РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.07.2021Справа № 910/3395/21
За позовом Фізичної особи-підприємця Куралова Миколи Васильовича

до Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк"

про стягнення 838 243,22 грн.

Суддя Борисенко І.І.

Секретар судового засідання Холодна Н.С.

Представники сторін: згідно протоколу судового засідання.

Обставини справи:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом до відповідача про стягнення 838 243,22 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач здійснив незаконне списання грошових коштів з його банківського рахунку у розмірі 90 133,68 грн. Посилаючись на ст. 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" позивач нарахував відповідачу 838 243,22 грн. пені виходячи з розміру процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах за період прострочення з 01.03.2020 по 31.03.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.03.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 20.04.2021 витребувано у Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" інформацію про: 1) Розмір процентної ставки, встановленої Акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк", згідно Умов та правил надання банківських послуг (Умов) по короткострокових кредитах в національній валюті для фізичних осіб-підприємців до 100 000 грн., яка діяла у період з 01.04.2019 року по 31.12.2020 року; 2) Максимальний розмір процентної ставки (збільшена ставка), встановленої Акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" у разі порушення зобов`язань із погашення кредиту або настання інших обставин, що зумовили її підвищення згідно Умов та правил надання банківських послуг (Умови) по короткострокових кредитах в національній валюті для фізичних осіб-підприємців до 100 000 грн., яка діяла у період з 01.04.2019 року по 31.12.2020 року.

Судом встановлено, що відповідач належним чином повідомлявся про розгляду справи.

22.04.2021 відповідач подав суду пояснення на позовну заяву, в яких проти позову заперечував та просив суд відмовити в задоволенні останнього у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності. При цьому, відповідач засвідчив, що позивач, як на правову підставу для задоволення позовних вимог, посилається на положення абзацу 2 п.п. 32.3.2 п. 32.3 ст. 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні". Положення даного нормативно-правового акту, на думку відповідача, не можуть бути застосовані до правовідносин, які є предметом розгляду у справі № 903/323/20, оскільки на момент списання коштів з поточного рахунка позивача на загальну суму 90 133,68 грн. в період з 02 грудня 2013 року по 17 серпня 2015 року було чинним рішення Господарського суду Волинської області від 11 вересня 2014 року у справі № 903/618/14 за позовом ПАТ КБ "Приватбанк" до ФОП Печук Ірини про стягнення заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з неналежним виконанням якого банк здійснив договірне списання коштів.

21.05.2021 відповідач подав суду пояснення щодо надання документів на вимогу суду.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

17.03.2011р. між Фізичною особою-підприємцем Печук Іриною Василівною та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" (Банк, відповідач) було підписано заяву про відкриття поточного рахунку та картку зі зразками підписів і відбитком печатки, згідно якої, сторони погоджуються із Умовами та правилами надання банківських послуг (далі - Умов), у тому числі з Умовами та правилами обслуговування за розрахунковими картками (що розміщені в мережі Інтернет на сайті банку www.privatbank.ua, client-bank.privatbank.ua.), тарифами банку, які разом з цією заявою та карткою зі зразками підписів і відбитками печатки складають договір банківського обслуговування. Цим підписом відповідач приєднався і зобов`язався виконувати умови, викладені в Умовах та правилах надання банківських послуг, тарифах позивача - договорі банківського обслуговування.

У відповідності до умов укладеного договору від 17.03.2011р., який складається із заяви ФОП Печук І.В. про відкриття поточного рахунку та Умов і правил надання банківських послуг, підприємцю встановлювався кредитний ліміт на поточний рахунок в електронному вигляді через встановлені засоби електронного зв`язку банку і клієнта, що визначено і врегульовано Умовами та правилами надання банківських послуг.

Згідно п. 3.18.1.1 Умов та правил надання банківських послуг (далі - Умов), кредитний ліміт на поточний рахунок надається на поповнення обігових коштів та здійснення поточних платежів клієнта, в межах кредитного ліміту. Про розмір ліміту банк повідомляє клієнта на свій вибір або в письмовій формі, або через встановлені засоби електронного зв`язку банка та клієнта.

Відповідно до п.3.18.1.3 Умов кредит надається в обмін на зобов`язання клієнта щодо його повернення, сплати процентів та винагороди.

Пунктом 3.18.1.6 Умов передбачено, що ліміт може бути змінений банком в односторонньому порядку, передбаченому Умовами і правилами надання банківських послуг, у разі зниження надходжень грошових коштів на поточний рахунок або настання інших факторів, передбачених внутрішніми нормативними документами банку. Підписавши Угоду, клієнт висловлює свою згоду на те, що зміна ліміту проводиться банком в односторонньому порядку шляхом повідомлення клієнта на свій вибір або в письмовій формі, або через встановлені засоби електронного зв`язку банку і клієнта (системи клієнт-банк, інтернет клієнт банк, sms - повідомлення або інших).

Пунктом 3.18.1.8 Умов врегульовано, що проведення платежів клієнта у порядку обслуговування кредитного ліміту проводиться банком протягом одного року з моменту підписання угоди про приєднання клієнта до Умов і правил надання банківських послуг (або у формі "Заяви про відкриття поточного рахунку та картки із зразками підписів і відбитка печатки" або у формі авторизації кредитної угоди в системах клієнт-банк/інтернет клієнт-банк, або у формі обміну паперовій або електронній інформацією, або в будь-якій іншій формі). У разі порушення клієнтом будь-якого зобов`язання, передбаченого Умовами, банк в односторонньому порядку має право змінити умови кредитування, встановив інший строк повернення кредиту.

За приписом п.3.18.2.3.4 Умов банк має право при порушенні клієнтом будь-якого із зобов`язань, передбаченого Умовами, змінити умови кредитування - вимагати від клієнта дострокового повернення кредиту, сплати відсотків за його користування, виконання інших зобов`язань за кредитом в повному обсязі.

Пунктом 3.18.4.1 Умов визначено, що за час користування кредитом в період з дати виникнення дебетового сальдо на поточному рахунку клієнта при закритті банківського дня клієнт виплачує проценти, виходячи з процентної ставки, розмір якої залежить від строку користування кредитом (диференційована процентна ставка). Порядок розрахунку процентів:

Згідно пункту 3.18.4.1.1 Умов за період користування кредитом з моменту виникнення дебетового сальдо до дати обнулення дебетового сальдо в одну з дат з наступного 20-го до 25-го числа місяця (надалі - період, в який дебетове сальдо підлягає обнуленню), розрахунок процентів здійснюється за процентною ставкою в розмірі 0% річних від суми залишку непогашеної заборгованості.

Пункт 3.18.4.10 Умов визначає, що зобов`язання виконуються в наступному порядку: кошти отримані від клієнта, а також від інших уповноважених органів/осіб, для погашення заборгованості, в першу чергу направляються для погашення витрат/збитків банку відповідно п.п.3.18.2.2.16, 3.18.2.3.15, далі для погашення неустойки згідно розділу 5 відповідного розділу "Умов і правил надання банківських послуг", далі простроченої винагороди, далі винагороди, далі прострочених процентів, далі простроченого кредиту, далі кредиту. Кінцевий розрахунок заборгованості здійснюється не пізніше дати, вказаної у п.3.18.1.8. При несплаті винагороди, відсотків у відповідні їм дати сплати, вони вважаються простроченими. У випадку розрахунку витрат банку у відповідності до п.п.3.18.2.2.16, 3.18.2.3.15 при узгоджені сторін можливі зміни строків погашення кредиту.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 01 липня 2014 року Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" було пред`явлено позов до Фізичної особи-підприємця Печук Ірини Василівни про стягнення заборгованості за договором б/н від 17 березня 2011 року в розмірі 98 242,43 грн.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 11.09.2014 року у справі №903/618/14 вказаний позов було задоволено; стягнуто з ФОП Печук І.В. на користь ПАТ КБ "Приватбанк" 93 775,93 грн. заборгованості за кредитом, 4 366,67 грн. заборгованості за відсотками за користування кредитом, 99,83 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, 1 964,85 грн. витрат, пов`язаних з оплатою судового збору.

Однак, постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 11.12.2017 року рішення Господарського суду Волинської області від 11.09.2014 року у справі №903/618/14 було скасовано, прийнято нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Постановою Верховного Суду від 20.04.2018 року постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 11.12.2017р. та рішення Господарського суду Волинської області від 11.09.2014р. було скасовано, а справу № 903/618/14 направлено на новий розгляд до Господарського суду Волинської області, з підстав вказаних у даній постанові.

За наслідками нового розгляду справи №903/618/14, рішенням Господарського суду Волинської області від 20.11.2018, залишеним без змін постановами Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.02.2019 та Верховного Суду від 17.05.2019, у позові Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до Фізичної особи-підприємця Печук Ірини Василівни про стягнення 98 242, 43 грн. було відмовлено.

Відмовляючи ПАТ КБ "Приватбанк" в задоволенні позовних вимог суди встановили, що позивачем не доведено обставин, які безспірно вказують, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, зокрема, перерахування коштів в сумі 95 000 грн. (яка в основному утворює заборгованість, що просить стягнути банк), з рахунку Фізичної особи-підприємця Печук І.В. на рахунок ТОВ "ТЕК-ЕТАЛОН" згідно платіжного доручення №22111 від 21.11.2013.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що ПАТ КБ "Приватбанк" не заперечив факт, що система "Приват 24" експлуатується Банком, під його технічним та юридичним контролем. Саме Банк забезпечує доступ усіх користувачів до цієї системи і несе ризики несанкціонованого доступу до цієї системи (правова позиція Верховного суду України у постанові від 13.05.2015р. у справі №6-71цс15).

В постанові суду апеляційної інстанції зазначено, що як свідчать матеріали справи, Позивач жодних дій для з`ясування обставин здійснення спірної трансакції не вчинив, будь-якої інформації про результати свого службового розслідування не надав, а весь тягар доведення відсутності своєї вини переклав на Відповідача.

Верховний Суд у своїй постанові від 17.05.2019 констатував, що суди попередніх інстанцій при новому розгляді справи № 903/618/14 врахували висновки суду касаційної інстанції, що були викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20.04.2018р., у зв`язку з якими було скасовано судові рішення.

Зокрема, суди попередніх інстанцій встановили, що Банком був наданий кредит (в межах кредитного ліміту), оскільки Відповідач підписав заяву про відкриття поточного рахунку, тобто прийняв пропозицію Позивача та приєднався до договору згідно з Умовами та правилами надання банківських послуг на умовах, викладених у зазначеній заяві, а також останнім тривалий час здійснювалося погашення кредитних зобов`язань.

Також в оскаржуваних рішеннях встановлено, що матеріали справи не містять доказів належного доведення до Відповідача кредитних лімітів. Сама по собі довідка щодо встановлення кредитних лімітів Відповідачу від 10.06.2014р. № 08.7.0.0.0/16, надана Банком, не може бути визнана достатнім доказом щодо зазначених обставин, оскільки не містить відомостей інформування клієнта про встановлення розміру кредитного ліміту. Довідка є похідним документом, який складається на підставі первинних. Вказана довідка складена 10.06.2014р., відтак не може бути доказом погодження, доведення до відповідача кредитних лімітів в період з 22.03.2011р. - 02.03.2014р., згідно з наданою позивачем випискою.

В рішенні суду першої інстанції встановлено, що згідно висновку експертів від 30.10.2017р. №158/15-35 за результатами проведення судової експертизи комп`ютерної техніки та програмних продуктів, згідно п. 12 якого: "З теоретичної точки зору, не виключена така ситуація, що треті особи шляхом несанкціонованих дій, без відома ФОП Печук І.В., заволоділи персональними даними для входу в систему інтернет-банку "Приват 24" (логін, пароль, цифровий підпис) та здійснили формування та відправку платіжного доручення №2211 від 21.11.2013р., яке згідно матеріалів справи було виконано Банком".

Як з`ясовано судом першої інстанції, слідство щодо неправомірного перерахування коштів в сумі 95 000,00 грн. з рахунку Фізичної особи-підприємця Печук І.В. на рахунок ТОВ "ТЕК-Еталон" згідно з платіжним дорученням №22111 від 21.11.2013р. триває та проводиться Шацьким відділенням поліції ГУНП у Волинській обл. (ст. 185 ч. 1 КК України (кримінальне провадження 0000298) та Солом`янським управлінням поліції ГУНП у м. Києві (ст. 190 ч. 2 КК України (кримінальне провадження 0000089), винних осіб співробітниками поліції не знайдено, грошові кошти Відповідачу не повернуті.

Господарським судом Волинської області встановлено, що станом на день розгляду справи № 903/323/20 рішення Господарського суду Волинської області від 20.11.2018, постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.11.2019р., Верховного Суду від 17.05.2019р. у справі №903/618/14 набрали законної сили.

Вищезазначені встановлені обставини, з урахуванням висновків Верховного Суду, які наведені у постанові від 20 квітня 2018 року в справі № 903/618/14 підтверджують обставини, що ФОП Печук І.В. не доведено вчинення Банком дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за поточним рахунком. Натомість судами встановлено обставини, щодо безпідставного списання коштів про яке невідкладно повідомив Банк Підприємця.

Відповідно до частини четвертої статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому, преюдиціальністю є обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, позаяк їх з істинністю вже встановлено у рішенні, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Зі змісту частини 4 статті 75 ГПК України можна зробити висновок, що однією з цілей цієї норми законодавець визначив, в тому числі, і уникнення можливості різних висновків та тлумачень щодо наявних між сторонами обставин та правовідносин, що не відповідатиме принципу юридичної визначеності.

В силу наведеної норми, обставини, встановлені рішенням Господарського суду Волинської області від 20.11.2018, залишеним без змін постановами Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.11.2019, Верховного Суду від 17.05.2019, зокрема, стосовно укладення між ПАТ КБ "Приватбанк" та підприємцем Печук І.В. договору банківського рахунку від 17.03.2011р., а також факт безпідставного списання банком з рахунку підприємця коштів, повторного доказування при розгляді справи № 910/3395/21 не потребують.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.02.2020р., за наслідками перегляду в апеляційному порядку рішення Господарського суду Волинської області від 19.11.2019р. у справі №903/590/19 були встановлені та викладені у постанові суду наступні обставини:

"20 червня 2003 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір №VO02315 на здійснення розрахунково-касового обслуговування.

Згідно Додатку 5 до Договору, розпорядженням № 1 від 20 червня 2003 року (Позивач доручила Волинському ГРУ Відповідача списувати кошти з рахунку № НОМЕР_1 в сумі, яка належить до сплати за надані послуги, даний рахунок відкрито згідно заяви Позивача.

За умовами даного Договору, а саме підпункту 2.1.2 Відповідач зобов`язався надавати Позивачу послуги з розрахунково-касового обслуговування, які пов`язані із переказом коштів на рахунок (з рахунку Позивача, в тому числі з урахуванням надходжень сум на його рахунок протягом операційного дня) Позивача, видачею грошей у готівковій формі, а також здійснювати інші операції згідно з Додатком 1 протягом операційного дня Відповідача.

Окрім того, підпунктом 2.1.12 Договору визначено, що Відповідач взяв на себе зобов`язання забезпечити схоронність коштів Позивача.

Як слідує з виписки Відповідача за період з 01 листопада 2013 року по 14 червня 2019 року, наданої на запит Позивача від 19 березня 2019 року, Відповідачем 21 листопада 2013 року було перераховано з розрахункового рахунку Позивача на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕК-Еталон" 95 000 грн. за сировину, згідно рахунку № 44/2 від 20 листопада 2013 року, а в подальшому починаючи з 21 листопада 2013 року по 17 серпня 2015 року Відповідачем було списано з рахунку Позивача № НОМЕР_1 кошти в сумі 90 133,68 грн.

За твердженням Відповідача, у відзиві на позов, списання коштів з поточного рахунку Позивача здійснювалось у зв`язку з виникненням заборгованості за кредитним договором б/н від 17 березня 2011 року, яка станом на 14 травня 2014 року становила 98 242,43 грн. та підтверджена матеріалами по справі № 903/618/14.

Позивач посилаючись на те, що таке списання коштів є безпідставним та неправомірним, звернувся до суду за захистом порушеного, на його думку, права з позовом до Відповідача про стягнення безпідставно списаних коштів.

...Згідно із пунктом 6.3 Договору, у разі безпідставного або помилкового переказу грошей з рахунку Відповідача, Позивач зобов`язався переказати (повернути) Позивачу списану суму коштів і сплатити Позивачу пеню у розмірі 5 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за кожний випадок порушення.

Відповідач списав з рахунку Позивача кошти в сумі 90 133,68 грн. на погашення заборгованості по кредитному договору, в стягненні якої судами було відмовлено з огляду на її безпідставність (справа №903/618/14), згідно виписки Відповідача списання проводилось в період з 02 грудня 2013 року по 17 серпня 2015 року.

В той же час апеляційний господарський суд наголошує на тому, що кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті) або на підставі розрахункових документів стягувачів.

Враховуючи усі вищеописані обставини, Відповідачем не доведено право на списання коштів з рахунку Позивача без його доручення (розпорядження). Водночас колегією суддів встановлено відсутність будь-яких доказів про наявність заборгованості Позивача перед Відповідачем (що й було спростовано судовими рішення по справі №903/618/14) у зв`язку з чим доводи Відповідача на договірне списання коштів в рахунок погашення заборгованості не заслуговують на увагу.

Відтак, зважаючи на те, що матеріалами справи № 903/618/14 доведено неправомірність перерахування Відповідачем з рахунку Фізичної особи-підприємця Печук Ірини Василівни коштів в сумі 95 000 грн. на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕК-Еталон", згідно платіжного доручення № 2211 від 21 листопада 2013 року, то на переконання колегії суду всі наступні транзакції Відповідача починаючи з 21 листопада 2013 року по 29 травня 2014 року на погашення даної заборгованості проводились безпідставно.

Отже, на підставі усього вищевстановленого в даному судовому рішенні, колегія суддів приходить до висновку, що відповідні кошти підлягають стягненню з Відповідача на користь Позивача як безпідставно перераховані".

Відтак, в силу положень ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.02.2020р. у справі № 903/590/19, яка набрала законної сили, зокрема, стосовно безпідставного списання АТ КБ "Приватбанк" з рахунку ФОП Печук Ірини Василівни № НОМЕР_2 коштів в сумі 90 133,68 грн., повторного доказування при розгляді справи № 903/323/20 не потребують.

Також судом встановлено, що 12.08.2020 між Фізичною особою-підприємцем Печук Іриною Василівною (первісний кредитор) та Фізичною особою-підприємцем Кураловим Миколою Васильовичем (новий кредитор, позивач) укладено договір відступлення права вимоги. За яким первісний кредитор передав новому кредитору належне йому право вимоги про стягнення неустойки (пені) передбаченої ст. 32 Закону України "Про платіжні системи і переказ коштів в Україні" за період прострочення з 01.01.2018 по 31.10.2020 за незаконне списання грошових коштів у розмірі 90 133,68 грн., яке підтверджене судовими рішеннями, з рахунку № НОМЕР_1 , відкритого Фізичною особою-підприємцем Печук Іриною Василівною у АТ КБ "Приватбанк" згідно договору банківського рахунку від 17.03.2011.

Вказані обставини підтверджуються наявною у матеріалах справи копією вищевказаного договору.

Таким чином, до позивача перейшло право Фізичної особи-підприємця Печук Ірини Василівни про стягнення неустойки (пені) передбаченої ст. 32 Закону України "Про платіжні системи і переказ коштів в Україні" за період прострочення з 01.01.2018 по 31.10.2020 за незаконне списання грошових коштів у розмірі 90 133,68 грн.

Безпідставне списання відповідачем з рахунку ФОП Печук І.В. коштів в сумі 90 133,68 грн. стало підставою для нарахування позивачем до стягнення з АТ КБ "Приватбанк" 838 243,22 грн. пені за період з 01.03.2020 по 31.03.2020 та подальшого звернення позивача з відповідним позовом до суду.

Згідно зі ст. 1066 Цивільного кодексу України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Положенням ст. 1068 ЦК передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Клієнт зобов`язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором.

Банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку (стаття 1071 ЦК України).

Відповідно до ст. 1073 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 1074 Цивільного кодексу України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Штрафні санкції визначаються ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України як господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до Преамбули Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" цей Закон визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами.

Згідно п. 1.24 ст.1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" переказ коштів (далі - переказ) - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою. Помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

Згідно підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" у разі переказу з рахунка платника без законних підстав, за ініціативою неналежного стягувача, з порушенням умов доручення платника на здійснення договірного списання або внаслідок інших помилок банку повернення платнику цієї суми здійснюється у встановленому законом судовому порядку. При цьому банк, що списав кошти з рахунка платника без законних підстав, має сплатити платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором.

Як вбачається з листа АТ КБ "Приватбанк" від 21.05.2021, наданого у відповідь на запит суду, розмір відсотків за користування кредитом "Підприємницький" за період з 01.03.2020 по 31.03.2020 становив 30% за рік.

Як вже зазначалось судом, відповідач здійснив безпідставне списання коштів у розмірі 90 133,68 грн. з рахунку позивача.

Позивачем, в свою чергу, нараховано до стягнення з відповідача пеню в розмірі 838 243,22 грн. за період з 01.03.2020 по 31.03.2020 за безпідставне списання грошових коштів з рахунку позивача.

У зв`язку із викладеним, на переконання суду, у відповідача виник обов`язок сплатити позивачу пеню, у відповідності до положень підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні".

З огляду на викладене суд зазначає, що пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, передбачає додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.

До моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію і, навпаки, з моменту порушення є мірою відповідальності.

Судом встановлено, що позивач при розрахунку пені застосовує формулу 90 133,68*30%*31=838 243,22 грн., де 90 133,68 грн. - сума безпідставно списаних грошових коштів з рахунку позивача, яка встановлена в постанові Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.02.2020р. у справі № 903/590/19, 30%- розмір відсотків за користування кредитом за період з 01.03.2020 по 31.03.2021, 31-кількість днів прострочення.

Згідно із п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" від 17.12.2013 № 14, господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

В даному випадку суд не погоджується з розрахунком позивача у даній справі, оскільки як вбачається з листа АТ КБ "Приватбанк" розмір відсотків за користування кредитом за період з 01.03.2020 по 31.03.2021 становив 30% за рік, а в силу положень підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" банк, що списав кошти з рахунка платника без законних підстав, має сплатити платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором.

На переконання суду, розмір щоденної відсоткової ставки пені необхідно розраховувати, виходячи з 365 днів у році за методом "факт/365".

Як вбачається з листа АТ КБ "Приватбанк" розмір відсотків за користування кредитом "Підприємницький" за період з 01.03.2020 по 31.03.2021 становив 30% за рік.

Відтак, щоденний розмір пені, виходячи з періоду нарахування 365 днів у році, повинен становити 0,0821 % (30% : 365 днів = 0,0821 %).

З огляду на викладене, в даному випадку, розрахунок пені слід здійснювати за формулою: 90 133,68*0,0821%*31, де 90 133,68грн. - сума безпідставно списаних грошових коштів з рахунку позивача, 0,0821%- розмір щоденної відсоткової ставки за користування кредитом, 31- кількість днів прострочення згідно розрахунку позивача (за період з 01.03.2020 по 31.03.2020).

Суд вважає, що визначене нарахування, відповідатиме положенням Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" (підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону), є правомірним з урахуванням специфіки банківської діяльності у відповідній сфері, відповідає загальноприйнятим визначенням:

- відсоткової ставки (норма процента), як кількісного вираження відсотків в якості економічної категорії, які розраховуються як відношення річного доходу, отриманого на позичковий капітал, до суми наданого кредиту, помноженого на 100 відсотків;

- процентної ставки, як суми, зазначеної в процентному вираженні до суми проценту, яку платить одержувач кредиту за користування ним в розрахунку за певний період (місяць, квартал, рік);

- позикового капіталу, як грошового капіталу, який надається в позику та приносить власнику дохід у вигляді процентів від позики;

- відсотку (процента), як сотої частини того чи іншого числа.

З огляду на викладене, на переконання суду, позов підлягає частковому задоволенні та стягнення з відповідача на користь позивача пені в розмірі 2 290,28 грн.

А в частині позову про стягнення з відповідача 835 952,94 грн. пені слід відмовити, як нарахованої безпідставно.

Стосовно клопотання відповідача про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строків позовної давності, суд зазначає наступне:

У відповідності до ст.ст. 256, 257 Цивільного кодексу України, строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права позовна давність, встановлюється тривалістю у три роки.

Водночас, згідно ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність, скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

При цьому відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

У відповідності до частин 3 та 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі права чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013р.)

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст. 267 ЦК України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Таким чином, позовні вимоги заявлені поза межами строків позовної давності не підлягають задоволенню у зв`язку із спливом цього строку, що є підставою для відмови у задоволенні позову (частина 4 статті 267 ЦК України).

У постанові Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.02.2020р. у справі № 903/590/18 за позовом Фізичної особи-підприємця Печук Ірини Василівни до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про стягнення 90 133,68 грн. були встановлені наступні обставини:

З матеріалів справи вбачається, що в березні 2019 КП "Волинський обласний санаторій "Лісова пісня" повідомлено Позивача, що в серпні 2015 на рахунок відкритий у Відповідача було перераховано за товар кошти в сумі 65000 грн.

Позивач 19 березня 2019 року, зважаючи на ту обставину, що з грудня 2013 він не користувався послугами банку та не використовувала даний рахунок, звернувся із запитом до Відповідача щодо надання відомостей про рух грошових коштів по всіх рахунках у Відповідача за період з 1 листопада 2013 року по 19 березня 2019 року.

Відповідач своїм листом від 22 квітня 2019 року повідомив Позивача, що на підставі підпункту 1.1.3.2.12 Умов і правил надання банківських послуг грошові кошти були списані в рахунок погашення заборгованості, що виникла на підставі невиконання Позивачем взятих на себе зобов`язань по погашенню кредиту.

А саме, Позивач зазначає, що, згідно виписки Відповідача на запит Позивача в період з 01 грудня 2013 року по 29 травня 2014 року Позивачем списано 25 133,68 грн., всього списано коштів в сумі 90 133,68 грн.

При цьому, Позивач акцентує увагу (що й в свою чергу не доведено Відповідачем), що з огляду на відсутність будь-якої заборгованості перед Відповідачем (що й в свою чергу було підставою для відмови у задоволенні позовних вимог відповідача до Позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором по справі №903/618/14) він не міг знати, тай не знав про те, що Відповідач може здійснити будь-яке списання коштів з рахунку Позивача без його згоди в разі надходження на нього коштів.

В той же час, доводи Відповідача щодо обрахунку позовної давності саме станом на 2014 рік (20 серпня 2014 року день надходження відповідної виписки до суду), коли Відповідачем було надано виписку по справі № 903/618/14 про рух коштів за період з 17 березня 2011 року по 14 травня 2014 року, а відтак на переконання Відповідача (та й місцевого господарського суду) Позивачу було відомо про рух коштів за цей період, а саме про їх безпідставне списання, не заслуговують на увагу, зважаючи на таке.

Проаналізувавши судові рішення по справі № 903/618/14 вбачається, що Відповідачем не доведено факт існування заборгованості Позивача за кредитним договором, а відтак і відсутні підстави для стягнення коштів з Відповідача на користь Позивача в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору.

Суд наголошує на тому, що рішення по справі № 903/618/14 набрало законної сили після винесення апеляційним господарським судом постанови від 25 лютого 2019 року.

Причому згідно положення статті 1073 ЦК України після виявлення банком факту безпідставного списання коштів, останній негайно зобов`язаний зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта.

Відтак, з набранням законної сили вказаним судовим рішенням (тим більше після залишення його без змін постановою Верховного Суду від 7 травня 2019 року) у відповідача в силу дії статті 1073 ЦК України виник обов`язок повернути вказані кошти, чого (як встановлено судом) Відповідач не зробив.

При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що всі дії Позивача щодо доведення обставин відсутності в нього заборгованості по кредитному договору (справа №903/618/14) свідчать про те, що Позивач розраховував та бажав досягти результату доведеності відсутності у нього будь-якої заборгованості перед Відповідачем.

Як уже було зазначено, Позивачем до матеріалів справи було долучено лист від 22 квітня 2019 року адресований Позивачу зі змісту котрого вбачається, що Відповідач не заперечує, що ним було здійснено списання коштів з рахунку Позивача в рахунок невиконання Позивачем взятих на себе зобов`язань по погашенню кредиту, що по-суті ще раз вказує на небажання Відповідача повернути кошти, а відтак вказало на необхідність захисту свого права.

З огляду на все вищевстановлене колегія суду прийшла до висновку, що зважаючи на порушення права Позивача з огляду на безпідставне списання таких коштів та відмову повернення вказаних коштів, у Позивача виникло право на захист порушеного, на його думку права, а відтак саме з цього розпочався строк позовної давності (тобто саме з цього часу Позивач став обізнаним про порушення свого права) на звернення з даним позовом в судовому порядку за захистом своїх порушених прав та інтересів (з моменту невиконання Відповідачем обов`язку щодо повернення коштів за статтею 1073 ЦК України з моменту набрання рішенням в справі № 903/618/14 законної сили (25 лютого 2019 року)".

Відтак, в силу положень ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.02.2020р. у справі № 903/590/19, яка набрала законної сили, зокрема, стосовно початку відліку строку позовної давності у спірних правовідносинах з 25 лютого 2019 року, повторного доказування не потребують.

Суд зазначає, що у справі № 910/3395/21 на вимоги про стягнення пені поширюється спеціальна позовна давність тривалістю у один рік.

Положення глави 19 ЦК України про строки позовної давності підлягають застосуванню з урахуванням особливостей, передбачених частиною шостою статті 232 ГК України, а тому:

1) якщо господарська санкція нараховується за кожен день прострочення на відповідну суму, то позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день прострочення. Право на позов про стягнення такої санкції за кожен день прострочення виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права;

2) з огляду на те, що нарахування господарських штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, то строк позовної давності спливає через рік від дня, за який нараховано санкцію. Положення статті 266, частини другої статті 258 ЦК України про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду у межах строку позовної давності за основною вимогою, до господарських санкцій не застосовується.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 3-1217гс-16 від 08.02.2017 року.

В той же час, як було встановлено судом вище, в силу положень підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" банк, що списав кошти з рахунка платника без законних підстав, має сплатити платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором.

В даному випадку, судом встановлено, що позовна заява Фізичної особи-підприємця Куралова Миколи Васильовича у справі № 910/3395/21 була подана до Господарського суду міста Києва 28.02.2021 шляхом направлення позовних матеріалів поштовим зв`язком, про що свідчить відмітка штемпеля поштового відділення зв`язку на конверті кореспонденції.

Поруч з цим, суд засвідчує, що Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 04 травня 2020 року №392, на всій території України з 12.03.2020 до 22.05.2020 встановлено карантин.

В силу положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-2019) " (№540-ІХ від 30.03.2020р.) розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12 такого змісту: під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

У той же час, постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020р. № 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2020р. № 500 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" постановлено: установити з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 22 травня 2020 р. до 31 липня 2020 р. на території Автономної Республіки Крим, Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Кіровоградської, Київської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, м. Києва, м. Севастополя (далі - регіони) із урахуванням епідемічної ситуації в регіоні карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

Таким чином, враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що прострочення з оплати виконання зобов`язання по поверненню безпідставно списаних грошових коштів у розмірі 90 133,68 грн. у відповідача розпочалось з 25.02.2019р. (з прийняттям постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.02.2019р. у справі №903/618/14), та в той же день і розпочався період, за який позивач мав право нарахувати відповідачу пеню (а саме з 25.02.2019р. і триває до дня повернення суми переказу на рахунок платника, в розумінні приписів підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні"; при цьому, строк позовної давності (щодо вимог про стягнення з відповідача пені) в силу Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-2019) " є продовженим на строк дії карантину; з позовом до суду позивач звернувся 28.02.2021.

Відтак, суд дійшов висновку про те, що позивач не пропустив річний строк позовної давності щодо вимог про стягнення з відповідача пені за період з 01.03.2020 по 31.03.2020.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для застосовуання наслідків збігу строків позовної давності до вимог позивача про стягнення з відповідача 2 290,28 грн. пені.

У частині позовних вимог про стягнення з відповідача 835952,94 грн. пені підстави для застосування до спірних правовідносин строків позовної давності та наслідків її спливу, на думку суду, відсутні, оскільки позовні вимоги в цій частині не підлягають до задоволення, у зв`язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю, про що зазначено судом за наслідками розгляду даної справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

За таких обставин, інші доводи та заперечення сторін судом розглянуті та відхилені як такі, що на результат вирішення спору щодо часткового задоволення позову з наведених вище підстав, впливу не мають.

Витрати по сплаті судового збору за розгляд позову, відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стосовно до вимог ст. 129 ГПК України слід стягнути пропорційно до задоволеної частини позову з відповідача у доход Державного бюджету.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 13, 74, 129, 232, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

Позов Фізичної особи-підприємця Куралова Миколи Васильовича задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д, ідентифікаційний код 14360570) на користь Фізичної особи-підприємця Куралова Миколи Васильовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) 2 290 (дві тисячі двісті дев`яносто) грн. 28 коп. пені.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д, ідентифікаційний код 14360570) у доход Державного бюджету (отримувач коштів ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106; код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783; банк отримувача Казначейство України (ЕАП); код банку отримувача (МФО) 899998; рахунок отримувача UA3026001; код класифікації доходів бюджету 22030101) 34 (тридцять чотири) грн. 35 коп. судового збору.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

У позові в іншій частині відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 28.07.2021.

Суддя І.І. Борисенко