ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" травня 2021 р. Справа№ 925/1443/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання Линник А.М.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 13.05.2021

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Черкаської області від 08.09.2020 (повний текст підписано 16.09.2020) та на додаткове рішення Господарського суду Черкаської області від 13.10.2020 (повний текст підписано 20.10.2020)

у справі № 925/1443/19 (суддя Кучеренко О.І.)

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Уманського комунального підприємства "Уманьтеплокомуненерго"

про стягнення 441580,67 грн.

та за зустрічним позовом Уманського комунального підприємства "Уманьтеплокомуненерго"

до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про визнання недійсним пункту договору

В судовому засіданні 13.05.2021 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2019 Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулося у Господарський суд Черкаської області з позовом до Уманського комунального підприємства «Уманьтеплокомуненерго» про стягнення 441580,67 грн за прострочення виконання зобов`язання з своєчасної оплати за поставлений природний газ згідно з договором постачання природного газу від 06.09.2016 №2329/1617-ТЕ-36, у тому числі: 288302,22 грн пені, 112463,49 грн 3% річних, 40814,96 грн інфляційних та відшкодування судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за укладеним між сторонами договором позивач передав, а відповідач прийняв природний газ, проте у визначений договором строк відповідач своєчасно не розраховувався, допустивши прострочення оплати його вартості, що стало підставою для нарахування штрафних санкцій та інших нарахувань, обов`язок зі сплати яких передбачено договором та діючим законодавством.

02.01.2020 від Уманського комунального підприємства «Уманьтеплокомуненерго» до суду надійшла зустрічна позовна заява про визнання недійсним пункту 10.3 договору постачання природного газу від 06.09.2016 №2329/1617-ТЕ-36, який укладений між позивачем та відповідачем, у якій заявник просить поновити йому пропущений строк для подання зустрічної позовної заяви та прийняти її для спільного розгляду з первісним позовом. Зустрічна заява обґрунтована тим, що спори за первісною та зустрічною позовними заявами є взаємопов`язаними, задоволення зустрічного позову може виключити задоволення первісного позову, підставою для визнання недійсним пункту договору заявник зазначає порушення статті 233 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 21.01.2020 відмовлено Уманському комунальному підприємству «Уманьтеплокомуненерго» у поновленні строку на подання зустрічної позовної заяви, повернуто зустрічну позовну заяву Уманського комунального підприємства «Уманьтеплокомуненерго» до Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про визнання недійсним пункту договору з доданими до неї документами заявнику.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 03.02.2020 зупинено провадження у справі до перегляду ухвали від 21.01.2020 Північним апеляційним господарським судом.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2020 ухвалу Господарського суду Черкаської області від 21.01.2020 скасовано.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 20.03.2020 прийнято до провадження зустрічний позов Уманського комунального підприємства «Уманьтеплокомуненерго» до спільного розгляду з первісним позовом.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 13.10.2020 у справі №925/1443/19 первісний позов задоволено частково.

Стягнуто з Уманського комунального підприємства «Уманьтеплокомуненерго» на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 575,34 грн річних та 8,63 грн судового збору. В іншій частині первісного позову відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.

Задовольняючи позов в частині стягнення 575,34 грн. 3% річних, суд виходив з того, що встановлені судом фактичні обставини та наведений позивачем розрахунок свідчить про те, що незважаючи на те, що часткова оплата згідно спільного протокольного рішення у сумі - 3 500 000,00 грн. і змінила порядок оплати за отриманий у 2017 році газ, проте, сплачені відповідачем суми не були своєчасно сплачені позивачу за отриманий газ загальною вартістю 6 875 130,52 грн.

Відмовляючи в іншій частині первісного позову, суд виходив з того, що є безпідставним нараховування пені, 3% річних та інфляційних витрат за 2016 рік, у зв`язку з прострочення виконання зобов`язань за договором, оскільки прийняті спільні протокольні рішення змінили порядок розрахунків за отриманий згідно з договором природний газ, при цьому у наданому позивачем розрахунку пені, інфляційних та річних не враховано ці положенням, тому у суду відсутні підстави для висновку, що оплата отриманого у 2016 році газу була здійсненна відповідачем поза межами і строками, які були встановлені спільними протокольними рішеннями.

Додатковим рішенням Господарського суду Черкаської області від 13.10.2020 у справі №925/1443/19 стягнуто з Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на користь Уманського комунального підприємства «Уманьтеплокомуненерго» 2 102,00 грн. судового збору (за подання апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 21.01.2020), та 24 111,86 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Додаткове рішення мотивовано тим, що суд відмовив у задоволенні зустрічного позову, то сума сплачена адвокату за надання правничої допомоги у цій частині до відшкодування не підлягає, тобто витрати на адвокатську допомогу, які підлягають розподілу становить 24 143,25 грн. (27893,25-3750,00). Враховуючи, що позовні вимоги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» задоволені на суму 575,34 грн., що становить 0,13 відсотка від суми заявлених позовних вимог, відповідно до відшкодування з підлягає сума у розмірі 24 111,86 грн. (34143,25*99,87%).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач за первісним позовом 12.10.2020 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення, яким було відмовлено у задоволенні 288 302,22 грн. пені, 22 059,29 грн. 3 % річних, 32 462,76 грн. інфляційних втрат скасувати та прийняти нове про задоволення первісного позову.

Апеляційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням судом норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до наступного.

Апелянт не погоджується з рішенням суду першої інстанції та вказує, що договір постачання природного газу є належною підставою у розумінні ст. 11 ЦК України, зокрема щодо розрахунків у належні строки за отриманий природний газ. Матеріали справи підтверджують факт порушення з боку відповідача строків розрахунку за отриманий природний газ.

Суд першої інстанції, здійснюючи перерахунок у своєму рішенні не навів розрахунку, який призвів саме до часткового задоволення позовних вимог у частині 3% річних, також відмовляючи у задоволенні пені у повному обсязі, суд не здійснив повного та належного аналізу розрахунку та не звернув уваги на умови договору.

Апелянт зазначає, що в оскаржуваному рішенні не враховано жодного аргументу, доводу чи доказу позивача, не зазначено мотивів такого неврахування, чим порушено вимоги ст. ст. 7, 86, 238, ГПК України, що призвело до прийняття неправильного рішення.

Апелянт зазначає, що не погоджується з додатковим рішенням суду першої інстанції, посилається на його прийняття при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи. З огляду на обставини справи (предмет позову), справа не є складною і підготовка її до розгляду не потребує аналізу великої кількості норм чинного законодавства, значних затрат часу та зусиль, а відтак позивач вважає, що визначений відповідачем розмір судових витрат є недоведений, документально не обгрунтований та не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзивах на апеляційні скарги представник відповідача заперечує проти доводів позивача, викладених в них та просить відмовити Акціонерному товариству "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Господарського суду Черкаської області від 08.09.2020 у справі №925/1443/19 та додаткове рішення Господарського суду Черкаської області від 13.10.2020 залишити без змін.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача 28.10.2020 передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Тищенко А.І., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.11.2020 поновлено позивачу строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 10.12.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.12.2020, у зв`язку з виходом судді Михальської Ю.Б. у відпустку з 10.12.2020 по 11.12.2020 включно, колегією суддів розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Черкаської області від 08.09.2020 у справі №925/1443/19 призначено на 11.02.2021.

Відповідно до витягу з протоколу передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді - доповідачу) (складу суду) Північного апеляційного господарського суду від 07.12.2020 апеляційну скаргу позивача за первісним позовом передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Тищенко А.І., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.12.2020 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на додаткове рішення Господарського суду Черкаської області від 13.10.2020 у справі №925/1443/19 поновлено строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 11.02.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.02.2021 оголошено перерву у справі на 18.03.2021.

18.03.2021 розгляд справи №925/1443/19 не відбувся у зв`язку з перебуванням судді Михальської Ю.Б. на лікарняному.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.04.2021 після виходу судді Михальської Ю.Б. з лікарняного розгляд справи №925/1443/19 призначено на 13.05.2021.

Явка представників сторін

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 13.05.2021 апеляційні скарги просив задовольнити, оскаржувані рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову та відмову у стягненні витрат на правову допомогу відповідача.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 13.05.2021 заперечував проти задоволення апеляційних скарг, просив їх відхилити, а оскаржувані рішення та додаткове рішення залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

06.09.2016 між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (постачальником - позивач у справі), в особі начальника Департаменту реалізації газу Лужанського В.Г., який діє на підставі довіреності від 13.06.2016 №14-96, та Уманським комунальним підприємством «Уманьтеплокомуненерго» (споживачем - відповідач у справі), в особі директора Гуртовенко Ю.О. що діє на підставі Статуту, було укладено договір постачання природного газу №2329/1617-ТЕ-36 (далі - договір, а.с. 21-29) на період жовтень 2016 року - березень 2017 року.

Відповідно до пункту 1.2 договору встановлено, що природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

Ціна за 1000 куб м природного газу за цим договором становить 4942,00 грн, крім того, податок на додану вартість - 20%. Усього до сплати разом з податком на додану вартість 5930,40 грн (пункт 5.2 договору).

Порядок та умови проведення розрахунків сторонами узгоджено у розділі 6 договору. Оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100 відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця наступного за місяцем поставки газу (пункт 6.1 договору).

Сторони погодили, що у будь-якому випадку споживач зобов`язаний своєчасно та у повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ відповідно до пункту 6.1 договору - у разі коли на поточний рахунок із спеціальним режимом використання споживача надходить недостатньо коштів для своєчасної оплати використаного природного газу (пункт 6.2.2 договору).

У пункті 8.2 договору закріплено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно з пунктом 6.1 цього договору, він зобов`язується сплатити постачальнику пеню у розмірі 21 % річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогами про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних становить 5 років (пункт 10.3 договору)

У пункті 11.3 договору сторони погодили порядок внесення змін до договору. Усі зміни і доповнення до цього договору оформляються письмово та підписуються уповноваженими представниками сторін, крім випадків зазначених пунктах 11.5 та 11.6 цього договору.

23.01.2017 між сторонами підписано Додаткову угоду №1 до договору (а.с. 30-31).

На виконання умов договору позивач передав, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 45 469 859,40 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.10.2016, від 30.11.2016, від 31.12.2016 та від 31.03.2017 (а.с. 32-35) та не заперечується учасниками справи.

Судом також встановлено, що на підставі постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій від 11.01.2005 №20, між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Черкаській області, Департаментом фінансів Черкаської обласної державної адміністрації, Фінансовим управлінням Уманської міської ради Черкаської області, Уманським комунальним підприємством «Уманьтеплокомуненерго» та Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» було підписано Спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України та проведені відповідні оплати, а саме:

- спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ №249 за рахунок коштів Загального фонду Державного бюджету від 18.01.2017 (Т.1 а.с. 40-43), за умовами якого Уманське комунальне підприємство «Уманьтеплокомуненерго» перераховує Національній акціонерній компанії «Нафтогаз України» кошти в сумі 13884991,10 грн, у тому числі ПДВ 2314165,18 грн, за природний газ за 2016 рік згідно з договором від 06.09.2016 №2329/1617-ТЕ-36 із записом у графі «призначення платежу» «Постанова КМУ від 11.01.2005 №20, за природний газ за 2016 рік, договір від 06.09.2016 №2329/1617-ТЕ-36, у тому числі ПДВ 2314165,18 грн»;

- спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ №1032 за рахунок коштів Загального фонду Державного бюджету від 16.02.2017 (Т.1 а.с. 44-47), за умовами якого Уманське комунальне підприємство «Уманьтеплокомуненерго» перераховує Національній акціонерній компанії «Нафтогаз України» кошти в сумі 9906393,00 грн, у тому числі ПДВ 1651065,50 грн, за природний газ за 2016 рік згідно з договором від 06.09.2016 №2329/1617-ТЕ-36 із записом у графі «призначення платежу» «Постанова КМУ від 11.01.2005 №20, за природний газ за 2016 рік, договір від 06.09.2016 №2329/1617-ТЕ-36, у тому числі ПДВ 1651065,50 грн»;

- спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ №1499 за рахунок коштів Загального фонду Державного бюджету від 13.03.2017 (Т.1 а.с. 48-51), за умовами якого Уманське комунальне підприємство «Уманьтеплокомуненерго» перераховує Національній акціонерній компанії «Нафтогаз України» кошти в сумі 2500000,00 грн, у тому числі ПДВ 416666,67 грн, за природний газ за 2016 рік згідно з договором від 06.09.2016 №2329/1617-ТЕ-36 із записом у графі «призначення платежу» «Постанова КМУ від 11.01.2005 №20, за природний газ за 2016 рік, договір від 06.09.2016 №2329/1617-ТЕ-36, у тому числі ПДВ 416666,67 грн»;

- спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ №2110 за рахунок коштів Загального фонду Державного бюджету від 12.04.2017 (Т.1 а.с. 52-55), за умовами якого Уманське комунальне підприємство «Уманьтеплокомуненерго» перераховує Національній акціонерній компанії «Нафтогаз України» кошти в сумі 3500000,00 грн, у тому числі ПДВ 583333,33 грн, за природний газ за 2017 рік згідно з договором від 06.09.2016 №2329/1617-ТЕ-36 із записом у графі «призначення платежу» «Постанова КМУ від 11.01.2005 №20, за природний газ за 2017 рік, договір від 06.09.2016 №2329/1617-ТЕ-36, у тому числі ПДВ 583333,33 грн».

Відповідно до розділу 1 вищевказаних протокольних рішень, предметом спільного протокольного рішення є організація проведення сторонами взаєморозрахунку відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій» (далі по тексту - постанова КМУ №20).

Згідно пункту 2.6 розділу 2 протокольних рішень, визначено порядок проведення взаєморозрахунків, а саме: сторона (Уманське комунальне підприємство «Уманьтеплокомуненерго») перераховує стороні останній (Національній акціонерній компанії «Нафтогаз України») кошти за природний газ за 2016-2017 рік згідно з договором постачання природного газу від 06.09.2016 №2329/1617-ТЕ-36 із записом у графі «призначення платежу» «Постанова КМУ від 11.01.2005 №20», за природний газ за 2016-2017 роки, договір від 06.09.2016 №2329/1617-ТЕ-36».

Розділом 3 протокольних рішень передбачено, що з метою реалізації цього спільного протокольного рішення сторони зобов`язуються: забезпечити подання до органів Державної казначейської служби України належним чином оформлених спільних протокольних рішень та платіжних доручень згідно з Порядком проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання та електроенергію, затвердженим наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Міністерства фінансів України від 03.08.2015 №493/688; перерахувати кошти наступній Стороні, а Сторона остання - до загального фонду Державного бюджету України не пізніше наступного дня після їх зарахування на рахунок; оперативно обмінюватись наявною інформацією, виходячи з принципів задоволення взаємних інтересів у процесі реалізації цього спільного протокольного рішення; забезпечити проведення розрахунків відповідно до цього спільного протокольного рішення та з урахуванням укладених договорів на розрахунково-касове обслуговування, якими може передбачатися, що у разі несвоєчасного надання учасниками розрахунків платіжних документів органи Державної казначейської служби України своїм платіжним дорученням можуть самостійно перераховувати кошти за схемою, передбаченою цим спільним протокольним рішенням.

Сторони, що підписали спільні протокольні рішення, несуть відповідальність за недотримання вимог Постанови КМУ від 11.01.2005 №20 та Порядку проведення розрахунків і невиконання своїх зобов`язань за спільними протокольним рішенням про організацію взаєморозрахунків відповідно до законодавства України (пункт 4 спільних протокольних рішень).

За умовами вищевказаних спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків передбачалося надання державою коштів на погашення заборгованості, а також змінювалися строки виконання боржником грошових зобов`язань перед кредитором, які виникли на підставі договору постачання природного газу від 06.09.2016 №2329/1617-ТЕ-36.

Так, за змістом пункту 3 спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків, сторони зобов`язалися перерахувати кошти наступній стороні не пізніше наступного дня після зарахування коштів на їх рахунок; забезпечити проведення розрахунків відповідно до спільного протокольного рішення та з урахуванням укладених договорів на рахунково-касове обслуговування, якими може передбачатися, що у разі несвоєчасного надання учасниками розрахунків платіжних документів органи Державної казначейської служби України своїм платіжним дорученням можуть самостійно перераховувати кошти за схемою, передбаченою спільним протокольним рішенням.

Неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань стало підставою для нарахування позивачем 288302,22 грн пені, 112463,49 грн 3% річних, 40814,96 грн інфляційних та підставою для звернення позивача до суду для захисту порушеного права та примусового стягнення нарахованих сум, що є предметом спору.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

Як встановлено судом між сторонами у справі виникли та існують договірні відносини оплатної поставки природного газу, як різновиду товару, на підставі письмового строкового оплатного двостороннього договору.

За правовою природою договір постачання природного газу, який укладений між позивачем та відповідачем є договором поставки.

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Стаття 712 Цивільного кодексу України також регулює відносини, що виникають із договору поставки. Так, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Укладений сторонами договір підписаний повноважними представниками сторін, підписи яких скріплені печатками підприємств, містить всі істотні умови для договорів даного виду, дійсність його сторонами визнається.

Відповідно до умов укладеного між сторонами договору, газ, що продавався за цим договором, повинен був бути використаний покупцем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню. На його виконання позивач, передавав відповідачу протягом жовтня 2016 року-березня 2017 року природний газ на загальну суму 45 469 859,40 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу в обсягах, які визначені у договорі, а відповідач зобов`язався його оплатити у строки, визначені договором.

За умовами договору, оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100 відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця наступного за місяцем поставки газу.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач несвоєчасно оплачував вартість отриманого газу чим порушив умови господарського зобов`язання. Остаточна сплата основного боргу відповідачем проведена 28.04.2017.

Водночас, судом встановлено, що спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків за природний газ, які були прийняті та підписані їх учасниками: Головним управлінням Державної казначейської служби України у Черкаській області, Департаментом фінансів Черкаської обласної державної адміністрації, Фінансовим управлінням Уманської міської ради Черкаської області, Уманським комунальним підприємством «Уманьтеплокомуненерго» та Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» на підставі Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій від 11.01.2005 №20, було вирішено провести оплату вартості отриманого відповідачем природного газу за 2016 рік, згідно з договором №2329/1617-ТЕ-36 від 06.09.2016. На виконання зазначених спільних протокольних рішень, позивачу перераховано кошти за спожитий природний газ, що не заперечується позивачем.

Укладаючи спільні протокольні рішення, позивач і відповідач керувалися спеціальними нормативно-правовими актами, зокрема, постановою Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005, якою затверджено Порядок перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Міністерства фінансів України від 03.08.2015 №493/688, яким затверджено Порядок проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання електроенергію.

Відповідно до пунктів 1.1 - 1.3 Порядку проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію, затвердженого наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Міністерства фінансів України від 03.08.2015 №493/688 (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин), цей Порядок визначає взаємовідносини між органами Державної казначейської служби України, департаментами фінансів обласних державних адміністрацій, Департаментом фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - відповідні департаменти фінансів), Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України», ДП «Енергоринок» та іншими учасниками розрахунків за природний газ, теплопостачання та електроенергію, що проводяться відповідно до Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року №20. Розрахунки, передбачені в пункті 1.1 цього розділу, проводяться за згодою сторін на підставі актів звіряння за нарахованими пільгами, субсидіями та компенсаціями населенню (далі - акти звіряння) або договорів, що визначають обсяг щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг) (далі - договори), і спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, форма якого наведена у додатку 1 до цього Порядку; спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за електроенергію, форма якого наведена у додатку 2 до цього Порядку; спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за електроенергію та природний газ, форма якого наведена у додатку 3 до цього Порядку. Схеми розрахунків узгоджують відповідні департаменти фінансів спільно з постачальниками та/або транспортувальниками ресурсів (товарів, послуг). Відповідні органи Державної казначейської служби України (далі - органи Казначейства) контролюють проведення розрахунків від початку розрахунків до зарахування податків до Державного бюджету України або на рахунок в системі електронного адміністрування податку на додану вартість.

Згідно з пунктами 2.1 - 2.3 вищевказаного Порядку, постачальники та/або транспортувальники ресурсів (товарів, послуг), які виявили бажання здійснити розрахунки відповідно до Порядку, складають щомісяця до 10 числа з розпорядниками коштів акти звіряння, а в разі проведення відповідних розрахунків з попередньої оплати ресурсів (товарів, послуг) на строк не більше одного місяця постачальники та/або транспортувальники ресурсів (товарів, послуг) визначають договірну величину споживання ресурсів (товарів, послуг), про що укладають відповідний договір з розпорядниками коштів. Один примірник акту звіряння або договору надається місцевому фінансовому органу для складання зведеного реєстру актів звіряння або договорів. Зведені реєстри актів звіряння або договорів підписуються керівниками місцевих фінансових органів, постачальників та/або транспортувальників ресурсів (товарів, послуг) та надаються відповідним департаментам фінансів. Відповідні департаменти фінансів узагальнюють отримані дані та подають їх щомісяця до 20 числа Державній казначейській службі України (далі - Казначейство України) та відповідним головним управлінням Державної казначейської служби України в областях, місті Києві (далі - головні управління Казначейства) у формі узгоджених з постачальниками та/або транспортувальниками ресурсів (товарів, послуг) спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків разом з відповідними зведеними реєстрами актів звіряння або реєстрами договорів за підписами керівників відповідних департаментів фінансів, постачальників та/або транспортувальників ресурсів (товарів, послуг).

Пунктом 2.7 зазначеного Порядку встановлено, що розпорядники коштів за рахунок отриманих субвенцій із загального фонду Державного бюджету України здійснюють розрахунки за природний газ, теплопостачання та електроенергію шляхом перерахування коштів на рахунки постачальників та/або транспортувальників ресурсів (товарів, послуг), відкриті в органах Казначейства, в разі проведення розрахунків за електроенергію - на поточні рахунки із спеціальним режимом використання енергопостачальників, відкриті в уповноваженому банку.

Отже, спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ за рахунок коштів загального фонду державного бюджету є частиною законодавства, оскільки укладені на виконання постанови Кабінету Міністрів України, а тому є обов`язковими для виконання всіма сторонами.

Підписання сторонами спільних протокольних рішень і виконання їх положень, а також положень постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20, наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Міністерства фінансів України від 03.08.2015 №493/688 свідчить, що сторони фактично погодились, що оплата за природний газ за договором №2329/1617-ТЕ-36 підлягає погашенню шляхом здійснення взаєморозрахунків на підставі спільних протокольних рішень. Тим самим сторони змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, наданих відповідно до договору №2329/1617-ТЕ-36. Тобто, виховуючи спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків, сторони узгодили порядок проведення розрахунків, змінивши строки виконання боржником зобов`язань перед кредитором, які виникли на підставі договору.

Відповідно до статті 6 Господарського кодексу України, свобода підприємницької діяльності обмежується відповідними законами, крім того господарювання в Україні може мати обмеження з боку держави (державних органів) для регулювання економічних процесів у зв`язку з необхідністю забезпечення соціальної спрямованості економіки, добросовісної конкуренції у підприємництві, екологічного захисту населення, захисту прав споживачів та безпеки суспільства і держави.

На підставі частини 4 статті 179 Господарського кодексу України, при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відповідач позбавлений можливості самостійно впливати на своєчасність розрахунків, тому як державою фактично визначено спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, що, по суті, усуває відповідача від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає у автоматичному перерахуванні зі спеціальних рахунків грошових коштів на рахунки позивача за визначеними нормативами.

При цьому, навіть дотримання запропонованого державою алгоритму дій для забезпечення розрахунків за договорами купівлі-продажу природного газу між постачальником зі спеціальними обов`язками та споживачем не створює передумов для безумовного своєчасного перерахування коштів на рахунок продавця природного газу у встановленому порядку. Відповідач не може керуватися загальними принципами здійснення господарської діяльності на власний розсуд за наявності покладених на нього зобов`язань з безперебійного забезпечення споживачів теплопостачанням, оскільки повинен діяти виключно в межах норм чинного законодавства, що регулює енергетичну галузь.

Слід також зазначити, що незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами по договору в частині, яку держава компенсує за рахунок коштів державного бюджету, регулюються нормами адміністративного, зокрема, бюджетного законодавства, і застосування та чинність яких не залежить від того , чи передбачали сторони у договорі відповідні умови. Тобто , підписавши спільні протокольні рішення, сторони погодились з тим, що між ними встановлюється інший, а не той, що був врегульований договором, порядок розрахунків.

Отже, розрахунки між сторонами договору від 06.09.2016 №2329/1617-ТЕ-36 здійснювались двома способами: укладенням спільних протокольних рішень та коштами, які перераховувались відповідачем на користь позивача виключно з рахунку із спеціальним режимом використання у відповідності до частини 1 пункту 6.2 договору.

Як встановлено судом за умовами договору, поставка газу відбувалася протягом 2016 -2017 року. Згідно з актами приймання-передачі природного газу у 2016 році позивач поставив відповідачу природний газ на суму 38 594 728,88 грн у 2017 - на суму 6 875 130,52, а всього на загальну суму 45 469 859,40 грн.

Як зазначено у наведених спільних протокольних рішеннях, відповідачу було перераховано за природний газ за 2016 рік згідно з договором №2329/1617-ТЕ-36 від 06.09.2016 суму 26 291 384,10 грн, а за природний газ, який поставлений за цим же договором у 2017 році - 3 500 000,00 грн.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, протягом 2016 року відповідачем було проведена часткова оплата поставленого газу, інша частина оплати газу відбулася згідно з спільними протокольними рішеннями.

Згідно з частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За приписом статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інше не встановлено договором.

Дія застосування штрафних санкцій та відповідальності за прострочку виконання грошового зобов`язання необхідною умовою є факт невиконання або прострочки виконання зобов`язання.

Необхідною умовою для застосування норми частини другої 625 Цивільного кодексу України та санкцій, передбачених умовами договору, у подібних правовідносинах є факт здійснення оплати поза межами порядку і строків, встановлених спільними протокольними рішеннями.

Водночас, як зазначено вище прийняті спільні протокольні рішення змінили порядок розрахунків за отриманий згідно з договором природний газ, при цьому у наданому позивачем розрахунку пені, інфляційних та річних не враховано ці положенням, тому у суду відсутні підстави для висновку, що оплата отриманого у 2016 році газу була здійсненна відповідачем поза межами і строками, які були встановлені спільними протокольними рішеннями.

Аналогічна правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду за результатами розгляду аналогічних справ, а саме: від 11.09.2018 у №907/327/16, від 18.09.2018 у справі №906/1075/17, від 14.08.2018. у справі №924/1090/17 та від 04.12.2018 у справі №927/276/18.

Отже безпідставним є нараховування пені, 3% річних та інфляційних витрат за 2016 рік, у зв`язку з прострочення виконання зобов`язань за договором.

Щодо нарахованих позивачем 3% річних за прострочення оплати отриманого у березні 2017 року газ, то встановлені судом фактичні обставини та наведений позивачем розрахунок свідчить про те, що незважаючи на те, що часткова оплата згідно спільного протокольного рішення у сумі - 3 500 000,0 грн і змінила порядок оплати за отриманий у 2017 році газ, проте, сплачені відповідачем суми не були своєчасно сплачені позивачу за отриманий газ загальною вартістю 6 875 130,52 грн, тому суд дійшов вірного висновку про стягнення 575,34 грн. 3% річних, які нараховані відповідачу за цей період.

Щодо зустрічного позову колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач повинен довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

За приписами статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зазначена норма кореспондується з положеннями частини першої статті 207 Господарського кодексу, згідно з якою господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Щодо тверджень позивача за зустрічним позовом про те, що спірний пункт 10.3 договору має бути визнаний недійсним у зв`язку з тим, що Уманське комунальне підприємство «Уманьтеплокомуненерго» було позбавлене можливості вільно обирати постачальника природного газу та змінювати його. Крім того, збільшення строків позовної давності стовно відповідальності підприємства є вкрай невигідними. Позивач за зустрічним позовом також стверджує, що договір вчинений ним під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, що відповідно до статті 233 Цивільного кодексу України є підставою для визнання даного правочину недійсним, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 233 Цивільного кодексу України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Для визнання правочину таким, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах необхідно встановити, що при його вчиненні особа не мала відповідної волі, оскільки її формування здійснюється за таких обставин, що змушує особу вчинити правочин на невигідних для себе умовах. Під тяжкими обставинами необхідно розуміти не будь-яке несприятливе матеріальне, фінансове, соціальне чи інше становище, а його крайні форми, наприклад, загроза банкрутства та інші обставини, для усунення чи пом`якшення яких необхідне термінове укладення правочину. Підставами визнання правочину, укладеного на вкрай невигідних умовах, може слугувати, наприклад, надзвичайно низька винагорода, порівняно з ціною відчуженої речі, виконаної роботи, наданої послуги. Однак для кваліфікації правочину за статтею 233 Цивільного кодексу необхідна обов`язкова наявність зазначених двох умов: такий правочин особа вчиняє добровільно (тут немає насильства), але вимушена це зробити під впливом тяжкої обставини.

Місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що заявником не доведено та належними доказами не підтверджено існування обставин, які б свідчили, що оспорюваний договір (чи його частина) був укладений під впливом тяжкої обставини, тому у суду відсутні правові підстави для визнання недійсним пункту 10.3 договору.

Щодо додаткового рішення від 13.10.2020, колегія суддів зазначає наступне.

15.09.2020 до суду надійшла заява Уманського комунального підприємства «Уманьтеплокомуненерго» від 09.09.2020 про ухвалення додаткового рішення, у якій заявник просить стягнути з Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» витрати, які пов`язані з правничою допомогою адвоката у розмірі 36300,00 грн та 14.09.2020 надійшла заява про стягнення з позивача за первісним позовом 2 102 грн. за подання апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 21.01.2020.

Відповідно до положень частин 1-3 статті 244 Господарського процесуального кодексу України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що потрібно виконати;

3) судом не вирішено питання про судові витрати.

Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення, у тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Частиною першою статті 123 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається, зокрема, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розглянувши заяву Уманського комунального підприємства «Уманьтеплокомуненерго» від 08.09.2020 про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу суду від 21.01.2020, суд вважає її обґрунтованою з огляду на те, що постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2020 задоволено апеляційну скаргу Уманського комунального підприємства «Уманьтеплокомуненерго» на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 21.01.2020, якою відмовлено Уманському комунальному підприємству «Уманьтеплокомуненерго» у поновленні строку на подання зустрічної позовної заяви та повернуто зустрічну позовну заяву.

При цьому, приймаючи постанову від 03.03.2020 Північним апеляційним господарським судом було зазначено, що оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не вирішує спір по суті заявлених позовних вимог, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції відповідно до частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України не здійснюється.

Оскільки 08.09.2020 при прийнятті рішення у справі №925/1443/19 судом не було вирішене питання щодо розподілу судових витрат, а постановою Північного апеляційного господарського апеляційна скарга заявника була задоволена повністю, сплачений Уманським комунальним підприємством «Уманьтеплокомуненерго» судовий збір за подання апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 21.01.2020 у справі №925/1443/19 у розмірі 2 102,00 грн підлягає до відшкодування останньому за рахунок Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України».

Розглянувши заяву Уманського комунального підприємства «Уманьтеплокомуненерго» від 09.09.2020 про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката у розмірі 36300,00 грн., судом встановлено наступне.

У статті 123 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (частина перша статті 124 Господарського процесуального кодексу України).

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами (частина друга статті 126 Господарського процесуального кодексу України). Поряд з цим, згідно з вимогами частини восьмої статті 129 цього Кодексу розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до статті 16, 58 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Представником у суді може бути адвокат.

Відповідно до частини 3 статті 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро (організаційні форми адвокатської діяльності).

У свою чергу пункт 4 частини 1 статті 1 вказаного закону визначає, що договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

У статті 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Як зазначено вище, 08.09.2020 судом було прийнято рішення у справі №925/1443/19, у судовому засіданні представником відповідача за первинним позовом - адвокатом було заявлено, що докази на підтвердження понесених судових витрат будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

15.09.2020 до суду надійшла заява Уманського комунального підприємства «Уманьтеплокомуненерго» від 09.09.2020 про ухвалення додаткового рішення, у якій заявник просить стягнути з Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката у розмірі 36300,00 грн та надано відповідні докази.

На підтвердження понесених витрат з надання правничої допомоги заявником надано договір про надання правової допомоги від 27.12.2019, додаткову угоду №1 від 28.01.2020 до договору про надання правової допомоги, акти прийому-передачі наданих послуг від 01.04.2020, 26.05.2020, 12.08.2020, 08.09.2020, детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом та платіжні доручення: №631 від 27.12.2019 на суму 3018,75 грн, №623 від 26.12.2019 на суму 3018,75 грн, №729 від 28.01.2020 на суму 483,00 грн, №813 від 03.03.2020 на суму 3501,75 грн, №1011 від 04.06.2020 на суму 7365,75 грн, №1030 від 16.06.2020 на суму 3501,75 грн, №1123 від 11.08.2020 на суму 3501,75 грн, №1159 від 08.09.2020 на суму 3501,75 грн. Всього на суму 27893,25 грн.

Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до положень пункту 3 частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на те, що Господарським судом Черкаської області у справі №925/1443/19 розглядалися первинний та зустрічні позови, а також те що рішенням Господарського суду Черкаської області від 08.09.2020 первісний позов задоволено частково, а у задоволенні зустрічного відмовлено повністю, суд прийшов до таких висновків.

Як зазначено вище, на підтвердження оплати послуг представника Уманського комунального підприємства «Уманьтеплокомуненерго», заявником надано копії платіжних доручень на оплату адвокатських послуг на загальну суму 27893,25 грн. Як вбачається зі змісту пункту 5.1 договору про надання правової допомоги за надання правової допомоги клієнт сплачує адвокату винагороду (гонорар), яка складається з:

- винагороди за складання відзиву на позовну заяву у розмірі 3750,00 грн;

- винагороди за складання зустрічного позову у розмірі 3750,00 грн;

- винагороди за складання інших процесуальних документів 600,00 грн за кожну сторінку;

- винагороди за судове представництво адвокатом, прибуття, участь у судових засіданнях у розмірі 4350,00 грн за кожне судове засідання;

- винагороди за складання апеляційної скарги розмірі 6000,00 грн.

Оскільки суд відмовив у задоволенні зустрічного позову, то сплачена адвокату сума за надання правничої допомоги у цій частині до відшкодування не підлягає, тобто витрати на адвокатську допомогу, які підлягають розподілу становить 24143,25 грн (27893,25-3750,00). Враховуючи, що позовні вимоги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» задоволені на суму 575,34 грн, що становить 0,13 відсотка від суми заявлених позовних вимог, відповідно до відшкодування з підлягає сума у розмірі 24111,86 грн (34143,25*99,87%). Отже, заява Уманського комунального підприємства «Уманьтеплокомуненерго» від 09.09.2020 про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката підлягає до часткового задоволення. До стягнення з Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на користь Уманського комунального підприємства «Уманьтеплокомуненерго» підлягає 24111,86 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного відповідачем в апеляційній скарзі

АТ «НАК «Нафтогаз України» в апеляційній скарзі не зазначає жодної норми матеріального та процесуального права, яку порушив у своєму рішенні Господарський суд Черкаської області, разом із тим, всі існуючі заперечення зводяться лише до декларативного дублювання норм чинного законодавства.

Що стосується розрахунку Позивача (із зменшенням нарахованих інфляційних втрат та 3 % річних), колегія суддів зазначає наступне.

Так, оплата за отриманий природний газ за спірним договором постачання природного газу від 06.09.2016 № 2329/1617-ТЕ-36 (надалі - Договір) здійснювалась шляхом перерахунку сум коштів з поточного рахунку із спеціальним режимом використання відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.06.2014 № 217 та за рахунок фінансування пільг і субсидій населенню згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій» (надалі - Порядок № 20).

Судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно досліджено умови взаємовідносин між сторонами та визначено, що «прийняті спільні протокольні рішення змінили порядок розрахунків за отриманий згідно з договором природний газ, при цьому у наданому позивачем розрахунку пені, інфляційних та річних не враховано ці положенням, тому у суду відсутні підстави для висновку, що оплата отриманого у 2016році газу була здійсненна відповідачем поза межами і строками, які були встановлені спільними протокольними рішеннями.

Аналогічна правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду за результатами розгляду аналогічних справ, а саме: від 11.09.2018 у № 907/327/16, від 18.09.2018 у справі № 906/1075/17, від 14.08.2018 у справі № 924/1090/17 та від 04.12.2018 у справі № 927/276/18.

Судом також встановлено, що на підставі постанови Кабінету Міністрів України №20, між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Черкаській області, Департаментом фінансів Черкаської обласної державної адміністрації, Фінансовим управлінням Уманської міської ради Черкаської області, УКП «Уманьтеплокомуненерго» та АТ «НАК «Нафтогаз України» було підписано Спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України та проведені відповідні оплати, а саме: від 18.01.2017 № 249, № 1032 від 16.02.2017, № 1499 від 13.03.2017 та № 2110 від 12.04.2017, що підтверджують рішення про перерахування Фінансовим управлінням Уманської міської ради до УКП «Уманьтеплокомуненерго» субсидій за період із грудня 2016 року по березень 2017 року у сумі 29 791384,10 грн, а також від 18.01.2017 № 248, що підтверджує рішення про перерахування Фінансовим управлінням Уманської міської ради до УКП «Уманьтеплокомуненерго» субсидії за грудень у розмірі 2 691 208,90 грн.

Таким чином, лише за наслідком отримання Відповідачем фінансування з Державного бюджету України, відповідно до Порядку № 20 на користь АТ «НАК «Нафтогаз України» мало бути перераховано кошти у сумі 32 482 593,00 грн (29 791384,10 грн + 2 691 208,90 грн) на проведення розрахунків за спожитий природний газ за договором постачання природного газу від 06.09.2016 № 2329/1617-ТЕ-36 (реєстр платежів УКП «Уманьтеплокомуненерго» за природний газ за договором на постачання природного газу від 06.09.2016 № 2329/1617-ТЕ-36 міститься в матеріалах справи).

За період із жовтня 2016 року по вересень 2017 року між Відповідачем та Управлінням праці та соціального захисту Уманської міської ради було підписано ряд Актів звіряння розрахунків між підприємством та розпорядником коштів місцевого бюджету за надані послуги, на які надаються пільги, що також підтверджують наявність перманентної заборгованості Державного бюджету України перед УКП «Уманьтеплокомуненерго».

Тобто, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині розрахунків за поставлений природний газ регулюються відповідними нормами законодавства, застосування та чинність яких не залежать від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови.

За таких обставин, підписання актів звіряння розрахунків за надані населенню послуги, на які надаються пільги, на підставі яких здійснювалось погашення вартості поставленого природного газу між Відповідачем та головним розпорядником коштів місцевого бюджету Управлінням праці та соціального захисту населення Уманської міської ради Черкаської області, є елементами процедурного оформлення розрахунків за рахунок коштів субвенцій з державного бюджету (форма № 3-пільга затверджена наказом Мінпраці України від 28.03.2003 № 83 за погодженням з Мінфіном та Держкомстатом).

Підписання сторонами спільних протокольних рішень і виконання їх положень, а також положень постанови Кабінету Міністрів України від 11,01.2005 №20, наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Міністерства фінансів України від 03.08.2015 №493/688 свідчить, що сторони фактично погодились, що оплата за природний газ за спірним договором підлягає погашенню шляхом здійснення взаєморозрахунків на підставі спільних протокольних рішень. Тим самим, сторони змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, наданих відповідно до договору №2329/1617-ТЕ-36.

Колегія суддів погоджується із позицією суду першої інстанції про те, що «враховуючи спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків, сторони узгодили порядок проведення розрахунків, змінивши строки виконання боржником зобов`язань перед кредитором, які виникли на підставі договору».

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначено Законом України від 5 жовтня 2000 року № 2017-ІІІ «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії".

Згідно з положеннями частин першої - третьої статті 12 ГК України держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб`єктів господарювання є: державне замовлення; ліцензування, патентування і квотування; технічне регулювання; застосування нормативів та лімітів; регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій. Умови, обсяги, сфери та порядок застосування окремих видів засобів державного регулювання господарської діяльності визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також програмами економічного і соціального розвитку. Встановлення та скасування пільг і переваг у господарській діяльності окремих категорій суб`єктів господарювання здійснюються відповідно до цього Кодексу та інших законів.

Одним із засобів державного регулювання господарської діяльності є фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання житлових субсидій на оплату природного газу за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Пунктом 9 частини першої статті 87 Бюджетного кодексу України (надалі - БК України) визначено, що до видатків, які здійснюються з Державного бюджету України, належать видатки, зокрема, на соціальний захист та соціальне забезпечення. При цьому порядок та умови надання субвенцій з державного бюджету місцевим визначаються Кабінетом Міністрів України (частина друга статті 97 БК України).

Згідно з підпунктом «б» пункту 4 частини першої статті 89 та статті 102 БК України видатки на покриття витрат з оплати житлово-комунальних послуг (житлові субсидії населенню) здійснюються з місцевих бюджетів за рахунок коштів, які надходять з Державного бюджету України (субвенцій з Державного бюджету України) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання житлових субсидій на оплату природного газу за рахунок субвенцій з державного бюджету визначено Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256.

Згідно з Порядком № 20, перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення провадиться Державною казначейською службою згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету, але в межах фактичних зобов`язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій і допомоги населенню.

Аналіз змісту Порядку № 20 вказує на те, що держава взяла на себе бюджетне зобов`язання щодо відшкодування частини витрат підприємств паливно- енергетичного комплексу, пов`язаних з газопостачанням населення, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме - витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.

Запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно- енергетичного комплексу, визначений Порядком № 20, держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населенню, яке використовує житлові субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг.

Тобто, держава офіційно визнає неспроможність підприємств паливно-енергетичного комплексу забезпечити вчасні розрахунки в цій частині (залежно від рівня наданих пільг і субсидій, отриманих населенням на відповідній ліцензованій території діяльності).

Визнаючи неможливість розрахунків у цій частині підприємствами паливно-енергетичного комплексу, держава, приймаючи відповідні нормативно- правові акти, змінює характер регулювання відповідних правовідносин, що склалися між сторонами на підставі укладених між ними договорів.

Таким чином, правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами зазнають імперативного регулівного впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій.

Отже, спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ за рахунок коштів загального фонду державного бюджету є частиною законодавства, оскільки укладені на виконання постанови Кабінету Міністрів України, а тому є обов`язковими для виконання всіма сторонами. В свою чергу, Відповідач не може керуватися загальними принципами здійснення господарської діяльності на власний розсуд за наявності покладених на нього зобов`язань з безперебійного забезпечення споживачів теплопостачанням, оскільки повинен діяти виключно в межах норм чинного законодавства, що регулює енергетичну галузь.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 24.07.2019 у справі №918/553/18 та від 17.12.2019 у справі № 922/932/19, в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 31.05.2019 у справі № 924/296/18 та постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03.04.2019 № 906/278/18, постанові Верховного суду від 09.09.19 у справі № 908/885/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3013/18, постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 17.12.2019 у справі № 922/932/19.

Державою фактично визначено спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, що по суті усуває Відповідача від процесу розподілу отриманих від споживачів коштів на свій розсуд та полягає у автоматичному перерахуванні зі спеціальних рахунків грошових коштів на рахунок АТ «НАК «Нафтогаз України» за визначеними нормативами.

З огляду на викладене, доводи апелянта в частині оскарження рішення суду не узгоджуються з матеріалами справи.

Щодо доводів апелянта в частині оскарження додаткового рішення у даній справі колегія суддів зазначає наступне.

Єдиною підставою звернення АТ «НАК «Нафтогаз України» з апеляційною скаргою є твердження про ніби-тo завищення витрат на правничу допомогу адвоката, зокрема, Позивач зазначає, що «справа не є складною...», а «тривалість судових засідань по справі № 925/1443/19 була незначною...».

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (ч. 1 ст. 124 ГПК України).

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами (ч. 2 ст. 126 ГПК України). Поряд з цим, згідно з вимогами ч. 8 ч. 1 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ст.ст. 16, 58 ГПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Представником у суді може бути адвокат.

Приписами ст. 126 ГПК України встановлено, що для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі.

Аналогічні критерії застосовуються Європейським судом з прав людини при визначенні розміру справедливої компенсації потерпілій стороні на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначений підхід ілюструється у рішеннях ЄСПЛ від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§95).

У додатковій постанові Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 826/841/17 суд застосував п. 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя, який передбачає: «що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обгрунтовано понесла у зв 'язку з розглядом». Також, суд встановив: «що до правової (правничої) допомоги належать, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень із правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру тощо».

Так, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат, керуючись приписами ч. З ст. 126 ГПК України, та враховуючи умови договору про надання правової допомоги від 27.12.2019 (надалі - Договір, що міститься в матеріалах справи), укладеного з адвокатом Пегзою К.К., 09.09.2020 УКП «Уманьтеплокомуненерго» до суду першої інстанції було надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги УКП «Уманьтеплокомуненерго» як Відповідачу в рамках справи № 925/1443/19 під час її розгляду в суді першої інстанції, долучено підписані між адвокатом Пегзою К.К. та УКП «Уманьтеплокомуненерго» Акти приймання-передачі наданих послуг, а також копії платіжних доручень, що свідчать про перерахування гонорару Клієнтом.

З огляду на вищевикладене, розмір задоволених судом першої інстанції витрат на оплату послуг адвоката у розмірі 24 111,86 грн (із заявлених 36 300,00 грн) є більш ніж обґрунтованим та співмірним із:

складністю справи та впливом вирішення справи на репутацію УКП «Уманьтеплокомуненерго»;

ціною позову та сумою заявлених до стягнення позовних вимог;

обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

строком розгляду справи (справа розглядається більше одного року);

часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг).

У зв`язку із цим, стягнута судом сума витрат на правничу допомогу адвоката та розмір сплаченого Відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги є обґрунтованою, виправданою та співмірною зі складністю справи, що у повній мірі узгоджується із ст. 126 ГПК України, Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Щодо заяви відповідача за первісним позовом від 10.12.2020 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно ст. 221 ГПК України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому ст. 244 цього Кодексу.

Згідно ч.ч. 1, 4 ст.ст. 129 ГПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Статтею 126 ГПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.ч. 1-4 ст. 126 ГПК України).

На підтвердження вимоги про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн. в суді апеляційної інстанції, відповідачем надано суду наступні копії: детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених їм витрат, необхідних для надання правової допомоги, договір про надання правової допомоги від 27.12.2019 та додаткова угода до нього, довіреність на адвоката Пегзу К.К. та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, акт прийому - передачі наданих послуг від 16.10.2020, платіжні доручення від 19.10.2020 № 1205, №1206, №1208.

Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

27.12.2019 між адвокатом Пегза Катерина Костянтинівна (правозахисник) та Уманським комунальним підприємством "Уманьтеплокомуненерго" (клієнт) укладено Договір від 27.12.2019 про надання правової допомоги, відповідно до умов якого клієнт доручає, а правозахисник бере на себе зобов`язання забезпечити на умовах і в строки, що встановлені цим договором, виконання робіт та/або надання послуг у сфері права, а саме: - консультаційні послуги та представництво інтересів клієнта в господарській справі, що полягає в створенні та супроводженні (поданні, надсиланні, передачі, отриманні, тощо) необхідних процесуальних документів та матеріалів, що передбачені вимогами чинного законодавства України, здійсненні безпосереднього представництва інтересів клієнта в судових засіданнях судів всіх інстанцій відповідної юрисдикції з метою захисту та реалізації прав і обов`язків клієнта у спірних правовідносинах з Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (спірні правовідносини - звернення клієнта з господарським позовом до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України").

Відповідно до п. 4.1 Договору послуги та/або роботи, надані правозахисником клієнту, передаються згідно з актом приймання-передачі наданих послуг (робіт), в якому вказується назва кожної наданої послуги (виконаної роботи), її обсяг та загальна вартість. Фактом надання послуг (робіт) є направлення правозахисником клієнту підписаного акту приймання-передачі наданих послуг (робіт) в двох примірниках.

Згідно з п. 5.1 Договору гонорар правозахисника за договором складає 15 000,00 грн.

Відповідно до п. 5.2 Договору гонорар за договором клієнт оплачує в наступному порядку:

- 15 000,00 грн. не пізніше 2 банківських днів після надання адвокатом акту прийому-передачі наданих послуг;

У Договорі сторонами погоджено, що гонорар за надані послуги клієнт сплачує шляхом його перерахування на рахунок з наступними реквізитами: отримувач - Фізична особа-підприємець Пегза Катерина Костянтинівна, банк отримувача - АТ КБ «Приватбанк».

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (наприклад, рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява №19336/04, п. 269).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.05.2018 у справі №910/8443/17 та у практиці Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, п.п.34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, п.80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, п.88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5-6 ст. 126 ГПК України).

Таку правову позицію щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 22.11.2019 у справі №902/347/18, від 06.12.2019 у справі № 910/353/19.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Враховуючи викладене, розглянувши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що витрати відповідача за первісним позовом на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 15 000,00 грн. є обґрунтованими та співмірними об`єму наданих і отриманих юридичних послуг, у зв`язку з чим підлягають відшкодуванню відповідачеві у повному обсязі за рахунок позивача на підставі ч. 4 ст. 129 ГПК України.

Слід зазначити і про те, що необхідність залучення до участі у справі в якості представників адвокатів були викликана як положеннями ГПК України в редакції, яка діє з 15.12.2017, так і приписами п. 11 Перехідних положень Конституції України, згідно з якими представництво в судах апеляційної інстанції виключно адвокатами здійснюється з 01.01.2018.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про стягнення з позивача на користь відповідача 15 000,00 грн. судових витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Судом досліджено наявні у справі докази, про що зазначено в оскаржуваному рішенні, що спростовує доводи апелянта про прийняття рішення без дослідження всіх істотних обставин, що мають значення для справи.

Доводи позивача, викладені в апеляційних скаргах, не спростовують вірного по суті рішення суду та додаткового рішення суду, при ухваленні яких судом надано оцінку як кожному доказу окремо, так і в їх сукупності, вірно встановлено характер спірних правовідносин та в цілому правильно застосовані норми матеріального права, які їх регулюють.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення первісного позову та відмови щодо зустрічного позову щодо стягнення витрат відповідача на правову допомогу в суді першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вище викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що в апеляційних скаргах не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б прийти до висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.

Виходячи з правил ч. 4 ст. 11 ГПК України, апеляційний суд застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи позивача, викладені в апеляційний скаргах, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин решту аргументів позивача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду викладених в оскаржуваних рішенні та додатковому рішенні.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваних рішень.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційних скарг Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Черкаської області від 08.09.2020 та на додаткове рішення Господарського суду Черкаської області від 13.10.2020 у справі № 925/1443/19.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Черкаської області від 08.09.2020 у справі №925/1443/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 08.09.2020 у справі №925/1443/19 залишити без змін.

3. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на додаткове рішення Господарського суду Черкаської області від 13.10.2020 у справі №925/1443/19 залишити без задоволення.

4. Додаткове рішення Господарського суду Черкаської області від 13.10.2020 у справі №925/1443/19 залишити без змін.

5. Стягнути з Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 6, ) на користь Уманського комунального підприємства "Уманьтеплокомуненерго" (20300, Черкаська область, м. Умань, вул. Тищика, буд. 12А, ) 15 000, 00 грн. витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

6. Доручити Господарському суду Черкаської області видати наказ.

7. Матеріали справи №925/1443/19 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови підписано 23.07.2021

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко