ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" липня 2021 р. Справа №914/3389/20

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Бонк Т.Б.,

суддів Бойко С.М.,

Гриців В.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного підприємства Євротрест від 15.03.2021 (вх. суду від 18.03.2021 №01-05/978/21)

на рішення Господарського суду Львівської області від 23.02.2021 (суддя Юркевич М.В., повний текст рішення складено 26.02.2021, м. Львів)

у справі № 914/3389/20

за позовом: Акціонерного товариства Українська залізниця в особі філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд, м. Київ,

до відповідача: Приватного підприємства Євротрест, м. Львів

про стягнення 35 792,71 грн неустойки,

ВСТАНОВИВ:

Розгляд справи та вирішення процесуальних питань під час розгляду справи.

Відводів суддям та секретарю судового засідання в порядку ст.ст. 35, 36, 37 ГПК України на адресу суду не надходило.

Відповідно до ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалами. Судове засідання не проводилось. Учасники провадження не викликались.

Фіксування судового засідання за допомогою технічного засобу не здійснювалося, відповідно до ч.3 ст. 222 ГПК України.

Автоматизованою системою документообігу суду справу № 914/3389/20 розподілено до розгляду судді доповідачу Бонк Т.Б. Введено до складу судової колегії суддів Бойко С.М. та Гриців В.М., що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.03.2021.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 23.03.2021 року відкрито апеляційне провадження та ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Разом з тим слід зазначити наступне:

Відповідно ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23 лютого 2006 року № 3477-IV практика Європейського суду з прав людини застосовується українськими судами як джерело права.

Згідно практики Європейського суду з прав людини щодо тлумачення поняття розумний строк вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ і було б неприродно встановлювати один і той самий строк для всіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин (рішення у справі Броуган та інші проти Сполученого Королівства).

Європейський суд з прав людини в своїй практиці виходить із того, що розумність тривалості судового провадження необхідно оцінювати у світлі обставин конкретної справи, враховуючи критерії, вироблені судом. Такими критеріями є: 1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки; 2) поведінка заявника; 3) поведінка державних органів; 4) перевантаження судової системи; 5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (Рішення Бараона проти Португалії, 1987 рік, Хосце проти Нідерландів, 1998 рік; Бухкольц проти Німеччини, 1981 рік; Бочан проти України, 2007 рік).

Таким чином, суд, враховуючи обставини справи, застосовує принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до зазначеної вище практики Європейського суду з прав людини.

Короткий зміст вимог позовної заяви і рішення суду першої інстанції:

У грудні 2020 року Акціонерне товариство Українська залізниця в особі філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд звернулось до Господарського суду Львівської області з позовною заявою до Приватного підприємства Євротрест про стягнення 35792,71 грн неустойки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач користувався майном після закінчення дії договору, відповідно у останнього виник обов`язок сплати на користь позивача неустойку за позадоговірне користування майном в розмірі подвійної місячної орендної плати відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України. Позивачем у позовній заяві зазначено, що протягом періоду позадоговірного користування приміщенням з 01.07.2018р. по 31.10.2018р. з відповідача підлягає до стягнення неустойка в розмірі 76725,26 грн, однак, враховуючи те, що відповідач у спірному періоді частково сплатив 40932,55 грн, то остаточна сума неустойки, яка заявлена до стягнення складає 35 792,71 грн.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 23.02.2021 у справі № 914/3389/20 позовні вимоги задоволено повністю. Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 35792,71 грн неустойки та 2102,00 грн судового збору.

При ухваленні оскаржуваного рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач був обізнаний про закінчення дії спірного договору, оскільки, позивач повідомляв відповідача про відмову у пролонгації спірного договору на новий строк, однак відповідач після закінчення терміну дії договору орендоване майно не повернув, а лише 01.11.2018р. між сторонами було складено акт приймання-передачі. Більше того, протягом спірного позадоговірного періоду, відповідач продовжував здійснювати орендні щомісячні платежі на користь позивача в розмірі орендної плати за договором включно по дату фактичного повернення майна. Таким чином, за даний період всього було сплачено 40932,55 грн.

Судом в оскаржуваному рішенні відхилено доводи відповідача про те, що останній не був обізнаний про закінчення дії спірного договору, так, як в матеріалах справи наявні два листи позивача про відмову у пролонгації договору оренди, а саме від 20.04.2018р. та 19.07.2018р. на який покликається відповідач. Крім того, 03.07.2018р. (вже після закінчення терміну дії договору) відповідачем було складено акт обстеження нерухомого майна, в якому зазначено повторно про припинення дії договору та необхідність повернення орендованого майна балансоутримувачу. На вказаному акті обстеження міститься підпис директора відповідача.

Також судом було відхилено заяву відповідача про застосування до вимог позивача строку позовної давності, оскільки підставою для нарахування неустойки відповідачу було позадоговірне користування нерухомим майном, а тому правова природа неустойки, яку позивач у даній справі просить стягнути з відповідача, є іншою, аніж та, що передбачена п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Короткий зміст вимог та узагальнених доводів учасників справи:

Відповідач не погодився з рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 23.02.2021 у справі № 914/3389/20 в частині задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача сум податку на додану вартість, включеного до складу неустойки, нарахованої на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України за період з 01.07.2018 по 31.10.2012, та стягнення в цій частині судового збору, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог та розподілу судових витрат.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, оскільки позивачем безпідставно в суму позову включено ПДВ, яку судом першої інстанції задоволено.

Щодо порушення норм процесуального права скаржником зазначено, що у оскаржуваному рішенні не зазначено заперечень відповідача щодо неправомірності включення податку на додану вартість до складу неустойки та не надано правової оцінки.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує доводи скаржника щодо порушення норм процесуального права зазначивши, що Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін.

Щодо аргументів скаржника, що судом порушено норми матеріального права, оскільки, до суми неустойки нараховано ПДВ позивач зазначив, що працівниками товариства помилково здійснено нарахування податку на додану вартість у розмірі 20 %, однак, позивач вважає, що оскільки, неустойка яка заявлена на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається як подвійна плата за користування річчю за час прострочення і не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею) передбаченою ст. 549 ЦК України та ст. 230 ГК України, до якої застосовуються положення ст. 551 ЦК України, то до вказаної неустойки приписи пункту 188.1 статті 188 Податкового кодексу України при розрахунку розміру неустойки щодо не включення суми неустойки (штрафів та/або пені) до складу договірної (контрактної) вартості не застосовуються.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну правову оцінку доводам, які містяться в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про обгрунтованість апеляційної скарги з огляду на наступне.

Згідно з встановленими судами першої та апеляційної інстанцій обставин, і визначених відповідно до них правовідносин, вбачається, що:

31.05.2011 Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській області (первісним орендодавцем) та Приватним підприємством Євротрест (відповідачем) було укладено договір оренди нерухомого державного майна №79 (далі по тексту договір).

Предметом даного договору було передання в строкове платне користування вбудованих нежитлових приміщень магазину №45-48 площею 93,8 кв.м. на першому поверсі шестиповерхової будівлі на вул. Широка, 75 у м. Львові, яке перебувало на балансі ВП Управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд №6 ДТГО Львівська залізниця.

29.01.2016 сторонами за договором внесено зміни до договору №79, відповідно до п. 1 якого сторони дійшли згоди змінити орендодавця, а саме, у зв`язку з утворенням Публічного акціонерного товариства Українська залізниця, останнє було визначено орендодавцем вказаного нерухомого майна.

Крім того, додатковим договором було внесено зміни до п. 3.6. основного договору оренди щодо обов`язку ПП Євротрест про перерахування 100% орендної плати на розрахунковий рахунок орендодавця, тобто ПАТ Укрзалізниця.

Судовою колегією встановлено, що до даного договору, сторонами неодноразово вносились зміни, щодо строку дії договору та корегування орендної плати шляхом нарахування індексу інфляцій.

Так, останній раз, 25.04.2018 сторонами було домовлено внести зміни до п. 3.3 договору, яким орендну плату за квітень 2018 року до завершення дії договору визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за звітний місяць. Також пункт 10.1 викладено в наступній редакції: «Цей договір діє з 01 квітня 2018 до 30 червня 2018 року включно без подальшого продовження».

Слід зазначити, що додаткові договори та зміни до договору сторонами укладено в письмовій формі, підписано уповноваженими представниками та їх підписи засвідчено печатками, що є правомірним правочином.

Як вбачається з позовної заяви, позивач неодноразово листами від 20.05.2018 та 19.07.2018 повідомляв відповідача про те, що в подальшому договір оренди не буде продовжуватися і закінчить свою дію 30.06.2018.

03.07.2018 позивачем було складено акт обстеження нерухомого майна з якого вбачається, що орендар був повідомлений про закінчення терміну дії договору оренди, однак останній продовжував користуватися приміщенням.

01.11.2018 сторонами було складено акт приймання-передачі нерухомого майна, згідно якого відповідач повернув позивачу орендоване нерухоме майно.

У зв`язку з несвоєчасним поверненням об`єкта оренди за період з 01.07.2018 по 31.10.2018 позивач здійснив нарахування 76 725,26грн неустойки (в тому числі 8 504,28грн ПДВ), зокрема: за липень позивач нарахував 20 187,08грн неустойки (виходячи з розміру орендної плати 8 411,30грн + 20%ПДВ), за серпень 18 504,82грн неустойки (виходячи з розміру орендної плати 8 411,30грн + 20%ПДВ); за вересень 18 856,40грн (виходячи з розміру орендної плати 8 571,09грн + 20%ПДВ); за жовтень - 19 176,96грн (виходячи з розміру орендної плати 8 716,80грн + 20%ПДВ). З розрахунку позивача вбачається, що відповідач частково оплатив нараховану йому неустойку, сплативши 40 932,55грн, відтак позивач зверунвся до суду з вимогою про стягнення 35 792,71грн неустойки.

При перегляді рішення місцевого господарського суду судова колегія Західного апеляційного господарського суду керувалась наступним:

Згідно з ч.1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно зі ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Правовідносини сторін у даній справі виникли на підставі укладеного сторонами договору нерухомого державного майна.

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 526 ЦК України, ч. 1 ст. 193 ГК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та закону.

Згідно з ч. 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити всіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

У відповідності до ст. 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як встановлено судом, спірний договір (зі змінами та доповненнями) було укладено до 30.06.2018 без подальшого продовження.

Крім того, позивач, до закінчення дії договору, так і після 30.06.2018 звертався до відповідача з листами, що договір на новий строк продовжуватися не буде і припинить свою дію відповідно до п. 10.1 договору (в останній редакції) 30.06.2018р. Докази направлення листів на адресу відповідача містяться в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 ЗУ Про оренду державного та комунально майна у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Відповідно до п. 10.8 та 10.9. договору у разі припинення або розірвання цього договору, майно протягом трьох робочих днів повертається орендарем балансоутримувачу. Майно вважається повернутим з моменту підписання орендарем та балансоутримувачем згідно акту приймання-передачі, один примірник якого скеровується орендодавцю. Обов`язок щодо складання акту покладається на орендаря.

Як вбачається з матеріалів справи, після закінчення терміну дії договору відповідач орендоване майно не повернув, а лише 01.11.2018 сторонами було складено акт приймання-передачі. Більше того, протягом спірного позадоговірного періоду, відповідач продовжував здійснювати щомісячні платежі на користь позивача в розмірі орендної плати за договором включно по дату фактичного повернення майна. Таким чином, за даний період всього було сплачено 40 932,55 грн.

В силу приписів ч.2 ст. 785 ЦК України, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

З огляду на наведене, суд погоджується з доводами позивача про наявність підстав для нарахування відповідачу за спірний позадоговірний період користування майном неустойки у розмірі повідної орендної плати відповідно до ч.2 ст. 785 ЦК України, однак, як зазначив скаржник та не заперечив позивач, на суму орендної плати останнім було нараховано податок на додану вартість у розмірі 20 %.

З приводу зазначено, судова колегія зазначає наступне.

Частина 2 ст. 785 ЦК України є особливим заходом цивільної відповідальності (неустойкою), яка визначається в розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення повернення її наймодавцеві у разі припинення договору найму.

Відповідно до п. 188.1 ст. 188 ПК України при розрахунку розміру неустойки згідно із ч. 2 ст. 785 ЦК України за неповернення майна з оренди після припинення дії договору найму не включається ПДВ, який мав би сплачуватися орендарем орендодавцю у випадку правомірного користування майном.

Аналогічну правову позицію зазначено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду у справі № 916/1319/19, на яку покликається скаржник.

З огляду на наведене судова колегія приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного розрахунку.

Як уже було зазначено вище, спірний договір припинив свою дію 30.06.2018.

Відповідач користувався приміщенням після закінчення дії договору по 01.11.2018.

Відтак період користування спірним приміщенням після закінчення дії договору оренди становить 4 місяці: липень-жовтень 2018.

Орендна плата з урахуванням індексу інфляції за липень 2018 (99,3) становила 8411,30 грн; за серпень 2018 (100,0) становила 8411,30 грн; за вересень 2018 (101,9) становила 8571,09грн; за жовтень 2018 (101,7) становила 8716,80 грн. Загальна сума орендних платежів за період липня-жовтня 2018року становить 34 110,49 грн (без ПДВ).

Подвійна плата орендна плата за спірний період становила 68 220,98 грн (34 110,49 грн *2) (без ПДВ).

Як зазначено позивачем у позовній заяві та не заперечується скаржником, останній частково сплатив на користь позивача 40 932,55 грн, відтак сума неустойки, яка підлягає до стягнення з відповідача становить 27 288,43 грн (68 220,98 грн - 40 932,55 грн).

Однак, суд першої інстанції стягнув з відповідача 35 792,71 грн неустойки, з включенням ПДВ в сумі 8 504,28грн, який, як зазначено вище, не підлягав нарахуванню.

Щодо заперечень висловлених відповідачем у відзиві на позовну заяву про застосування строку позовної давності та необізнаності про припинення дії спірного договору, яку місцевим судом відхилено судова колегія погоджується, виходячи з наступного.

В обґрунтування поданої заяви відповідач зазначив, що на вимоги щодо стягнення неустойки (штрафу, пені) поширюється спеціальна (скорочена) позовна давність строком в 1 рік.

Однак, слід зазначити, що нарахування подвійної орендної плати позивачем нараховано відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України, отже, підставою для нарахування неустойки відповідачу було позадоговірне користування нерухомим майном.

В силу приписів ч.2 ст. 785 ЦК України, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

З аналізу вищенаведеного вбачається, що правова природа неустойки, яку позивач у даній справі просить стягнути з відповідача є іншою, аніж та, що передбачена п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Аналогічна правова позиція була викладена в постанові КГС ВС від 20.09.2019 у справі № 909/62/18, а саме: Частиною другою статті 785 ЦК України передбачено право наймодавця вимагати від наймача сплати неустойки в разі невиконання останнім обов`язку щодо повернення речі. Водночас господарським судам необхідно мати на увазі, що відповідна неустойка є самостійним заходом майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, що визначається законодавцем як подвійна плата за користування річчю за час прострочення, і тому щодо неї застосовується загальна, а не спеціальна позовна давність.

Щодо необізнаності відповідача про закінчення дії спірного договору слід зазначити, що 25.04.2018 сторонами було домовлено внести зміни до п. 3.3 договору та до п. 10.1, останнім пунктом якого сторони погодили строк дії договору до 30.06.2018 та зазначили «включно без подальшого продовження».

Окрім того, в матеріалах справи наявні два листи позивача про відмову у пролонгації договору оренди, а саме від 20.04.2018 та 19.07.2018 на який покликається відповідач.

Також, 03.07.2018 (вже після закінчення терміну дії договору) відповідачем було складено акт обстеження нерухомого майна, в якому зазначено повторно про припинення дії договору та необхідність повернення орендованого майна балансоутримувачу. На вказаному акті обстеження є підпис директора відповідача.

Таким чином, на підставі вищенаведених доказів, місцевим господарським судом вірно встановлено, що позивач належним чином протягом місяця після закінчення дії договору оренди повідомив відповідача про його не продовження на новий строк.

Також, судом вірно зазначено, що законодавством не визначено форми, в якій здійснюється повідомлення орендодавця про припинення дії договору. Тому, заперечення відповідача стосовно того, що акт обстеження не відповідає формі в якій вчиняються такі дії є безпідставними.

Висновок апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно зі ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтями 76, 77 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставин, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції, підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу відповідача належить задоволити, рішення Господарського суду Львівської області від 23.02.2021 у справі № 914/3389/20 в частині стягнення з відповідача суми податку на додану вартість, включеного до складу неустойки, в розмірі 8 504,28грн -скасувати, та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В решті рішення про стягнення 27 288,43 грн неустойки та 1602,57 грн судового збору - залишити без змін.

Судові витрати в суді апеляційної інстанції.

Згідно з п.2 ч.1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Відтак належить здійснити розподіл судового збору з урахуванням задоволених позовних вимог та стягнути з відповідача на користь позивача 1602,57 грн судового збору за розгляд справи судом першої інстанції.

Судовий збір, сплачений відповідачем при поданні апеляційної скарги, підлягає відшкодуванню відповідачу за рахунок позивача пропорційно до задоволених апеляційних вимог в сумі 749,15 грн.

Керуючись ст.ст.129, 252, 269, 270, 275, 277, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства Євротрест від 15.03.2021 (вх. суду від 18.03.2021 №01-05/978/21) - задоволити.

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 23.02.2021 у справі № 914/3389/20 в частині стягнення з Приватного підприємства Євротрест на користь Акціонерного товариства Українська залізниця в особі філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд 8 504,28грн сум податку на додану вартість, включеного до складу неустойки скасувати.

В цій частині прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В іншій частині рішення залишити без змін.

2.Викласти пункти 1, 2 резолютивної частини рішення Господарського суду Львівської області від 23.02.2021 у справі № 914/3389/20 у наступній редакції:

« 1. Позовні вимоги Акціонерного товариства Українська залізниця в особі філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд - задоволити частково.

2.Стягнути з Приватного підприємства Євротрест (79060, м. Львів, вул. Наукова, 58/46, ) на користь Акціонерного товариства Українська залізниця в особі філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд (03035, м. Київ, вул. Льва Толстого, 61, ) 27 288,43 грн неустойки та 1602,57 грн витрат по сплаті судового збору.».

3. Стягнути з Акціонерного товариства Українська залізниця в особі філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд (03035, м. Київ, вул. Льва Толстого, 61, ) на користь Приватного підприємства Євротрест (79060, м. Львів, вул. Наукова, 58/46, ) 749,15 грн судових витрат за перегляд рішення в апеляційному порядку.

Головуючий (суддя-доповідач): Т.Б. Бонк

Судді С.М.Бойко

В.М.Гриців