розпочато, не може бути вирішено в даному судовому засіданні, судом може бути оголошено перерву в межах встановлених цим Кодексом строків розгляду справи, тривалість якої визначається відповідно до обставин, що її викликали, з наступною вказівкою про це в рішенні або ухвалі.

Суд апеляційної інстанції не вбачає підстав неможливості розгляду справи у даному судовому засіданні, більше того суд апеляційної інстанції процесуально обмежений щодо строку розгляду апеляційної скарги, а тому клопотання відповідача про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає.

Позивач свого представника в судове засідання не направив, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином у судовому засіданні 15.06.2021.

Більше в судовому засіданні головуючим суддею Владимиренко С.В. було запропоновано представнику позивача взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з написанням відповідної заяви. З матеріалів справи №910/20167/20 вбачається, що представник своїм правом не скористався, заяву про участь у справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду апеляційної інстанції не надіслав.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

31.03.2020 між Фізичною особою - підприємцем Левченком Максимом Олександровичем (далі - Експедитор) та філією «Східна» Концерну «Військторгсервіс» (далі - Замовник) укладено Договір про надання транспортно-експедиторських послуг №31/03/2020/1 (далі - Договір), за умовами якого Експедитор від свого імені чи від імені Замовника забезпечує організацію перевезення, довірених Замовником прийнятих від Вантажовідправника вантажів автомобільним транспортом, а також може надавати/організовувати інші додаткові послуги про надання яких Сторони дійшли згоди в Заявці чи додатковій угоді. (а.с. 40-41).

Згідно п. 2.4 Договору Експедитор виконує організацію перевезення вантажів та надає додаткові послуги з організації перевезення на підставі письмових заявок, що надаються Замовником і є невід`ємними частинами цього Договору. Заявка повинна оформлюватися у письмовій формі, підписуватися уповноваженими особами та бути завірена печатками Сторін.

Підставою для одержання вантажу до перевезення Перевізником чи Експедитором є подорожній лист завірений печаткою Перевізника чи Експедитора, та довіреність від Експедитора на право завантаження товару (п. 2.5 Договору).

Договір набуває чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2020 (п. 2.7 Договору).

Згідно п. 3.1.4 Договору Експедитор зобов`язаний своєчасно доставити вантаж в пункт призначення та передати його належному Вантажоодержувачу, який зазначений в ТТН. Здача вантажу вважається здійсненою, якщо в ТТН чітко відображені дані про Вантажоотримувача, є його підпис та печатка.

Експедитор зобов`язаний проводити видачу вантажу належному Вантажоотримувачу, який зазначений у Заявці представникам юридичних осіб по довіреності та при наявності документа, що посвідчує особу (п. 3.1.6 Договору).

При цьому Замовник зобов`язаний своєчасно проводити оплату Експедитору послуг з організації перевезень і транспортно-експедиторського обслуговування вантажів в узгодженому розмірі, оплачувати рахунки Експедитора за виконання ним доручень Замовника в т.ч. виставлені за додаткові витрати, пов`язані з транспортуванням вантажів Замовника, про наданні Експедитором відповідних квитанцій або інших платіжних документів (п. 3.2.7 Договору).

Пунктом п. 4.3 Договору сторони погодили, що тарифи на послуги експедирування узгоджуються для кожного перевезення окремо залежно від ситуації на ринку перевезень, та визначається в кожному випадку окремо за взаємною згодою Сторін і вказується в Заявці до цього Договору.

Платежі передбачені цією статтею, проводяться не пізніше ніж через п`ять (5) банківських днів з моменту отримання Клієнтом рахунків-фактури за надання послуг або підтвердження фактичних витрат Експедитора (п. 4.7 Договору).

У разі прострочення платежів за цим Договором винна у простроченні Сторона сплачує іншій Стороні пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення (п. 4.8 Договору).

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 1 ст. 929 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

Відповідно до ст. 931 ЦК України розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату.

На обґрунтування позовних вимог, позивачем разом із позовом в якості доказу подано акт звіряння взаємних розрахунків за період з 01.01.2019 по 19.10.2020. (а.с. 42-44).

Відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату.

Подібні правові висновки щодо оцінки акту звірки викладено у постановах Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18, від 19.04.2018 у справі № 905/1198/17, від 08.05.2018 у справі № 910/16725/17, від 17.10.2018 у справі № 905/3063/17, від 04.12.2019 у справі № 916/1727/17, від 20.04.2021 у справі №910/14518/19.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно визначених термінів, що містяться в ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (далі - Закон № 996-XIV) господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 3 Закону № 996-XIV метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

За приписами п.п. 2.1 розділу 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 9 Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Згідно термінів та понять, які визначені у Правилах перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363 (далі - Правила), товарно-транспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу. Товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.

Окрім того, згідно п.п. 3.7, 3.8 Правил на перевезення вантажів автомобільним транспортом Замовник надає Перевізнику при наявності Договору заявку відповідно до встановленої форми (додаток 4 до Договору). У разі масових перевезень вантажів, особливо будівельних на місця будівництв, а також сільськогосподарських вантажів для їх переробки або у місця довгострокового зберігання, Замовник повинен до заявки додати також погоджений з Перевізником графік виконання перевезень із зазначенням добового або середньодобового обсягу перевезень, а також початку і кінця роботи змін.

Заявка подається Перевізнику у строк, визначений Договором. За погодженням із Перевізником Замовник може передати заявку на перевезення вантажів електронними чи іншими засобами зв`язку. У цьому випадку в такій заявці мають бути необхідні відомості, які характеризують найменування та кількість вантажу, адреси вантаження та розвантаження, відстані перевезення та рід упаковки.

Згідно п.п. 11.1, 11.2 Правил основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил. Товарно-транспортну накладну суб`єкт господарювання може оформлювати без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) Перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які дають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора. Оформлення перевезень вантажів товарно-транспортними накладними здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля.

В порушення вищезазначеного позивач не надав суду на обґрунтування своїх позовних вимог у встановлені процесуальні строки первинні документи на підтвердження виконання умови Договору, а саме товарно-транспортні накладні та Заявки на перевезення вантажу.

Згідно з ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем 18.02.2021 подане суду першої інстанції клопотання про приєднання документів, а саме: виписки з банку про зарахування коштів від відповідача на 3 арк; рахунки-фактури на 32 арк; акти здачі-приймання робіт (послуг) на 32 арк.

Відповідно до ч. 4 ст. 80 ГПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

В порушення вимог вищезазначеного позивач не зазначив причини, з яких докази не могли бути подані у зазначений ч. 2 ст. 80 ГПК України строк.

Крім того, позивач до відповіді на відзив на позовну заяву надав суду першої інстанції копію додатку №2 до фінансової звітності філії «Східна» Концерну «Військторгсервіс» та копії товарно-транспортних накладних на 19 арк.

Згідно ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 118 вказаного Кодексу право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Системний аналіз статті 80 ГПК України свідчить про те, що докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і саме на позивача покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з позовною заявою. Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи. Подібний за змістом правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 913/317/18, від 22.05.2019 у справі № 5011-15/10488-2012, від 18.06.2020 у справі №906/965/16.

Одним із елементів права на суд (окрім права на доступ) є принцип процесуальної рівноправності сторін, або так званий принцип «рівної зброї» («equality of arms»), згідно з яким кожній стороні має бути надано розумну можливість подати обґрунтування своєї позиції за умов, які б не ставили цю сторону у становище істотно невигідне по відношенню до опонента.

Європейський суд з прав людини досить часто посилається на принцип рівності перед законом і судом у своїх рішеннях, при тому, що засади рівності і змагальності у судовому процесі виведені ним із принципу верховенства права, якому підпорядкована вся Конвенція, та є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції. Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Рішення у справах «Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands» від 27 жовтня 1993 р., заява № 14448/88, п. 33, та «Ankerl v. Switzerland» від 23 жовтня 1996 р., заява № 17748/91 п. 38.

Принцип рівності був неодноразово застосований ЄСПЛ і у справах щодо України. Наприклад, у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine, заява № 7460/03), рішення від 15 травня 2008 р.

Суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом (див., серед інших рішень та mutatis mutandis, «Кресс проти Франції» (Kress v. France), [GC], заява № 39594/98, п. 72, ECHR 2001-VI; «Ф.С.Б. проти Італії» (F.C.B. v. Italy) від 28 серпня 1991 року, серія A № 208-B, п. 33; «Т. проти Італії» (Т. v. Italy) від 12 жовтня 1992 року, серія A № 245-C, п. 26; та «Кайя проти Австрії» (Kaya v. Austria), заява № 54698/00, п. 28, від 8 червня 2006 року).

Таким чином, суд першої інстанції в порушення вимог ст. 80 ГПК України та принципу рівності сторін, долучив та надав оцінку доказам позивача, які подані останнім з порушенням встановленого процесуального строку, без належного обґрунтування неможливості їх подання у встановлений строк.

Враховуючи вищевикладене суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про наявність у відповідача перед позивачем заборгованості за послуги транспортного експедирування на підставі доказів, а саме: рахунків-фактури наданих позивачем з порушення ч. 2 ст. 80 ГПК України та акту звірки взаєморозрахунків за період з 01.01.2020 по 19.10.2020, доданого до позовної заяви, без надання в порядку визнаному ст. 80 ГПК України первинних бухгалтерських документів в підтвердження здійснення господарської операції з надання послуги транспортного експедирування.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, позовні вимоги Фізичної особи - підприємця Левченко Максима Олександровича є документально необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

Позовні вимоги про стягнення 2 183,72 грн пені та 801,00 грн 3% річних з індексом інфляції задоволенню також не підлягають, оскільки вони є похідними вимогами, задоволення яких залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги) (ч. 1 ст. 173 ГПК України).

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що Договір про надання транспортно-експедиторських послуг №31/03/2020/1 від 31.03.12020 укладено між Фізичною особою - підприємцем Левченком Максимом Олександровичем філією «Східна» Концерну «Військторгсервіс», проте позивачем позов було заявлено до Концерну «Військторгсервіс» в особі філії «Південна» Концерну «Військторсервіс». Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні також стягнув заборгованість саме з Концерну «Військторгсервіс» в особі філії «Південна» Концерну «Військторсервіс».

Відповідно до ст. 95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності. Відомості про філії та представництва юридичної особи включаються до єдиного державного реєстру.

Проте зазначене залишено поза увагою суду першої інстанції.

За приписами ч. 3 ст. 236 ГПК України судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (ч. 1 ст. 2 ГПК України).

Разом з цим, суд апеляційної інстанції в межах наданих повноважень згідно ч. 1 ст. 269 ГПК України переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 5 ст. 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і проток.оли до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

В п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

При винесені даної постанови судом апеляційної інстанції надані вичерпні відповіді на доводи апеляційної скарги, із застосуванням норм права, які регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи допущення судом першої інстанції порушення норм процесуального права в частині прийняття доказів, наданих позивачем з порушенням встановленого процесуального строку, що призвело до неправильного вирішення справи, рішення Господарського суду міста Києва від 18.03.2021 у справі №910/20167/20 підлягає скасуванню.

Згідно ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення; 3) визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині; 4) скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково; 5) скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю; 6) скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції; 7) у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених у пунктах 1-6 частини першої цієї статті.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Концерну «Військторгсервіс» підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 18.03.2021 у справі №910/20167/20 підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Судові витрати за апеляційний перегляд покладаються на позивача відповідно до приписів ст. 129 ГПК України.

Також не підлягає задоволенню клопотання позивача про відшкодування витрат на правову допомогу, які за приписами ст. 123 ГПК України відносяться до судових витрат, порядок розподілу яких визначено у ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 123, 126, 129, 269, 270, 275, 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Концерну «Військторгсервіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.03.2021 у справі №910/20167/20 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.03.2021 у справі №910/20167/20 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 18.03.2021 у справі №910/20167/20.

4. Стягнути з Фізичної особи - підприємця Левченко Максима Олександровича ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Концерну «Військторгсервіс» (03151, м. Київ, вулиця Молодогвардійська, 28-А, ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 33689922) 2 700,00 грн (дві тисячі сімсот гривень) судового збору за подання апеляційної скарги.

5. Видачу наказу доручити Господарського суду міста Києва.

6. Матеріали справи №910/20167/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

7. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. ст. 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 23.07.2021.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді І.П. Ходаківська

А.М. Демидова