РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.07.2021Справа № 910/8123/21

За позовом Державного підприємства "Словечанське лісове господарство" (с. Словечне Овруцького району Житомирської області)

до Державної казначейської служби України (м. Київ)

про стягнення 48.867,01 грн

Суддя Ващенко Т.М.

Секретар судового засідання Шаповалов А.М.

Представники сторін: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство "Словечанське лісове господарство" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної казначейської служби України про стягнення 48.867,01 грн, з яких: 28.426,91 грн інфляційних втрат та 20.440,10 грн 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовано несвоєчасним виконанням відповідачем рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.18. у справі № 910/5163/18.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.05.21. відкрито провадження у справі № 910/8123/21 та постановлено її розгляд, як малозначної, здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання).

14.06.21. відповідачем подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує з підстав, викладених у відзиві.

Оскільки наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, у відповідності до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними у справі матеріалами.

З моменту відкриття провадження у справі сплив достатній строк, для подання всіма учасниками справи своїх доводів, заперечень, відзивів, доказів тощо, у зв`язку з чим суд вважає за можливе здійснити розгляд даної справи по суті заявлених вимог.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України).

Розглянувши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.09.18. у справі № 910/5163/18 стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь державного підприємства "Словечанське лісове господарство" грошові кошти в розмірі 621.276 (шістсот двадцять одна тисяча двісті сімдесят шість) грн 38 коп. в рахунок відшкодування шкоди, завданої протиправною бездіяльністю Закарпатської митниці ДФС.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 04.02.19. у справі № 910/5163/18:

- прийнято відмову державного підприємства "Словечанське лісове господарство" від позовних вимог в частині стягнення на користь позивача грошових коштів у розмірі 238.164,24 грн у справі № 910/5163/18

- визнано нечинним рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.18. у справі № 910/5163/18 в частині стягнення на користь позивача грошових коштів у розмірі 238.164,24 грн та провадження у справі № 910/5163/18 у вказаній частині закрито

- в решті рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.18. у справі № 910/5163/18 залишено без змін.

Наказом Господарського суду міста Києва від 12.04.19. № 910/5163/18 на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.18., яке постановою Північного апеляційного господарського суду від 04.02.19. визнано нечинним в частині стягнення на користь позивача грошових коштів у розмірі 238.164,24 грн та яке набрало законної сили 04.02.19.: стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь державного підприємства "Словечанське лісове господарство" грошові кошти в розмірі 383.112,14 грн в рахунок відшкодування шкоди, завданої протиправною бездіяльністю Закарпатської митниці ДФС.

Постановою Верховного суду від 24.06.19. у справі № 910/8123/21 постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.02.19. у справі № 910/5163/18 залишено без змін.

Обставини, встановлені у справі № 910/5163/18 суд під час провадження у даній справі вважає такими, що відповідно до приписів ст. 75 ГПК України не підлягають повторному доказуванню.

Позивач вказує, що оскільки Державною казначейською службою України грошові кошти в сумі 383.112,14 грн були перераховані позивачу 16.11.20., позивачем на стягнуту суму в розмірі 383.112,14 грн нараховано 3% річних та інфляційні втрати, які він просить суд стягнути за період з 05.02.19. по 15.11.20. з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на свою користь.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

Згідно зі статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання (п. 7.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Відповідач вказує, що наказ надійшов на його адресу для виконання 08.07.19., однак доказів на підтвердження вказаного не надано.

Позивачем також не подано жодного доказу в підтвердження того, з якого числа наказ перебував на виконанні у відповідача, хоча саме позивач звертався з таким наказом до Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області.

Також позивачем не зазначено, а коли саме на його думку рішення господарського суду міста Києва від 17.09.18. у справі № 910/5163/18 мало було бути виконаним.

Разом з тим судом також враховано наступне.

Відшкодування шкоди в справі № 910/5163/18 могло бути здійснене лише за рахунок державного бюджету.

Згідно правової позиції, висловленої в у постанові від 19.06.18. Великої Палати Верховного Суду по справі № 910/23967/16 та постанові Верховного Суду від 19.12.18. по справі № 910/22630/17 не встановлена необхідність зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Отже не обов`язковим є зазначення саме Державної казначейської служби України в резолютивній частині рішення по справі про стягнення шкоди з Державного бюджету України, а орган, через який здійснюється списання коштів з єдиного казначейського рахунку, може бути не визначеним.

Суд звертає увагу позивача на те, що право на отримання відшкодування шкоди, завданої протиправною бездіяльністю Закарпатської митниці ДФС виникло у позивача з Державного бюджету України, а не з Державної казначейської служби України, яка не є боржником по справі № 910/5163/18., а здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень (п.п. 2 п. 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.11., який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення).

У відповідності до Положення про Державну казначейську службу України, яке затверджено постановою Кабінету Міністрів України № 215 від 15.04.15., (п. 1) Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

За викладеного судом встановлено відсутність правових підстав для стягнення з Державної казначейської служби України 48.867,01 грн, з яких: 28.426,91 грн інфляційних втрат та 20.440,10 грн 3% річних за несвоєчасне виконання рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.18. у справі № 910/5163/18.

Отже суд відмовляє в позові.

Щодо неподання позивачем доказів сплати судового збору, оскільки, на його думку, вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання рішення є відшкодуванням шкоди, заподіяної особі незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю органу державної влади, суд наголошує позивачу на наступному.

Сплата трьох процентів та інфляційних втрат є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові, та не є завданими кредитору збитками.

Отже, не підлягають застосуванню до даних правовідносин положення п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», з огляду на що позивач зобов`язаний був сплатити судовий збір в сумі 2.270,00 грн, однак, вказаного не вчинив.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України з підстав відмови в позові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача та підлягають стягненню з останнього в доход Державного бюджету України.

Не підлягають стягненню з відповідача заявлені 19.500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, оскільки суд відмовив в позові та оскільки позивачем надано лише попередній (орієнтовний) розрахунок таких витрат без доказів їх понесення та без зазначення, що такі докази будуть подані протягом п`яти днів з дня ухвалення рішення.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-80, 86, 129, 219, 232, 233, 236-238, 240, 241, 252 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Відмовити повністю в задоволенні позову.

2. Стягнути з Державного підприємства "Словечанське лісове господарство" (11122, Житомирська обл., Овруцький район, с. Словечне, вул. Лісова, 13; ідентифікаційний код 00991953) в доход Державного бюджету України 2.270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн 00 коп. судового збору.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Суддя Т.М. Ващенко