Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2021Справа № 910/18422/20

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К. І., при секретарі судового засідання Волковій Д. Р., розглянувши у порядку загального позовного провадження господарську справу

за позовною заявою Державного підприємства "Фінансування інфраструктурних проектів"

до Комунального підприємства "Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва"

про стягнення 4 055 737,70 грн.

та за зустрічним позовом Комунального підприємства "Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва"

до Державного підприємства "Фінансування інфраструктурних проектів"

про розірвання договору

за участю представників:

від позивача: від відповідача:Гуць М. І. Озеран О. С.
В С Т А Н О В И В:

До Господарського суду міста Києва звернулось Державне підприємство "Фінансування інфраструктурних проектів" (далі - ДП "Фінінпро", позивач) із позовом до Комунального підприємства "Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва" (далі - КП "Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва", Дирекція, відповідач) про стягнення заборгованості за договором безпроцентної позики № 34 від 30.12.2010 р. в сумі 4 055 737,70 грн.

У обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення відповідачем зобов`язань за вказаним договором позики в частині своєчасного та повного повернення наданих грошових коштів, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість.

У позові ДП "Фінінпро" просить стягнути з відповідача заборгованість у сумі 4 000 000,00 грн., інфляційні втрати у сумі 40 000,00 грн. та 3 % річних у сумі 15 737,70 грн., що разом становить 4 055 737,70 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2020 р. за вказаною позовною заявою було відкрите провадження, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче засідання. Цією ж ухвалою сторонам надана можливість реалізувати свої процесуальні права та обов`язки.

Відповідач (КП "Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва") у строк, встановлений законом, надав суду відзив, у якому проти заявлених вимог заперечив, зазначив, що, укладаючи договір безпроцентної позики № 34 від 30.12.2010 р., відповідач (позичальник) діяв не добровільно, а вимушено, оскільки укладення такого договору було обов`язковим - на виконання рішення Київради № 410/5222 від 23.12.2010 р. "Про надання КП "Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва" згоди на отримання безпроцентної позики". При цьому договір укладався сторонами за формою, затвердженою наказом Національного агентства з питань підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 з футболу № 170 від 04.11.2010 р., а тому Дирекція не мала можливості вносити до договору будь-які зміни, що на думку відповідача свідчить про порушення принципу свободи договору.

Також зазначив, що повернення коштів відповідачем за договором позики має відбуватись за певною процедурою, узгодженою умовами договору, зокрема, за рахунок коштів, передбачених законом в Державному бюджеті України та за рішенням Уряду України. Натомість, таких коштів на повернення позики ні з Державного бюджету, ні з місцевого бюджету виділено не було, незважаючи на відповідну вказівку в рішенні Київради № 410/5222 від 23.12.2010 р. Сама Дирекція є комунальним підприємством, яке не може самостійно передбачити у власному фінансовому плані грошові кошти для повернення позики позивачу та не може використовувати для цієї мети власний прибуток.

Окрім вказаного, відповідач наголосив на тому, що ним вживаються належні заходи щодо виконання своїх зобов`язань з повернення коштів, а їх порушення відбулось з незалежних від нього обставин, про які вказувалось вище. Отже, оскільки виконання зобов`язання є неможливим у зв`язку з настанням обставин, за які жодна зі сторін не відповідає, то зобов`язання відповідача з повернення позики слід вважати припиненими відповідно до ст. 607 ЦК України. Просив відмовити у задоволенні позову.

Також у строк, визначений законом для подання відзиву, КП "Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва" подало зустрічну позовну заяву до ДП "Фінінпро" про розірвання договору безпроцентної позики № 34 від 30.12.2010 р. Зустрічний позов мотивований тим, що відбулась істотна зміна обставин, якими сторони керувались на момент укладання договору позики № 34 від 30.12.2010 р., а саме - відсутність коштів у Державному бюджеті України та бюджеті міста Києва для погашення отриманої Дирекцією позики, що не були передбачені Урядом України, у той час, як рішенням Київради № 410/5222 від 23.12.2010 р. "Про надання КП "Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва" згоди на отримання безпроцентної позики" Дирекцію фактично було зобов`язано укласти договір позики.

Посилаючись на ст. 652 ЦК України, КП "Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва" у зустрічному позові просить розірвати договір безпроцентної позики № 34 від 30.12.2010 р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.02.2021 р. зустрічний позов був прийнятий до спільного розгляду із первісним позовом, призначено підготовче засідання.

Відповідач за зустрічним позовом (ДП "Фінінпро") у визначений законом строк надав відзив, у якому проти зустрічних вимог заперечив, зазначив, що відсутність коштів у Державному бюджеті або бюджеті міста Києва на повернення позики не є тими істотними змінами обставин, які б мали наслідком розірвання договору позики. При цьому Дирекція, здійснюючи свою господарську діяльність та укладаючи договір позики № 34 від 30.12.2010 р., взяла на себе певні економічні ризики, у тому числі і в частині належного виконання господарських зобов`язань, а тому має повернути позичені кошти. Також відповідач (за зустрічним позовом) підтвердив, що обов`язок укласти договір позики виник у Дирекції, як у органу управління, на підставі рішення Київради № 410/5222 від 23.12.2010 р. "Про надання КП "Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва" згоди на отримання безпроцентної позики", яке є чинним та у судовому порядку недійсним не визнане. Вважав, що немає підстав для розірвання договору позики.

У підготовчому засіданні представник Дирекції заявив клопотання про залучення до розгляду справи Кабінету Міністрів України та Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київради у якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача за первісним позовом. За результатами розгляду вказаного клопотання суд ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання від 25.02.2021 р., відмовив у його задоволенні як у безпідставному, оскільки вважав, що вказані особи не є сторонами договору позики та учасниками спірних відносин, а тому прийняте у даній справі рішення не вплине на їх права та обов`язки.

Також у підготовчому засіданні представник КП "Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва" заявив клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи з метою ідентифікації підпису позикодавця на додатковій угоді № 5 від 02.10.2017 р. до договору позики № 34 від 30.12.2010 р.

Розглянувши вказане клопотання, суд ухвалою від 25.02.2021 р., занесеною до протоколу судового засідання, у його задоволенні відмовив, виходячи з того, що проведення зазначеної експертизи, а також висновки, зроблені експертом за її результатами, не матимуть значення для суду при вирішенні спору про наявність підстав для стягнення з відповідача позичених коштів та щодо наявності підстав для розірвання договору позики.

Крім того, у підготовчому засіданні представник відповідача (за первісним позовом) заявив клопотання про виклик у судове засідання свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_2. для допиту їх у даній справі з метою з`ясування обставин щодо підписання додаткової угоди № 5 від 02.10.2017 р. до договору позики № 34 від 30.12.2010 р.

Відповідно до ст. 89 ГПК України свідок викликається судом для допиту за ініціативою суду або за клопотанням учасника справи у разі, якщо обставини, викладені свідком у заяві, суперечать іншим доказам або викликають у суду сумнів щодо їх змісту, достовірності чи повноти. Показ свідка викладається у заяві свідка, яка має бути подана до суду у строк, встановлений для подання доказів. Підпис свідка на заяві посвідчується нотаріусом (ч. 4 ст. 88 ГПК України).

Розглянувши заявлене клопотання з урахуванням вказаних норм, суд ухвалою від 25.02.2021 р., занесеною до протоколу судового засідання, відмовив у його задоволенні з огляду на те, що нотаріально завірені заяви вказаних свідків у справі були відсутні, а тому суд вважав, що для виклику зазначених осіб немає правових підстав.

Окрім всього представник Дирекції заявив клопотання про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/19905/20 за позовом КП "Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва" до ДП "Фінінпро" про визнання недійсною додаткової угоди № 5 від 02.10.2017 р. до договору позики. Розглянувши вказане клопотання, суд ухвалою від 18.03.2021 р., занесеною до протоколу судового засідання, відмовив у його задоволенні, як у необґрунтованому, оскільки дійшов висновку, що наявність у провадженні суду справи № 910/19905/20 не є перешкодою для розгляду даної справи, а результати її розгляду не вплинуть на правильність вирішення спору у даній справі, у якій суд не позбавлений можливості встановити всі фактичні обставини спірних правовідносин.

Отже, розглянувши заяви учасників справи по суті спору, заслухавши їх пояснення у судовому засіданні та дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню, а у зустрічних вимогах - необхідно відмовити, враховуючи наступне.

Установлено, що 30.12.2010 р. між ДП "Фінінпро" (позикодавець) та КП "Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва" (позичальник) був укладений договір безпроцентної позики № 34 (далі - договір). Відповідно до умов цього договору позикодавець в порядку та на умовах, визначених цим договором, зобов`язується надати позичальнику безпроцентну цільову позику, а останній зобов`язується прийняти позику, використати її за цільовим призначенням, відповідно до мети позики та повернути вказану позику позикодавцеві у визначений цим договором строк (п. 1.1).

Надання, використання та повернення позики здійснюється відповідно до Порядку та постанови Кабінету Міністрів України "Про надання у 2010 році державних гарантій за зобов`язаннями Національного агентства з питань підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 з футболу" № 766 від 18.08.2010 р. (п. 1.2 договору).

Метою та цільовим призначенням позики є виконання позичальником завдання № 7 (Створення сучасних доріг для забезпечення надання послуг громадського транспорту міст Києва, Донецька, Львова, Харкова та здійснення контролю за безпекою на дорогах, що ведуть до стадіонів. Будівництво, реконструкція, ремонт автомобільних доріг комунальної власності у містах відповідно до додатка 2 до Державної цільової програми підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Державної цільової програми підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу" № 357 від 14.04.2010 року (далі - "Програма") (п. 1.3 договору).

Розмір позики за цим договором становить 4 000 000, 00 грн. (п. 2.1 договору в редакції додаткової угоди № 2 від 11.05.2011 р.). Плата за користування позикою становить 2 160,00 на рік та сплачується рівними частинами щомісяця до 5 числа кожного наступного місяця (п. 2.3 договору, в редакції додаткової угоди № 5 від 02.10.2017 р.).

Строком повернення позики є 01.10.2020 р. (п. 3.1 договору в редакції додаткової угоди № 5 від 02.10.2017 р.).

Договір підписується сторонами та вважається укладеним з моменту надання позики позичальнику і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором (п. 7.1).

Додатковими угодами № 1-5 від 06.04.2011 р., від 11.05.2011 р., від 29.06.2011 р., 17.07.2015 р., від 02.10.2017 р. до договору позики № 34 від 30.12.2010 р. сторони змінювали розмір позики, плату за отримання і користування позикою, а також строк її повернення. Зокрема, у додатковій угоді № 2 від 11.05.2011 р. сторони погодили, що розмір позики становить 4 000 000,00 грн., а згідно з додатковою угодою № 5 від 02.10.2017 р. строком її повернення є 01.10.2020 р.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Матеріали справи свідчать, що на виконання умов договору позики ДП "Фінінпро" надало відповідачу грошові кошти у сумі 4 000 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 76 від 13.04.2011 р.

Проте, відповідач, зі свого боку, зобов`язання щодо повернення вказаної позики у визначені строки не виконав, грошові кошти у сумі 4 000 000,00 грн. до 01.10.2020 р. не повернув.

При цьому з наявного у матеріалах справи листа Міністерства фінансів України від 28.10.2014 р., наданого на запит ДП "Фінінпро", вбачається, що запозичені кошти мали бути повернуті позикодавцю суб`єктами господарювання (позичальниками) ще у 2017-2018 роках.

22.09.2020 р. ДП "Фінінпро" звернулось до Дирекції з вимогою забезпечити своєчасне виконання зобов`язань за договором позики. Однак, вказана вимога була залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Під час розгляду справи в суді відповідач стверджував, що КП "Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва" було зобов`язане (фактично вимушене) укласти договір позики № 34 від 30.12.2010 р. на підставі рішення Київради № 410/5222 від 23.12.2010 р. "Про надання КП "Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва" згоди на отримання безпроцентної позики".

Судом встановлено, що рішенням Київради № 410/5222 від 23.12.2010 р. "Про надання КП "Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва" згоди на отримання безпроцентної позики" було вирішено:

- надати КП "Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва" згоду на отримання від ДП "Фінінпро" безпроцентної позики з метою виконання завдання № 7 (створення сучасних доріг для забезпечення надання послуг громадського транспорту міст Києва, Донецька, Львова, Харкова та здійснення контролю за безпекою на дорогах, що ведуть до стадіонів. Будівництво, реконструкція, ремонт автомобільних доріг комунальної власності у містах відповідно до додатка 2 до Державної цільової програми підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Державної цільової програми підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу" № 357 від 14.04.2010 року) (далі - завдання № 7) (п. 1);

- зобов`язати КП "Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва" укласти з ДП "Фінінпро" договори про надання безпроцентної позики з метою виконання завдання № 7 (п. 2.1);

- забезпечити цільове використання коштів згідно з умовами укладених договорів (п. 2.2);

- передбачити кошти за отримання і користування безпроцентною позикою в бюджетах на наступні роки (п. 3).

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб в суді.

Згідно з ч. 9 ст. 78 ГК України збитки, завдані комунальному унітарному підприємству внаслідок виконання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, підлягають відшкодуванню зазначеними органами добровільно або за рішенням суду.

Водночас, матеріали справи не містять доказів оскарження Дирекцією рішення Київської міської ради № 410/5222 від 23.12.2010 р., зупинення його дії в установленому законом порядку та/або зобов`язання відшкодувати збитки у зв`язку з виконанням Дирекцією такого рішення.

А з преамбули договору позики № 34 від 30.12.2010 р. вбачається, що укладаючи договір позики, сторони розуміли значення та умови цього договору, його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при його укладанні, та те, що він не носить характеру фіктивного чи удаваного.

Відповідно до положень ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини.

Згідно зі ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Наведене свідчить про відсутність у суду підстав вважати, що Київрада примусила Дирекцію укласти договір позики № 34 від 30.12.2010 р.

Також суд відхиляє доводи Дирекції про те, що договір позики був укладений за встановленою формою (затвердженою наказом Національного агентства з питань підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу № 170 від 04.11.2010 р.), тому позичальник не мав права внесення до нього будь-яких змін. З цього приводу суд зазначає, що наведеним наказом була затверджена лише орієнтовна форма договору безпроцентної позики, що не позбавляло позичальника акцептувати договір із усіма змінами, які він вважав за доцільне внести до нього, за погодженням із позикодавцем.

Ще однією з підстав невизнання позову Дирекція вказала на спеціальний порядок повернення коштів позики, що має відбуватись за певною процедурою, узгодженою сторонами у договорі, зокрема, за рахунок коштів, передбачених у Державному бюджеті за рішенням уряду України. А оскільки коштів у Державному бюджеті України або бюджеті міста Києва на погашення отриманої Дирекцією позики не виділено, то позичальник не мав можливості повернути позичені кошти у визначений договором позики строк (01.10.2020 р.).

Відповідно до ст. 1 Бюджетного Кодексу України (далі - БК України) одержувач бюджетних коштів - це суб`єкт господарювання, громадська чи інша організація, яка не має статусу бюджетної установи, уповноважена розпорядником бюджетних коштів на здійснення заходів, передбачених бюджетною програмою, та отримує на їх виконання кошти бюджету.

Відповідно до п. 1.4 Порядку реєстрації та обліку бюджетних зобов`язань розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів в органах Державної казначейської служби в Україні бюджетне фінансове зобов`язання - це зобов`язання одержувача бюджетних коштів сплатити кошти за будь-яке здійснене відповідно до бюджетного асигнування розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду відповідно до законодавства.

У той же час, вказані положення бюджетного законодавства не містять виключень для відповідача - одержувача бюджетних коштів (Дирекції) у зобов`язанні заздалегідь (на протязі 9 років, з 2011 р. по 2020 р.) звернутись до уповноважених державних органів за погодженням про виділення коштів для погашення отриманої у ДП "Фінінпро" позики.

Як вбачається з матеріалів справи, у серпні 2016 р. Дирекція зверталась до Департаменту будівництва та житлового забезпечення Київської ДА з листом № 31-1751, у якому посилалась на початок підготовки до формування бюджету на 2016 рік та просила Департамент передбачити у бюджеті міста Києва на 2016 рік грошові кошти для погашення позики у сумі 4 000 000,00 грн. Проте, у відповідь на вказаний лист Департамент будівництва та житлового забезпечення повідомив Дирекцію (лист від 05.09.2016 р.) про неможливість включення видатків у сумі 4 000 000,00 грн. на погашення запозичень із міського бюджету, оскільки будь-які видатки повинні передбачатись під час складання проекту Державного бюджету на відповідний рік, а не під час фактичного виконання бюджету.

Також відповідач вказував на лист Дирекції № 31-1924 від 08.09.2016 р., адресований Департаменту будівництва та житлового забезпечення, про сприяння у вирішенні питання щодо включення до проекту Державного бюджету України на 2017 рік бюджетних призначень на погашення позики, проте, дослідивши вказаний лист, суд виявив, що доказів направлення цього листа Департменту матеріали справи не містять, а тому встановити, чи дійсно він був направлений відповідачем, неможливо.

У подальшому, вже у листопаді 2020 р. та січні 2021 (під час виникнення даного спору та спливу строку для повернення позики) КП "Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва" звернулась до Кабінету Міністрів України, Міністерства фінансів України, Київської міської державної адміністрації із запитами (листи № 01-1311/20аз, № 03-1611/20аз, № 01-1901/21аз) про надання інформації щодо включення (планування) Кабінетом Міністрів України та Київрадою до бюджету коштів для погашення отриманої Дирекцією позики за договором № 34 від 30.12.2010 р.

У відповідь на запит від 13.11.2020 р. Міністерство фінансів України повідомило відповідача (лист від 23.12.2020 р.), що Київрада, Нацагенство з питань підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу та реалізації інфраструктурних проектів або інші центральні органи виконавчої влади під час складання проекту Державного бюджету з поданням про включення Мінфіном коштів на повернення Дирекцією позики не звертались. Також Міністерство фінансів України звернуло увагу Дирекції, що відповідно до Порядку погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов`язаннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 809 від 15.06.2011 р., до Мінфіну або органу виконавчої влади, який здійснює функції з управління державною власністю, для погодження здійснення запозичення або внесення змін до запозичення має звертатись саме підприємство-позичальник (не позикодавець).

На запит Дирекції до Київської міської державної адміністрації Департамент транспортної інфраструктури надіслав відповідачу лист від 09.12.2020 р., у якому вказав, що починаючи з 2011 року Київрадою кошти для погашення позики не передбачались. У цьому ж листі Департамент зазначив, що відповідно до Статуту КП "Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва" метою діяльності відповідача є отримання прибутку шляхом впровадження діяльності у сфері організації, будівництва, архітектури, інжинірингу тощо. При цьому планування фінансово-господарської діяльності здійснюється підприємством шляхом складання річного фінансового плану, який затверджується та погоджується у порядку та формою, що визначає виконавчий орган Київради згідно рішенням Київради № 398/3232 від 01.10.2007 р. "Про затвердження порядку розподілу прибутку підприємствами, установами та організаціями, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва, та державними підприємствами, що перебувають у сфері управління виконавчого органу Київської міської ради".

Отже, КП "Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва" є самостійним суб`єктом господарювання, який здійснює свою господарську діяльність на власний розсуд, має на меті отримання прибутку та несе ризик з урахуванням принципів підприємницької діяльності.

Доводи Дирекції про те, що вона не може здійснити повернення позики за рахунок власних коштів, отриманих від своєї господарської діяльності суд відхиляє.

Відповідно до ст. 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Принципи підприємницької діяльності визначено статтею 44 ГК України, а саме, підприємництво здійснюється на основі: вільного вибору підприємцем видів підприємницької діяльності; самостійного формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону; вільного найму підприємцем працівників; комерційного розрахунку та власного комерційного ризику; вільного розпорядження прибутком, що залишається у підприємця після сплати податків, зборів та інших платежів, передбачених законом; самостійного здійснення підприємцем зовнішньоекономічної діяльності, використання підприємцем належної йому частки валютної виручки на свій розсуд.

Отже, здійснюючи господарську діяльність, Дирекція має право самостійно приймати рішення про вчинення чи утримання від тих чи інших дій, у тому числі щодо розпорядження прибутком від своєї господарської діяльності, що може бути направлений в рахунок погашення фінансових зобов`язань підприємства перед позикодавцями.

Посилання Дирекції на розпорядження № 2323 від 01.11.2011 р. «Про затвердження Положення про порядок складання річного фінансового плану підприємством, організацією, установою, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, та господарським товариством, у якому є частка майна комунальної власності територіальної громади міста Києва в розмірі не менше як 30 %», яке на думку відповідача обмежує розпорядження власним прибутком, є безпідставним, оскільки дане положення визначає лише порядок складання річного фінансового плану підприємствами, організаціями, установами, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва, та не обмежує підприємство у включенні до нього видатків підприємства на погашення власних фінансових зобов`язань.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що КП "Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва", як позичальник, мало змогу протягом значного періоду часу (майже протягом 10 років) сприяти належному виконанню своїх зобов`язань перед позикодавцем (поверненню позики), у тому числі за рахунок коштів Державного або місцевого бюджетів, або за рахунок власних коштів (враховуючи Порядок розподілу прибутку, затверджений рішенням Київради № 398/3232 від 01.10.2007 р.), однак, такою можливістю не скористалось.

При цьому, як роз`яснив Верховний Суд у постанові від 07.11.2019 р. по справі № 916/1345/19, від 10.04.2018р. у справі №12-46гс1 та зазначав Європейський Суд з прав людини у справах "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус" від 8 жовтня 2005 року та "Бурдов проти Росії" (заява № 59498/00)), відсутність бюджетного фінансування не може бути підставою для звільнення боржника від відповідальності за порушення господарського зобов`язання.

Отже, враховуючи викладене, суд вважає, що твердження Дирекції про неможливість повернути позику ДП "Фінінпро" за відсутності виділених у Державному або місцевому бюджеті коштів для такої цілі є безпідставними.

Так само суд відхиляє, як необґрунтовані, доводи позивача про застосування до спірних правовідносин положень ст. 607 ЦК України, на підставі яких зобов`язання з повернення позики припинилось.

Так, згідно зі ст. 607 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Вказаною статтею унормовано, що обставини, які викликають неможливість виконання, можуть бути як юридичними, так і фактичними. Головна умова полягає в тому, що за такі обставини не буде відповідати жодна зі сторін зобов`язання.

Водночас, відповідачем не надано належних та вірогідних доказів, які б підтверджували неможливість виконання Дирекцією своїх зобов`язань за договором позики № 34 від 30.12.2010 р., адже всі його доводи визнані судом безпідставними та такими, що не спростовують обов`язку Дирекції повернути позивачу позику.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Оскільки відповідач не надав суду доказів належного виконання зобов`язання з повернення позики за договором № 34 від 30.12.2010 р., суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з нього коштів у сумі 4 000 000,00 грн. на користь ДП "Фінінпро" підлягають задоволенню.

Крім того, за порушення зобов`язання з повернення позики ДП "Фінінпро" просило стягнути з Дирекції інфляційні втрати у сумі 40 000,00 грн. та 3 % річних у сумі 15 737,70 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані ним збитки. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Здійснивши перерахунок матеріальних втрат, суд встановив, що з Дирекції підлягають стягненню інфляційні втрати у сумі 40 000,00 грн. та 3 % річних у сумі 15 737,70 грн., тобто у сумах, заявлених позивачем (за первісним позовом).

Отже, первісний позов ДП "Фінінпро" підлягає задоволенню у повному обсязі.

Також суд розглянув зустрічну позовну заяву КП "Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва" до ДП "Фінінпро" про розірвання договору позики № 34 від 30.12.2010 р. у зв`язку з істотною зміною обставин на підставі ст. 652 ЦК України.

Перевіряючи доводи сторін за зустрічним позовом та дослідивши надані ними докази у цій частині, суд виходив з наступного.

За загальним правилом (стаття 188 ГК України, стаття 651 ЦК України) зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозицію про це другій стороні за договором.

Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом; у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Згідно зі ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Зокрема, відповідно до вимог ч. 2 ст. 652 ЦК України якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Отже, закон пов`язує можливість розірвання договору не з безпосередньою наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України, що настають при такій істотній зміні обставин.

Зокрема, при вирішенні спорів про розірвання договорів з підстав, передбачених ст. 652 ЦК України, необхідним є доведення позивачем того, яким чином змінились обставини, якими сторони керувалися при укладенні договору та чому зміна обставин є істотною і не може бути усунута. Позивач повинен довести, що події, які викликали ускладнення у виконанні договору і які можна назвати "істотною зміною обставин", повинні мати місце або стати відомими заінтересованій стороні після укладення договору. Названа умова є відсутньою, якщо буде встановлено, що заінтересована у розірванні договору сторона, знала про ці події і могла прийняти їх до уваги в момент укладення договору, а не легковажно ігнорувати їх. Легковажно проігноровані події, що створили ускладнення, або іншими словами "істотну зміну обставин", створюють неможливість для сторони, яка заінтересована розірвати договір, покладатися на ускладнення.

Так, у обґрунтування своїх зустрічних вимог Дирекція вказує, що істотною зміною обставин є відсутність коштів у Державному бюджеті або бюджеті міста Києва для погашення Дирекцією отриманої за договором № 34 від 30.12.2010 р. позики, чого сторони на момент укладання договору не могли передбачити.

Проте, з пункту 4.3 договору вбачається, що позика повертається у безготівковому порядку шляхом переказу коштів на рахунок позикодавця, відкритий в органах Державного казначейства України в розмірі фактичного надходження грошових коштів (передбачених законом про Державний бюджет України відповідно на 2011 та подальші роки та за рішенням Уряду) на рахунок позичальника для повернення позики за даним договором.

Отже, ще у 2010 році (під час укладення договору) КП "Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва" було обізнане про особливий порядок повернення позики - за рахунок коштів Державного бюджету, передбачених законом у 2011 році та наступні роки, за наявності рішення Уряду, а тому позичальник усвідомлював та міг передбачити можливість незакладення у Державний бюджет (відсутності) коштів на погашення Дирекцією позики перед ДП "Фінінпро" до настання строку її повернення. При цьому включення у Державний бюджет коштів для повернення Дирекцією позики не обмежується конкретним роком, такі кошти могли бути передбачені у Державному бюджеті у будь-якому році, починаючи з 2011 р. (п. 4.3 договору позики), тобто, навіть у майбутньому.

Стосовно настання другої умови для розірвання договору, згідно з якою зміна обставин зумовлена такими причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися, суд зазначає, що під час розгляду первісного позову судом вже встановлено, що КП "Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва", як позичальник, мало змогу вчинити належні дії для того, щоб кошти на повернення позики були передбачені Урядом або Київрадою у відповідному бюджеті, за рахунок яких позичальник міг належним чином виконати свої господарські зобов`язання. При цьому слід врахувати, що договір позики не містить умову про те, що кошти для повернення позики мають бути затверджені Державним бюджетом до настання кінцевого терміну для повернення Дирекцією позики.

Таким чином, доводи Дирекції щодо настання істотної зміни обставин у вигляді відсутності коштів у Державному або місцевому бюджетах для повернення позики, причину якої позичальник не міг усунути після її виникнення, є необґрунтованими.

Стосовно умови про те, що виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору, то слід прийняти до уваги, що сторони позики (ДП "Фінінпро" та Дирекція) знаходяться у однакових фінансово-економічних умовах. Так, позичальник (Дирекція), отримавши позику та використавши їх на цілі (мету), передбачені умовами договору (будівництво під`їздної автомобільної дороги від Червонозоряного проспекту до міжнародного аеропорту Бориспіль), повинен був своєчасно повернути позику, проте, позбавив іншу сторону (ДП "Фінінпро") того, на що останній розраховував при укладенні договору позики (на своєчасне повернення коштів), тобто співвідношення порушених майнових прав є рівнозначним для обох сторін договору.

З приводу четвертої умови ст. 652 ЦК України про те, що із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона, суд приймає до уваги п. 5.2.2 договору позики, відповідно до якого позичальник зобов`язаний вчинити всі необхідні дії на визначення зобов`язань позичальника за цим договором пріоритетними по відношенню до інших зобов`язань позичальника, крім випадків, передбачених чинним законодавством України; а також п. 6.4 договору, згідно з яким у разі якщо позичальником прострочено виконання грошових зобов`язань перед позикодавцем, позичальник зобов`язується сплатити всі витрати та збитки позикодавця, пов`язані із таким несвоєчасним здійсненням платежу. Отже, з договору вбачається, що всі ризики зміни обставин несе саме Дирекція, яка у даному випадку є зобов`язаною стороною.

На підставі викладеного, оцінивши надані сторонами докази та врахувавши встановлені у справі обставини, суд вважає, що Дирекція не довела факту настання істотної зміни обставин в розумінні ст. 652 ЦК України, якими сторони керувалися при укладенні договору, а відтак - немає підстав для розірвання договору позики.

Отже, суд дійшов висновку, що зустрічні позовні вимоги КП "Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва" про розірвання договору позики № 34 від 30.12.2010 р. задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 129 ГПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача, а в разі відмови у позові - на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 73-79, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов Державного підприємства "Фінансування інфраструктурних проектів" до Комунального підприємства "Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва" про стягнення заборгованості у сумі 4 055 737,70 грн. задовольнити.

Стягнути з Комунального підприємства "Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва" (01014, м. Київ, вул. Петра Болбочана, 6; ідентифікаційний код 05445267) на користь Державного підприємства "Фінансування інфраструктурних проектів" (03118, м. Київ, вул. Хотівська, 4 (літ. А); ідентифікаційний код 37264503) заборгованість у сумі 4 000 000 (чотири мільйони) грн. 00 коп., інфляційні втрати у сумі 40 000 (сорок тисяч) грн. 00 коп., 3 % річних у сумі 15 737 (п`ятнадцять тисяч сімсот тридцять сім) грн. 70 коп., а також витрати по сплаті судового збору в сумі 60 836 (шістдесят тисяч вісімсот тридцять шість) грн. 07 коп.

У задоволенні зустрічного Комунального підприємства "Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва" до Державного підприємства "Фінансування інфраструктурних проектів" про розірвання договору - відмовити.

Рішення ухвалено в нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини в судовому засіданні 30 червня 2021 року.

Повний текст рішення складений 21 липня 2021 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 20-денний строк з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Головіна К. І.