ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" липня 2021 р. Справа №907/534/20

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді: Плотніцького Б.Д.

Суддів: Кравчук Н.М.

Кордюк Г. Т.

при секретарі Карнидал Л. Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: Поврозник А.П.

від відповідача: Олійник Р.Б.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Дочірнього підприємство Санаторій Сонячне Закарпаття приватного акціонерного товариства лікувально - оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця від 25.03.2021 (вх № 01-05/1272/21)

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 24.02.2021 (повний текст рішення складено 05.03.2021)

у справі № 907/534/20 (суддя Л.В. Андрейчук)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Аква Поляна, с. Поляна Свалявського району

до відповідача Дочірнього підприємства Санаторій Сонячне Закарпаття приватного акціонерного товариства лікувально оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця, с. Поляна Свалявського району

про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 24.02.2021 позовні вимоги задоволено частково. Зобов`язано Дочірнє підприємство Санаторій Сонячне Закарпаття приватного акціонерного товариства лікувально - оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця відповідно до умов договору відпуску мінеральної води від 02.01.2017 року поставити Товариству з обмеженою відповідальністю Аква Поляна 2 966, 50 метри кубічних мінеральної води Поляна Квасова (свердловини №10-к Новополянського родовища), недопоставлених у 2018-2019 роках, та стягнуто 6 674, 63 грн. на відшкодування судового збору. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням у частині задоволених позовних вимог, відповідач оскаржив таке в апеляційному порядку.

У апеляційній скарзі відповідач вказав, що умовами договору фактично не визначено конкретний кількісний об`єм мінеральної води, що повинна бути відвантажена за договором у відповідний період, а також не встановлено строку виконання зобов`язання щодо поставки продукції, оскільки за змістом договору така кількість повинна визначатися за домовленістю сторін шляхом складання узгодженого графіку по об`єму та часу її отримання. Загальна вартість договору згідно пункту 3.4 визначена лише орієнтовно, у зв`язку з чим ця величина не може бути використана для розрахунку конкретного обсягу, який мав бути поставлений за відповідний рік. З огляду на це, скаржник вважає, що здійснені судом розрахунки кількісного об`єму мінеральної води, який нібито мав бути поставлений згідно договору, а також обсяги нібито недопоставленої мінеральної води, є абсолютно некоректними і не відповідають фактичній домовленості сторін. Відповідно, при відсутності узгодженого сторонами у договорі конкретного обсягу поставки, суд не мав підстав зобов`язувати продавця поставити конкретний обсяг мінеральної води.

Пунктом 4.2 договору було чітко встановлено право відповідача як продавця зменшувати кількісний об`єм щодо відпуску мінеральної води у разі необхідності збільшення потреби використання мінеральної води у лікувальних цілях. При цьому, період та потреба використання води у лікувальних цілях визначається продавцем самостійно.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечив доводи останньої, просив рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. При цьому зазначив, що у договорі сторони належним чином визначили кількість води, яка підлягає поставці, зокрема не менше 24 куб.м. на добу, а також визначили, що загальна вартість договору складає орієнтовно 1300000 гривень на рік при вартості одиниці об`єму і метра кубічного мінеральної води 150 гривень, що, в свою чергу, знову ж таки підтверджує визначення добових обсягів поставки мінеральної води. Таким чином, у договорі визначено мінімальний добовий обсяг поставки води, а орієнтовна загальна річна вартість договору вказує на те, що такі поставки мають відбуватися щоденно, а, отже, доводи апелянта щодо не визначення кількісних об`ємів поставки мінеральної води безпідставні. Також позивач зазначив, що судом першої інстанції належно проаналізовано доводи відповідача про право продавця самостійно зменшувати кількісний об`єм відпуску мінеральної води у разі необхідності збільшення її потреби використання у лікувальних цілях. Однак, жодних доказів прийняття відповідачем рішення про необхідність збільшення використання води саме в лікувальних цілях у матеріалах справи немає.

Представник апелянта в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове, яким позов задоволити.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти апеляційної скарги, просив рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційний господарський суд, розглянувши наявні в справі докази, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, дійшов висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Як вбачається з матеріалів справи, 2 січня 2017 року між Дочірнім підприємством Санаторій Сонячне Закарпаття ЗАТ Укрпрофоздоровниця (тепер Дочірнім підприємством Санаторій Сонячне Закарпаття приватного акціонерного товариства лікувально оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця (постачальник, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю Аква Поляна (покупець, позивач) укладено договір відпуску мінеральної води (надалі Договір поставки), за умовами якого відповідач по справі, як постачальник, зобов`язався поставляти у власність позивача по справі, як Покупцю, мінеральну воду Поляна Квасова свердловини №10-к Новополянського родовища, у кількості 24 м.куб. за одну добу (п.4.1. Договору поставки).

За положенням пункту 3.4 Договору загальна сума за договором становить суму всього об`єму відпущеної мінеральної води і складає орієнтовно 1300000 грн в рік.

У свою чергу, Позивач зобов`язався вчасно та в повному обсязі прийняти продукцію та оплатити за обумовленою ціною за одиницю об`єму (1 м.куб.), що становить 150 грн з ПДВ згідно калькуляції (п.3.1 Договору поставки).

Таким чином, у спірній ситуації критерії обсягу поставок за наведеним вище Договором поставки та строки таких поставок між сторонами були чітко визначеними.

За загальним правилом, унормованим ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. При цьому, відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами першою та другою статті 712 Цивільного кодексу України, яку належить застосувати у спірній ситуації, передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Між сторонами спору виникли правовідносини поставки, які регламентуються правилами ст.712 ЦК України у контексті загальних положень про купівлю-продаж. У зв`язку з цим, у спірній ситуації зобов`язальні відносини, де суб`єктом поставки є відповідач, виникли на підставі укладеного Договору в силу положення п.п.1 п.2 статті 11 Цивільного кодексу України. Зважаючи на таке, суб`єктом права у спірній ситуації виступає позивач у справі, який в силу положень ст.ст.12, 14, а також п.п.5 ст.16 ЦК України, вправі здійснити захист свого порушеного права у натуральний спосіб - примусове виконання обов`язку в натурі, позаяк відповідно до структури Цивільного кодексу України, кредитор має право обирати один із усіх способів захисту, які надаються йому законом, якщо інакше правило в імперативному порядку не визначено у цивільному законі. При цьому вибір способу захисту кредитор здійснює на власний розсуд (Постанова Першої судової палати КЦС ВС від 25 квітня 2018 року, справа № 645/3265/13-ц, провадження № 61-5552свп18).

У контексті викладеного вище, слід прийняти до уваги і те, що статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 ГК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, згідно з пунктами 3, 5, 7 частини другої статті 16 ЦК України такими способами є припинення дії, яка порушує право, примусове виконання обов`язку в натурі, припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

Зазначені правові висновки наведені у постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року у справі № 645/3265/13-ц(провадження № 61-5552свп18).

Як вірно зазначив суд першої інстанції, двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Отже, з укладенням такого договору продавець бере на себе обов`язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов`язаний здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває права вимагати від продавця її передачі (постанова Верховного Суду України від 24 червня 2015 р. у справі № 3-192гс 15).

Поряд з цим, статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до Договору поставки від 02.01.2017, якому сторони спору підпорядкували свої конклюдентні дії, визначено, що протягом 2018-2019р.р. загальна вартість договору складає орієнтовно 1300000 гривень на рік при вартості одиниці об`єму 1 метра кубічного мінеральної води 150 гривень. Таким чином 1300000/150 дорівнює 8667 метрів кубічних мінеральної води протягом одного року або 8667/365 дорівнює 23,7 м.куб. на добу, що фактично відповідає обсягу відпуску мінеральної води на добу, визначеному п. 4.1 договору (24 м.куб).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказаними обставинами спростовуються доводи Відповідача щодо відсутності визначення кількісного об`єму мінеральної води, що підлягає поставці за договором.

За бухгалтерськими відомостями Позивача, зокрема долученими ним до позовної заяви бухгалтерськими довідками за 2018 рік йому поставлено 7027,5 метрів кубічних мінеральної води, а за 2019 рік - 7340 метрів куб. Вказаний обсяг поставленої води не оспорюється Відповідачем, відтак, в силу положень ч. 1 ст. 75 ГПК України, не підлягає доказуванню.

За таких обставин, приймаючи до уваги орієнтовний обсяг метрів кубічних мінеральної води, що повинен поставлятися протягом одного року в розмірі 8667(а не 8736, як помилково обраховано позивачем в позовній заяві з огляду на помилкове застосування у формулі 364 дні в році), вимога про допоставлення 1639,50 метрів куб за 2018 рік (8667-7027,5) та 1327 метрів куб за 2019 рік (8667-7340), всього 2966,50 метрів кубічних, є підставною та обґрунтованою, відтак правомірно була задоволена судом першої інстанції.

Щодо доводів апелянта про право продавця зменшувати кількісний об`єм відпуску мінеральної води у разі необхідності збільшення потреби використання мінеральної води у лікувальних цілях, а також заперечень Відповідача щодо прийняття до розгляду в якості доказу долучених Позивачем до відповіді на відзив копії звітності 7-гр (підземні води) Звітний баланс використання підземних вод, що подавались ПрАТ Укрпрофоздоровниця по свердловинах мінеральних вод, в тому числі по свердловині 10-к Новополянського родовища, суд зазначає наступне.

З вказаних звітів випливає, що протягом 2018 року 10-к Новополянського родовища загалом видобуто 32966 м.куб. мінеральної води, в тому числі використано для розливу у пляшки 28972 м.куб., а для бальнеологічних цілей 3994 м.куб. У 2019 році загалом видобуто 33220 м.куб. води, використано для розливу у пляшки 29618 м.куб, а для бальнеологічних цілей 3602 м.куб.

Апелянтом не надано жодних доказів, що підтверджували б прийняття рішення про необхідність збільшення використання мінеральної води в лікувальних цілях, фактичного такого збільшення, а також інформування Покупця про таке прийняте рішення, що прямо не узгоджується із умовами Договору поставки від 02.01.2017.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України», no. 4241/03, від 28.10.2010 року).

Судові витрати, в силу ст.129 ГПК України, покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 236, 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємство Санаторій Сонячне Закарпаття приватного акціонерного товариства лікувально - оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця від 25.03.2021 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Закарпатської області від 24.02.2021 у справі № 907/534/20 залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд справи в апеляційному порядку покласти на апелянта.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до суду касаційної інстанції визначені ст. ст. 287-289 ГПК України.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 29.07.2021.

Головуючий суддя Плотніцький Б.Д.

Суддя Кравчук Н.М.

Суддя Кордюк Г. Т.