РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2021Справа № 910/2818/21

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К. І., при секретарі судового засідання Волковій Д. Р., розглянувши господарську справу у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Нова-Топ"

до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"

про стягнення 15 943,36 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Андрієць І. І.

від відповідача: не з`явився

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва з позовом звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Нова-Топ" (далі - ТОВ "Нова-Топ", позивач) до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (далі - ДП "НАЕК "Енергоатом", відповідач) про стягнення заборгованості у сумі 282 917,20 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач порушив умови договору поставки № 16809/53-124-01-20-12591 від 02.10.2020 р., а також договору поставки № 16919/53-124-01-20-12702 від 05.11.2020 р. в частині повної та своєчасної сплати вартості поставленого товару, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість.

У позові ТОВ "Нова-Топ" просило стягнути з відповідача основний борг у сумі 266 973,84 грн., пеню у сумі 8 080,03 грн., інфляційні втрати у сумі 5 873,42 грн., 3 % річних у сумі 1 989,91 грн., що разом становить 282 917,20 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.03.2021 р. вказану позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження, справу вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) учасників спору, сторонам надана можливість реалізувати свої процесуальні права та обов`язки.

Відповідач, належним чином повідомлений про розгляд справи, у строк, визначений законом, надав суду відзив, у якому проти позову заперечив, зазначив, що неналежне виконання зобов`язань за договором з його боку сталося внаслідок запровадження з 01.07.2019 р. нового ринку елекричної енергії в Україні, що стало наслідком порушення контрагентами відповідача (ДП «Енергоринок» та ДП «Гарантований покупець») зобов`язань перед ДП "НАЕК "Енергоатом". Також вказав, що ДП "НАЕК "Енергоатом" не мало можливості здійснити своєчасну оплату товару у зв`язку із введенням в країні карантину, спричиненого коронавірусом SARS-CoV-2, що свідчить про настання форс-мажорних обставин відносно відповідача. Крім того, зазначив про безпідставність нарахування позивачем пені з огляду на відсутність її погодження сторонами у господарських правочинах, а також про неправильний розрахунок інфляційної складової боргу та 3 % річних, які мають визначатись із суми основного зобов`язання без податку на додану вартість. Просив відмовити у задоволенні позову.

До початку розгляду справи по суті, у зв`язку з частковим погашенням боргу відповідачем, позивач неодноразово зменшував позовні вимоги (заяви від 26.04.2021 р., від 31.05.2021 р.).

Остаточно, враховуючи сплату основного боргу у повному обсязі, позивач просив стягнути з ДП "НАЕК "Енергоатом" пеню у сумі 8 080,03 грн., інфляційні втрати у сумі 5 873,42 грн. та 3 % річних у сумі 1 989,91 грн., що разом становить 15 943,36 грн. Указана заява була прийнята судом до розгляду, як така, що подана з додержанням вимог, встановлених ст. 46 ГПК України.

У судовому засіданні під час розгляду справи по суті представник позивача свої вимоги підтримав та обгрунтував, просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, клопотань про відкладення або про розгляд справи без його участі до суду не подав, тому суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності.

Отже, розглянувши надані учасниками справи заяви по суті позову, заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Установлено, що 02.10.2020 р. між ТОВ "Нова-Топ" (постачальник) та ДП "НАЕК "Енергоатом" (покупець) був укладений договір поставки № 16809/53-124-01-20-12591 від 02.10.2020 р. (далі - договір-1) та договір поставки № 16919/53-124-01-20-12702 від 05.11.2020 р. (далі - договір-2). Відповідно до умов указаних угод постачальник зобов`язується передати покупцю, а покупець прийняти і оплатити товар у кількості, асортименті і цінах, зазначених у специфікації № 1 (п. 1.1).

Ціна договору за договором-1 становить 221 202,36 грн. з ПДВ, а договору-2 - 45 771,48 грн. з ПДВ (п. 4.1 договорів-1, 2). Ціна за одиницю товару, загальна ціна та кількість товару по договору визначається специфікацією № 1 (п. 4.2 договорів-1, 2). Оплата за поставлений товар відбувається на протязі 30 календарних днів з дати поставки товару на склад вантажоотримувача за умови відповідності поставленого товару вимогам договору щодо кількості та якості (п. 5.1 договорів-1, 2).

Згідно з п. 3.1 договорів-1,2 поставка товару здійснюється протягом 30 календарних днів з дати укладання сторонами договору. Поставка здійснюється транспортом і за рахунок постачальника на умовах DDP згідно Інкотермс 2020 на складі вантажоотримувача за адресою: м. Нетішин, Хмельницька обл., ВП "Складське господарство"/склад № 3 (п. 3.2 договорів-1, 2). Датою постачання є дата підписання видаткової накладної (п. 6.3 договорів-1, 2).

Договори-1, 2 вступають в силу з моменту підписання їх обома сторонами, скріплення печатками сторін та діють до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань (п. 11.1 ).

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (ч. 6 вказаної статті).

Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що специфікацією № 1 до договору-1 сторони погодили найменування товару, його тип, характеристики, кількість та вартість на загальну суму 221 202,36 грн., а специфікацією № 1 до договору-2 - на суму 45 771,48 грн.

У подальшому, на виконання договору-1, відповідно до видаткових накладних № 16 від 19.10.2020 р., № 17 від 20.10.2020 р., № 18 від 28.10.2020 р., підписаних сторонами без зауважень, позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 221 202,36 грн., також на виконання договору-2, відповідно до видаткової накладної № 19 від 11.11.2020 р. - поставив товар на суму 45 771,48 грн.

Проте, відповідач свої зобов`язання з оплати товару виконав неналежним чином, вартість поставленого товару у повному обсязі сплатив несвоєчасно, що підтверджується платіжними дорученнями від 14.04.2021 р., від 21.05.2021 р. за договором-1 та платіжним дорученням від 21.05.2021 р. за договором-2.

Згідно зі ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Відповідно до ст. 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися у встановлений строк (термін), а якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідач вказував, що порушення зобов`язання відбулось не з його вини, а через введення на всій території України карантину, спричиненого коронавірусом, що є форс-мажорною обставиною (обставиною непереборної сили). Проте, суд відхиляє такі твердження, враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

За змістом ч. 3 ст. 14 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, засвідчує Торгово-промислова палата України за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб.

Як вбачається із п. 7.1 договорів-1, 2, сторони звільняються від відповідальності за повне або часткове невиконання своїх зобов`язань за цим договором унаслідок настання форс-мажорних обставин, зазначених у ст. 14 Закону України "Про Торгово-промислові палати України", які не існували під час укладання договору та виникли поза волею сторін. Доказом виникнення форс-мажорних обставин та строку їх дії є сертифікат Торгово-промислові палати України (п. 7.5 договорів-1, 2). У разі настання форс-мажорних обставин строк виконання сторонами своїх зобов`язань згідно з цим договором відстрочується пропорційно на час їх дії (п. 7.3 договорів-1, 2).

Однак, відповідач не надав суду передбачених чинним законодавством та умовами договору доказів настання форс-мажорних обставин, про які ДП "НАЕК "Енергоатом" зазначило у відзиві, зокрема, сертифікату Торгово-промислової палати стосовно невиконання договору поставки № 16809/53-124-01-20-12591 від 02.10.2020 р. та договору поставки № 16919/53-124-01-20-12702 від 05.11.2020 р., а тому такі доводи відповідача є необґрунтованими та не свідчать про відсутність обов`язку покупця оплатити товар.

Також суд не приймає до уваги доводи ДП "НАЕК "Енергоатом" про відсутність його вини у порушенні умов договору внаслідок запровадження з 01.07.2019 р. нового ринку елекричної енергії в Україні, що стало наслідком порушення контрагентами відповідача (ДП «Енергоринок» та ДП «Гарантований покупець») зобов`язань перед ДП "НАЕК "Енергоатом", оскільки виходячи з положень ст. 526, 617 ЦК України, ст. 218 ГК України належне виконання відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем не може ставитися у залежність від законодавчих змін або виконання зобов`язань іншими контрагентами відповідача, і такої відкладальної умови в оплаті товару договори поставки не містять.

Отже, як встановлено судом та не спростовано відповідачем, ДП "НАЕК "Енергоатом" допустило прострочення зобов`язання зі сплати вартості поставленого товару у строки, визначені умовами договорів, що є порушенням господарського зобов`язання.

За неналежне виконання зобов`язання позивач нарахував відповідачу пеню, інфляційні втрати та 3 % річних на суму простроченого зобов`язання за договорами поставки № 16809/53-124-01-20-12591 від 02.10.2020 р. та № 16919/53-124-01-20-12702 від 05.11.2020 р.

Разом з тим, суд встановив, що стягнення з відповідача пені у сумі 8 080,03 грн., є безпідставним з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частинами 1, 2 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Розмір неустойки, якщо її предметом є грошова сума, встановлюється договором або актом цивільного законодавства (за змістом ч. 2 ст. 551 ЦК України).

У пункті 2.1 постанови Пленуму "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" № 14 від 17.12.2013 р. Вищий господарський суд України роз`яснив, якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Вказана позиція також викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18, Верховним Судом у постанові від 20.06.2018 р. у справі № 904/5922/17.

Проте, як встановлено судом, спеціального закону, яким би визначав розмір пені у спірних відносинах не існує.

Водночас, згідно з ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У свою чергу, договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань врегульовані Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", положеннями ст. 1 якого також встановлено, що за прострочку платежу, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Таким чином, в силу наведених положень чинного законодавства, пеня може бути стягнута лише у тому випадку, коли основне зобов`язання прямо забезпечене неустойкою у договорі, у якому також встановлено її розмір (за згодою сторін).

У даному випадку укладені сторонами угоди № 16809/53-124-01-20-12591 від 02.10.2020 р. та № 16919/53-124-01-20-12702 від 05.11.2020 р. не містять положень, якими б сторони визначили розмір та базу нарахування неустойки, тому суд вважає, що вимога про стягнення пені в розмірі 8 080,03 грн. задоволенню не підлягає.

Щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат у сумі 5 873,42 грн. та 3 % річних у сумі 1 989,91 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаною нормою закону наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3 % річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки, матеріалами справи підтверджено факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, то позивачем правомірно здійснено нарахування інфляційних втрат та 3 % річних.

Доводи відповідача про те, що нарахування позивачем вказаних матеріальних втрат має здійснюватися на суму зобов`язання без врахування суми ПДВ, що включений до вартості товару, суд до уваги не приймає, виходячи з того, що згідно з положеннями чинного законодавства України нарахування інфляційних втрат та 3 % річних здійснюється на суму основного боргу, яка може включати в себе і податок на додану вартість.

Отже, здійснивши перерахунок сум матеріальних втрат, нарахованих за кожною видатковою накладною, суд встановив, що з відповідача слід стягнути інфляційні втрати у сумі 5 873,42 грн. та 3 % річних у сумі 1 987,66 грн., тобто у меншій сумі, ніж заявлено позивачем, з огляду на неправильний арифметичний розрахунок.

Щодо посилань відповідача на висновки Верхового Суду, зроблені у постанові від 26.06.2020 по справі № 905/21/19 та у постанові від 22.09.2020 р. по справі № 918/631/19, то суд зазначає, що відповідач на свій розсуд трактує вказані правові позиції суду касаційної інстанції та неправильної їх застосовує.

Отже, на підставі викладеного, враховуючи відмову суду у частині позовних вимог, позов ТОВ "Нова-Топ" задовольняється частково.

Позивач також просив суд надати у рішенні вказівку органу (особі), що буде здійснювати примусове виконання рішення, про те, що стягнення 3 % річних та інфляційних втрат має здійснюватись до моменту виконання цього рішення в частині боргу. Проте, суд відхиляє таку вимогу позивача з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 10 ст. 238 ГПК України приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, суд може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Отже, вказаною нормою передбачене лише право (а не обов`язок) суду щодо зазначення у своєму рішенні про можливість додаткового нарахування пені та 3 % річних. Водночас, вказана норма не стосується нарахування інфляційних втрат.

При цьому наведені норми закону не наділяють суд правом надавати на стадії ухвалення судового рішення будь-які вказівки органу (особі), що буде здійснювати примусове виконання цього рішення.

Також слід зазначити, що рішення суду не може прийматись на майбутнє, як застереження від будь - яких порушень, і також не може бути умовним. Розглядати справу і приймати рішення на майбутнє, приймаючи за наявності не існуюче порушення, суперечить вимогам законодавства України, у той час, як в законодавстві України можливі подальші зміни, про які суду на теперішній час невідомо і не може бути відомо.

Отже, зазначені вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, заявлених позивачем у вигляді судового збору на суму 4 243,77 грн. та витрат за надану правничу допомогу на суму 15 000,00 грн., суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ст. 126 ГПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У даному випадку на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу у сумі 15 000,00 грн. заявник надав: ордер на представництво інтересів позивача в суді адвокатом Салівоном Д. О. (серія АІ № 1090831 р. від 22.02.2021 р.) та адвокатом Андрієць І. І. (серія АІ № 1108789 від 26.04.2021 р.); договір про надання правової допомоги № 17/02/2021-001 від 17.02.2021 р., укладений між АО «Ревелін Інформейшн Груп» та ТОВ "Нова-Топ", відповідно до якого предметом даного договору є юридичні послуги, що стосуються супроводження питань, пов`язаних зі стягненням заборгованості за договорами поставки № 16809/53-124-01-20-12591 від 02.10.2020 р. та № 16919/53-124-01-20-12702 від 05.11.2020 р. (п. 1.1, 1.2); додаткову угоду № 1 від 22.02.2021 р. до договору № 17/02/2021-001 від 17.02.2021 р., відповідно до якої орієнтовна сума правничої допомоги становить 12 000,00 грн., акт приймання-передачі на суму 15 000,00 грн., платіжне доручення № 50 від 22.02.2021 р. на суму 4 515,00 грн.

Дослідивши надані позивачем докази, суд вважає їх достатніми для підтвердження факту понесення витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

У той же час, враховуючи, що позивачем надано докази оплати понесених витрат на професійну правничу допомогу лише на суму 4 515,00 грн., тому вказана вимога позивача підлягає задоволенню частково - у фактично понесеній сумі витрат 4 515,00 грн.

Також при вирішенні питання про розподіл судових витрат представник позивача просив повернути йому надміру сплачений судовий збір, у зв`язку зі зменшенням розміру позовних вимог.

Відповідно до частини 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" у разі зменшення розміру позовних вимог сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду.

У даному випадку первісно поданий позов ТОВ "Нова-Топ" був оплаченим судовим збором у сумі 4 243,77 грн., але у подальшому, у зв`язку із зменшенням розміру позовних вимог, сума судового збору за розглянуті позовні вимоги склала 239,16 грн., відтак, на користь позивача підлягає поверненню судовий збір з Державного бюджету України у сумі 4 004,61 грн. (4 243,77 грн. - 239,16 грн.)

За таких обставин, понесені позивачем витрати зі сплати судового збору на суму 239,16 грн., а також витрати на правничу допомогу у сумі 4 515,00 грн., покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог згідно зі ст. 129 ГПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 73 - 79, 129, 236 - 237 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Нова-Топ" до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" про стягнення 15 943,36 грн. задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, м. Київ, вул. Назарівська, буд. 3, ідентифікаційний код 24584661) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Нова-Топ"(71330, Запорізька обл., Кам`янсько-Дніпровський р-н, с. Благовіщенка, вул. Кузнєцова, буд. 106А; ідентифікаційний код 34697423) інфляційні втрати у сумі 5 873 (п`ять тисяч вісімсот сімдесят три) грн. 42 коп., 3 % річних у сумі 1 987 (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят сім) грн. 66 коп., витрати по сплаті судового збору в розмірі 117 (сто сімнадцять) грн. 92 коп., витрати на правничу допомогу у сумі 2 226 (дві тисячі двісті двадцять шість) грн. 18 коп.

У решті вимог - відмовити.

Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Нова-Топ"(71330, Запорізька обл., Кам`янсько-Дніпровський р-н, с. Благовіщенка, вул. Кузнєцова, буд. 106А; ідентифікаційний код 34697423) з Державного бюджету України судовий збір у сумі 4 004 (чотири тисячі чотири) грн. 61 коп., сплачений платіжним дорученням № 189 від 22.02.2021 р.

Рішення ухвалене в нарадчій кімнаті та проголошені його вступна та резолютивна частини в судовому засіданні 30 червня 2021 року.

Повний текст рішення складений 21 липня 2021 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 20-денний строк з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Головіна К. І.