ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" липня 2021 р. Справа№ 910/189/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Майданевича А.Г.

Коротун О.М.

без виклику представників сторін

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський міжнародний контрактовий ярмарок"

на рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2021 року (дата підписання повного тексту 09.03.2021 року)

у справі №910/189/21 (суддя: Бондаренко-Легких Г.П.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кострижівський комбінат будівельних матеріалів"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський міжнародний контрактовий ярмарок"

про стягнення 101 237, 65 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Кострижівський комбінат будівельних матеріалів" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський міжнародний контрактовий ярмарок" (далі - відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача 101 237, 65 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач взяті на себе зобов`язання за договором про надання послуг не виконав, виставка у період з 17 по 20 березня 2020 року не відбулась, а тому позивач в односторонньому порядку відмовився від укладеного між сторонами у спрощений спосіб договору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.03.2021 року позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський міжнародний контрактовий ярмарок" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кострижівський комбінат будівельних матеріалів" 98 125,00 грн - попередньої оплати, 1 150,15 грн - 3 % річних, 1 962,50 грн - інфляційних втрат, 2 102,00 грн - судового збору та 5 000,00 грн - витрат на професійну правничу допомогу.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Київський міжнародний контрактовий ярмарок" звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2021 року в частині стягнення з відповідача 98125,00 грн попередньої оплати за договором про надання послуг, 1150,15 грн - 3% річних, 1962,50 грн - інфляційних втрат, та ухвалити нове рішення у відповідній частині позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема ч. 1 ст. 570 Цивільного кодексу України.

Так, скаржник вказав, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого та безпідставного висновку, що попередня оплата в сумі 98125,00 грн є авансом, який за своєю правовою природою підлягає поверненню, якщо відповідна послуга не буде надана.

Крім того, скаржник зазначив, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив в задоволенні клопотання про призначення справи до розгляду в порядку загального позовного провадження та в поновленні строку для подання відзиву.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 910/189/21 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Коротун О.М., Майданевич А.Г.

Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський міжнародний контрактовий ярмарок" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2021 року у справі № 910/189/21. Призначено до розгляду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський міжнародний контрактовий ярмарок" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2021 року у справі № 910/189/21 у порядку письмового провадження без повідомлення учасників своєю ухвалою від 17.05.2021 року.

03.06.2021 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення господарського суду першої інстанції без змін.

Крім того, представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема, зазначив, що не заслуговують на увагу доводи скаржника щодо зобов`язання позивача участі у виставці, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Крім того, за твердженням представника позивача, оскільки угодою встановлено, що оплачені позивачем кошти є завдатком, то така сума вважається авансом. Доводи скаржника щодо протилежного не відповідають дійсності та не підтверджуються належними доказами.

Також, представник позивача наголосив, що додані до апеляційної скарги документи не стосуються правовідносин сторін оскільки складені без відома, згоди та участі позивача, про що свідчить відсутність в них підпису уповноваженої особи Товариства з обмеженою відповідальністю "Кострижівський комбінат будівельних матеріалів".

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2021 року підлягає залишенню без змін, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський міжнародний контрактовий ярмарок" - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції між Товариством з обмеженою відповідальністю "Кострижівський комбінат будівельних матеріалів" (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Київський міжнародний контрактовий ярмарок" (виконавець) було досягнуто домовленості з організації комплексу заходів та участі у Міжнародній будівельній виставці "ІNTERBUILDEXPO 2020" з 17 по 20 березня 2020 року.

На підставі досягнутих домовленостей, відповідачем був виставлений рахунок № 230-Б1/1 від 31.01.2020 року на оплату послуг з організації та участі у Міжнародній будівельній виставці "ІNTERBUILDEXPO 2020" з 17 по 20 березня 2020 року у розмірі 98 125, 00 грн та сплачений позивачем 02.03.2020 року в повному обсязі, що підтверджується платіжним дорученням №304 (наявне в матеріалах справи).

Таким чином, за твердженням позивача між ним та відповідачем був укладений договір про надання послуг з організації участі у виставці у спрощений спосіб. Однак, відповідач досягнуті між сторонами домовленості не виконав, виставка у період 17 по 20.03.2020 року не відбулась, у зв`язку з чим позивач втратив інтерес до надання таких послуг в майбутньому.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.07.2020 року позивач направив на дві адреси відповідача повідомлення про розірвання договору в односторонньому порядку та вимогу про повернення коштів у розмірі 98 125, 00 грн.

З долученої до позовної заяви відповіді відповідача від 07.08.2020 на означені листи вбачається, що відповідач просить внести зміни до раніше досягнутих домовленостей між сторонами та погодити строк проведення виставки з 21 по 23 жовтня 2020, а у випадку відмови від погодження таких строків, відповідач зазначив, що не має можливості повернути сплачені кошти у зв`язку з обставинами, які від нього не залежать, при цьому копію сертифікату ТПП про форс-мажорні обставини відповідач долучає, однак, як правильно встановлено судом першої інстанції, в матеріали справи такий сертифікат не було подано в строки, встановлені Господарським процесуальним кодексом України.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що вищевказаний сертифікат від 12.05.2020 року відповідачем було подано пізніше, а саме 16.02.2021 року з пропуском строку подання відзиву та доказів по справі, а отже судом першої інстанції такий доказ правомірно не був оцінений як належний та допустимий.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції не приймає як належне твердження скаржника, що суд першої інстанції неправомірно не поновив відповідачу строк на подачу відзиву на позовну заяву, оскільки як вбачається з матеріалів справи, разом з клопотанням про поновлення строку подання відзиву - відповідач відзив у справі так і не подав.

Разом з цим, колегія суддів відзначає, що ухвала господарського суду першої інстанції від 24.02.2021 року якою було відмовлено у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Кострижівський комбінат будівельних матеріалів» про розгляд в порядку загального позовного провадження, в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та поновлення строку для подання відзиву, була залишена без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2021 року у даній справі та набрала законної сили.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" (заява № 24465/14), право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід тлумачити в контексті преамбули цієї Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права, одним з основоположних аспектів якого є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхні рішення, що набрали законної сили, не може ставитися під сумнів (див. також справу "Брумареску проти Румунії, заява № 28342/95). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

З огляду на викладене, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив в задоволенні клопотання про призначення справи до розгляду в порядку загального позовного провадження.

15.12.2020 року позивач повторно звернувся до відповідача з вимогою про повернення коштів у розмірі 98125,00 грн, вказана вимога була направлена позивачем на обидві адреси відповідача, однак відповідь на таку вимогу відповідач не надав та кошти не повернув.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За приписами ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України, договір, є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно зі ст. 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 2 ст. 640 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, між сторонами укладено господарський договір з надання послуг у спрощений спосіб шляхом надання пропозиції відповідачем з оплати таких послуг та зустрічного прийняття пропозиції позивачем шляхом оплати виставленого рахунку.

Відтак, дії сторін щодо виставлення рахунку-фактури (оферти) та сплата такого рахунку позивачем (акцепту) засвідчують їх волю для настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ч. 1, 2 ст. 902 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України).

Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 906 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, позивачем було сплачено виставлений відповідачем рахунок в повному обсязі у розмірі 98 125, 00 грн, згідно платіжного доручення №304 від 02.03.2020 року (наявне в матеріалах справи).

Відповідно до ч. 2 ст. 570 Цивільного кодексу України якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Так, враховуючи, що сплачена позивачем сума не відповідає вимогам завдатку в розумінні параграфу 5 глави 49 Цивільного кодексу України, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що вказана сума була сплачена позивачем як аванс, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків.

Тобто, твердження скаржника, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого та безпідставного висновку, що попередня оплата в сумі 98125,00 грн є авансом, є безпідставним .

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на безпідставність утримання відповідачем таких коштів після розірвання договору про надання послуг укладеного у спрощений спосіб в односторонньому порядку за ініціативою позивача, як замовника, з підстав того, що виставка в період з 17 по 20 березня 2020 проведена не була, у зв`язку з чим позивач просить повернути такі кошти на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Так, норми зазначеної статті звужують застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, так як, отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання, що в свою чергу свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

У разі припинення зобов`язань сторін за договором, позивач має право розраховувати на стягнення з відповідача сплаченої йому передоплати (авансу) на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України, оскільки її положення застосовуються також при поверненні виконаного однією із сторін у зобов`язанні у разі, коли підстава, на якій воно було набуте, відпала, тобто у разі, коли договір є припиненим.

Відповідно до ст. 907 Цивільного кодексу України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

Згідно ч. 3 ст. 653 Цивільного кодексу України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що повідомлення яке було надіслано позивачем на адресу відповідача 17.07.2020 року про розірвання договору, є односторонньою відмовою від договору.

Водночас, колегія суддів приймає до уваги, що позивачем було дотримано порядок розірвання договору шляхом направлення односторонньої відмови від договору, а відтак договір є розірваним з моменту отримання відповідачем відповідного повідомлення. Матеріалами справи підтверджено, що таке повідомлення відповідач отримав 31.07.2020 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1-3 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постановах КГС ВС від 19.09.2019 року у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 року у справі № 910/8357/18).

17.10.2019 року набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України змінено назву ст. 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови КГС ВС від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 року у справі № 917/2101/17).

Аналогічна правова позиція міститься у постанові ВП ВС від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором з надання послуг.

Відповідно до ч. 2 ст. 570 Цивільного кодексу України якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Оскільки, сплачена позивачем сума не відповідає вимогам завдатку в розумінні параграфу 5 глави 49 Цивільного кодексу України, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що така сума є авансом (попередньою оплатою), що за своєю правовою природою підлягає поверненню, якщо відповідна послуга не буде надана.

Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Таким чином, силу положень ст. 530 Цивільного кодексу України зобов`язання по поверненню коштів передплати відповідач був зобов`язаний виконати у строк до 07.08.2020 року включно.

Відповідно до ст. 902 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто (ч.1.), і лише у випадках встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору (ч.2.).

Щодо мотивів неповернення спірної суми викладені у відповіді відповідача на лист від 17.07.2020 роки, що кошти сплачені позивачем були спрямовані на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний виставочний центр» як плату за оренду заброньованого стенду, а також іншим підрядним компаніям за послуги в підготовці виставки (рекламу в медіа, друк рекламної поліграфії, тощо), колегія суддів, відзначає наступне

Як вбачається з матеріалів справи, останні не містять підтвердження того, що сторонами досягнуто домовленості що відповідачем за узгодженням з позивачем було доручено виконання договору третім особам. Відповідач залишається відповідальним за порушення договору, а отже саме відповідач є особою, що зобов`язана повернути суму сплаченого авансу у випадку не надання послуг в обумовлені строки.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення 98 125, 00 грн основного боргу.

Щодо позовних вимог в частині стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, колегія суддів відзначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України).

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Колегія суддів перевіривши розрахунок 3 % річних та інфляційних нарахувань з урахуванням ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в цій частині в сумі 1 150, 15 грн 3 % річних та 1 962, 50 грн інфляційних втрат.

Щодо розподілу судових витрат, колегія судів відзначає наступне.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч.2 ст.126 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ч.1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність").

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, опис наданих робіт , платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03.05.2018 року справі №372/1010/16-ц.

Так, Товариством з обмеженою відповідальністю "Кострижівський комбінат будівельних матеріалів" на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу було надано договір про надання юридичних послуг №21/12/20 від 21.12.2020 року, рахунок №21/12/20 від 21.12.2020 року за договором про надання юридичних послуг №21/12/20 від 21.12.2020 року, платіжне доручення від 24.12.2020 року №1421 на суму 13000,00 грн.

Відповідно до договору про надання юридичних послуг №21/12/20 від 21.12.2020 року надані послуги з правової допомоги адвоката включають в себе:

- ознайомлення адвоката із матеріалами справи;

- розробку стратегії та тактики ведення судової справи;

- підготовку позовної заяви та формування пакету документів необхідного для розгляду справи в суді;

- підготовку усіх процесуальних документів по справі;

- надання юридичних консультацій протягом розгляду справи;

- за необхідності надання довідок та роз`яснень з правових питань;

- за необхідності представляти інтереси замовника у Господарському суді міста Києва по даній справі.

Відповідно до п.. 3.1 договору про надання юридичних послуг №21/12/20 від 21.12.2020 року за ознайомлення адвоката з матеріалами справи підлягає сплаті 3000,00 грн, 5000,00 грн за підготовку позовної заяви та формування пакету документів, а також 5000,00 грн за підготовку інших процесуальних документів по справі, юридичних консультацій та представництво інтересів в суді першої інстанції.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, справа розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження, позивачем було сформовано та подано позовну заяву, ознайомлення з матеріалами справи не здійснювалася, як і підготовка інших документів у справі ( позивачем інших заяв, крім позовної заяви не подавалось), а також адвокат участі в судових засіданнях не приймав.

Тобто, фактично було надано послуги тільки щодо складання позовної заяви з додатками та подання її до суду, факт надання інших адвокатських послуг, визначених п. 3.1 договору, судом не встановлено.

Отже, враховуючи, що позивачем доведено обсяг фактично понесених ним витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000, 00 грн, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський міжнародний контрактовий ярмарок" витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанцій загалом у розмірі 5000,00 грн.

Так, скаржник не надав суду мотивів та доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.

Колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 року Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Отже, зазначені в апеляційних скаргах доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянти не подали жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Суд апеляційної інстанції роз`яснює, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський міжнародний контрактовий ярмарок" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2021 року у справі № 910/189/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2021 року у справі №910/189/21 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/189/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді А.Г. Майданевич

О.М. Коротун