ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" липня 2021 р.м. ХарківСправа № 922/1636/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Лавренюк Т.А.

при секретарі судового засідання Калашников Г.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" (61037, м. Харків, вул. Мефодіївська, 11, )
до Комунального спеціалізованого підприємства "Харківгорліфт" (61024, м. Харків, вул. Ярослава Мудрого, 30/32, )
про стягнення 11 750 898,92грн.
за участю учасників справи:

позивача - Танчак Н.В.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за договором про постачання теплової енергії № 7153 від 01.04.2007 в розмірі 8 563 826,16грн., 3% річних в розмірі 743 304,33грн., пеню в розмірі 15 624,36грн., збитки від інфляції в розмірі 2 428 144,07грн., а також покласти на відповідача судові витрати зі сплати судового збору.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором про постачання теплової енергії № 7153 від 01.04.2007 в частині здійснення своєчасної оплати з посиланням на ст.ст.526, 610, 611, 612, 625, 692 Цивільного кодексу України.

Ухвалою суду від 30.04.2021 позовну заяву Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" залишено без руху. Надано позивачу для усунення недоліків строк 10 днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

17.05.2021 на адресу суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою суду 17.05.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 922/1636/21 за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 10.06.2021 о 14:45. Відповідачу визначено строк для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали для подання заперечень на відповідь на відзив (якщо така буде подана) - протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив, позивачу визначено строк для подання відповіді на відзив протягом 5 днів з дня його отримання.

У визначений судом строк на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вважає позовні вимоги незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивач пропустив строк позовної давності, у зв`язку з чим просить суд застосувати позовну давність та відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення суми основного боргу, інфляційних втрат та 3% річних з грудня 2014 року по березень 2019 року.

Позивач надав суду відповідь на відзив, в якій проти правової позиції відповідача заперечує повністю, посилаючись на те, що підписані акти взаєморозрахунків між сторонами та лист відповідача за вих. № 1900/0 від 12.11.2020 свідчить про визнання відповідачем свого боргу, у зв`язку з чим перебіг позовної давності переривається, тому не можуть бути застосовані строки позовної давності до вимог позивача.

Відповідач заперечень на відповідь позивача на відзив суду не надав.

Розгляд справи у підготовчому засіданні неодноразово відкладався.

В підготовчому засіданні 06.07.2021 без виходу до нарадчої кімнати судом постановлено ухвалу із занесенням до протоколу судового засідання про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 15.07.2021 о 14:00год.

В судовому засіданні 15.07.2021 представник позивача позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд їх задовольнити.

Представник відповідача у призначене судове засідання не з`явився, через канцелярію суду надав заяву про відкладення розгляду справи, посилаючись на неможливість бути присутнім в судовому засіданні у зв`язку із знаходженням на лікарняному.

Відповідно до ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Враховуючи те, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, явка відповідача в судове засідання судом обов`язковою не визнавалась, відповідачем реалізовано його процесуальне право надання відзиву на позовну заяву, який був прийнятий судом до розгляду, а також те, що відповідач не був позбавлений права забезпечити явку свого іншого представника, чого останнім зроблено не було, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті за відсутності представника відповідача, у зв`язку з чим в задоволенні його клопотання про відкладення розгляду справи відмовляє.

При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що незважаючи на те, що явку сторін в судові засідання судом було визнано не обов`язковою, судові засідання неодноразово відкладались за клопотанням представника відповідача, тоді як повторна неявка в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки зумовлює можливість розгляду справи судом за відсутності такого учасника справи (п.2 ч.3 ст.202 Господарського процесуального кодексу України).

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне.

01.04.2007 між Комунальним підприємством "Харківські теплові мережі" (позивач) та Комунальним спеціалізованим підприємством "Харківгорліфт" (відповідач) укладено договір про постачання теплової енергії № 7153 (далі договір), відповідно до умов якого позивач зобов`язався постачати відповідачу теплову енергію в гарячій воді в потрібних йому обсягах, а відповідач оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором.

Перелік об`єктів відповідача, в які позивачем здійснюється відпуск теплової енергії, зазначений у додатках № 4 до договору.

Додатком № 1 до договору сторони визначили обсяг теплової енергії, яка поставляється за договором на потреби опалення та вентиляцію, гаряче водопостачання, технологічні потреби - відповідно з виробничою програмою, кондиціювання повітря - по мірі необхідності.

У п.6.1 договору сторони погодили порядок здійснення розрахунків, а саме: відповідач зобов`язався проводити розрахунки за спожиту теплову енергію виключно в грошовій формі відповідно до встановлених тарифів, діючих в період постачання теплової енергії.

За умовами п.6.4 договору, якщо відповідач розраховується за показниками приладів обліку:

- при перевищенні фактичного використання теплової енергії понад заявлену та сплачену до початку розрахункового періоду, це перевищення окремо сплачується відповідачем не пізніше 25-го числа поточного місяця,

- у випадку коли фактичне використання теплової енергії нижче від заявленого та сплаченого до початку розрахункового періоду, залишок (сальдо) розрахунків визначається за фактичними показниками приладів обліку.

Споживачі, що не мають приладів обліку, кількість фактично спожитої теплової енергії визначають згідно з договірним навантаженням з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія від теплових джерел Енергопостачальної організації та кількості годин (діб) роботи теплоспоживального обладнання відповідача в розрахунковому періоді. Різниця між заявленою та фактично спожитою тепловою енергією сплачується відповідачем не пізніше як в термін 5 банківських днів з часу отримання рахунку на оплату(п.6.5 договору).

Погашення боргу повинно бути здійснено протягом 5 днів після одержання рахунку від працівника підприємства або 7 днів після відправлення поштою (п.6.6 договору).

Позивач взяті на себе зобов`язання за договором виконав належним чином та здійснив в опалювальні періоди 2014-2015, 2015-2016, 2016-2017, 2017-2018, 2018-2019, 2019-2020, 2020-2021 роках постачання теплової енергії відповідачу в повному обсязі згідно умов договору.

Позивач на адресу відповідача направляв рахунки-фактури за спожиту теплову енергію.

Відповідач умови договору належним чином не виконав, виставлені позивачем рахунки не сплатив, внаслідок чого у нього перед позивачем утворилась заборгованість за період з грудня 2014 року по березень 2021 року включно в розмірі 8 563 826,16грн.

Позивач протягом тривалого часу неодноразово звертався на адресу відповідача з вимогами сплатити заборгованість, які останнім були залишені без задоволення. Відповідач визнаючи наявність заборгованості перед позивачем, що підтверджується листами, наявними в матеріалах справи, оплату за спожиту теплову енергію не здійснював.

Оскільки відповідач у визначені договором строки за отриману теплову енергію не розрахувався, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам сторін, суд встановив наступне.

Відповідно до ч.1 ст.275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Частинами 6, 7 ст.276 Господарського кодексу України встановлено, що розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору. Договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів.

В силу ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Частиною першою ст.193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Також правовідносини сторін регулюються Законом України "Про теплопостачання", Правилами користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007р. № 1198, тощо.

Згідно із ст.1 Закону України "Про теплопостачання" теплова енергія - це товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Позивач на підставі розпорядження про початок опалювального сезону 2014-2015, 2015-2016, 2016-2017, 2017-2018, 2018-2019, 2019-2020, 2020-2021 років та умов договору здійснив постачання теплової енергії до об`єктів відповідача, перелік яких визначено в додатку № 4 до договору.

Факт постачання теплової енергії підтверджується наявними в матеріалах справи рахунками-фактурами та додатками до них.

Згідно наданого позивачем розрахунку нарахувань по Комунальному спеціалізованому підприємству "Харківгорліфт" за спожиту теплову енергію, позивачем здійснено розрахунок заборгованості за період з грудня 2014 по березень 2021 на загальну суму 8 563 826,16грн.

Частиною 6 ст.19 Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Такий же обов`язок відповідача закріплено і в абз.5 п.40 Правил користування тепловою енергією, відповідно до якого відповідач зобов`язаний вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил.

Як вже було встановлено судом, на адресу відповідача направлялись рахунки за спожиту теплову енергію за період грудень 2014 року по березень 2021 року, які останнім в повному обсязі оплачені не були, у зв`язку з чим у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість за спожиту теплову енергію за вказаний період в розмірі 8 563 826,16грн., яка на даний час є несплаченою.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України).

Факт наявності заборгованості на суму 8 563 826,16грн. за період грудень 2014 року по березень 2021 року підтверджується документально належними та допустимими доказами, наявними у справі.

При цьому, відповідач фактично не заперечуючи проти наявності заборгованості, звернувся до суду з заявою про застосування позовної давності за період з грудня 2014 року по березень 2019 року та просить суд в цій частині позовних вимог відмовити.

Розглянувши заяву відповідача щодо застосування строку позовної давності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу підлягають частковому задоволенню в сумі 7 195 823,41грн. за період з квітня 2015 року по березень 2021 року з наступних підстав.

За приписами ст.ст.256 257 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

Частинами 1, 3 ст.264 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Чинне законодавство не містить переліку таких дій, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків. В цьому сенсі діями по визнанню боргу є дії боржника безпосередньо по відношенню до кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність у нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звірки розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість, а також часткова сплата боржником основного боргу.

Із матеріалів справи судом вбачається, що відповідач листами за вих. № 58/0 від 16.04.2018, № 1079/0 від 08.06.2018, № 1072/0 від 11.06.2020, № 1900/0 від 12.11.2020 визнавав наявність заборгованості перед позивачем, яка станом на 01.11.2020 становила 7 949 684,73грн.

Перший лист про визнання відповідачем боргу датований квітнем 2018 року.

Із цього приводу суд вважає за необхідне зазначити, що вчинення відповідних дій, що можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності, відповідно до норм чинного законодавства, повинно відбутися до спливу цього строку, оскільки перервати можливо лише той строк, який на момент такого переривання ще не сплив.

Таким чином, звернувшись вперше до позивача з листом в квітні 2018 року, в якому відповідач визнав наявність заборгованості, цією дією перервався перебіг позовної давності для тієї заборгованості, строк позовної давності для якої на той момент не закінчився.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку що позовні вимоги про стягнення суми основного боргу в розмірі 7 195 823,41грн. за період з квітня 2015 року по березень 2021 року заявлено в межах строку позовної давності, оскільки мало місце переривання строку позовної давності, а тому не має правових підстав для застосування цих строків відповідно до поданої відповідачем заяви за вказаний вище період.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 1 368 002,75грн. за період з грудня 2014 року по березень 2015 року, суд зазначає, що перебіг строку позовної давності за: спожиту теплову енергію в грудні 2014 року закінчився в грудні 2017 року; спожиту теплову енергію в січні 2015 року закінчився в січні 2018 року, спожиту теплову енергію в лютому 2015 року закінчився в лютому 2018 року, спожиту теплову енергію в березні 2015 року закінчився в березні 2018 року.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що позивач дійсно мав право на стягнення заборгованості за договором про постачання теплової енергії № 7153 від 01.04.2007, укладеним між ним та відповідачем, за період з грудня 2014 року по березень 2015 року, однак, порушив строк позовної давності, оскільки звернувся до суду із позовною заявою про її стягнення 29.04.2021, тоді як строк для звернення позивача з позовом про стягнення заборгованості по договору за спожиту теплову енергію в грудні 2014 року - березні 2015 року - закінчився.

Відповідно до ч.3 ст.267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 Цивільного кодексу України).

За таких обставин, враховуючи те, що відповідач звернувся до суду з заявою про застосування строку позовної давності до прийняття рішення по справі, позивач мав право на стягнення заборгованості з відповідача за період з грудня 2014 року ро березень 2015 року, однак звернувся з позовом до суду з пропуском строку позовної давності щодо її стягнення, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу за спожиту теплову енергію за вказаний вище період в розмірі 1 368 002,75грн. за договором про постачання теплової енергії № 7153 від 01.04.2007 задоволенню не підлягають.

Враховуючи вказані обставини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 7 195 823,41грн. за період з квітня 2015 року по березень 2021 року, в задоволенні позовних вимог про стягнення 1 368 002,75грн. основного боргу за період з грудня 2014 року по березень 2015 року суд вважає за необхідне відмовити.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення 3% річних в розмірі 743 304,33грн. та збитків від інфляції в розмірі 2 428 144,07грн. за період з 01.02.2015 по 22.04.2021, суд виходить з наступного.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За приписами ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі даної статті позивач нарахував відповідачу за період з 01.02.2015 по 22.04.2021 (за кожний місяць окремо) 3% річних в розмірі 743 304,33грн. та збитки від інфляції в розмірі 2 428 144,07грн.

Перевіривши правомірність нарахування 3% річних та збитків від інфляції, враховуючи те, що судом до позовних вимог в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 1 368 002,75грн. за період з грудня 2014 року по березень 2015 року судом застосовано позовну давність, а відповідно до ст.266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню в розмірі 516 641,68грн. 3% річних та 1 201 853,17грн. збитків від інфляції нарахованих на заборгованість, яка утворилась за період з квітня 2015 року по березень 2021 року. В задоволенні позовних вимог в частині стягнення 226 662,65грн. 3% річних та 1 226 290,90 грн. збитків від інфляції суд відмовляє.

Також позивач просить суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 15 624,36грн. за період з 16.11.2020 по 22.04.2021.

Статтею 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання.

У п.7.2.3 договору сторони погодили, що у разі несвоєчасної оплати за спожиту теплову енергію нараховується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ належної до сплати суми за кожен день прострочення.

На підставі зазначеного позивач на суму невиконаного зобов`язання в загальному розмірі 655 197,01грн., яка утворилась за спожиту теплову енергію в період з листопада 2020 року по лютий 2021 року, нарахував відповідачу (за кожен місяць окремо) пеню, яка складає 15 624,36грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд дійшов висновку, що він є арифметично вірним, таке нарахування передбачено умовами договору, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, а сума в розмірі 15 624,36грн. стягненню з відповідача на користь позивача.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат зі сплати судового збору, суд відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладає на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.129, 237, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Комунального спеціалізованого підприємства "Харківгорліфт" (61024, м. Харків, вул. Ярослава Мудрого, 30/32, ) на користь Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" (61037, м. Харків, вул. Мефодіївська, 11, ) - 7 195 823,41грн. основного боргу, 516 641,68грн. 3% річних, 1 201 853,17грн. збитків від інфляції, 15 624,36грн. пені, 133 949,14грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В задоволенні позовних вимог в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 1 368 002,75грн., 3% річних в розмірі 226 662,65грн. та збитків від інфляції в розмірі 1 226 290,90грн. відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дане рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення шляхом подання апеляційної скарги до Східного апеляційного господарського суду або через господарський суд Харківської області.

Повне рішення складено "22" липня 2021 р.

Суддя Т.А. Лавренюк