ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" липня 2021 р. Справа №914/717/20

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Кордюк Г.Т.

суддів Кравчук Н.М.

Плотніцького Б.Д.

секретар судового засідання Матіїшин Х.В.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 , б/н від 19.02.2021 (вх. №01-05/800/20, №01-05/802/20 від 02.03.2021),

на рішення Господарського суду Львівської області від 14.09.2020 (повний текст складено 18.09.2020) та

на додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 23.09.2020 (повний текст складено 24.09.2020)

у справі №914/717/20 (суддя Бортник О.Ю.)

за позовом: ОСОБА_1 , м. Львів,

до відповідача: ОСОБА_2 , м. Львів,

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівська дорожня служба", м. Львів,

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 , м. Львів,

про визнання недійсним договору купівлі-продажу корпоративних прав

За участю представників:

від позивача: не з`явилися;

від відповідача: не з`явилися;

від третьої особи на стороні позивача: не з`явилися;

від третьої особи на стороні відповідача: Телішевський І.Д. - адвокат;

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ( далі - ОСОБА_1 ) звернулась до Господарського суду Львівської області з позовом до ОСОБА_2 ( далі - ОСОБА_2 ) про визнання недійсним договору купівлі-продажу корпоративних прав на Товариство з обмеженою відповідальністю "Львівська дорожня служба" ( далі - ТзОВ "Львівська дорожня служба"), укладеного 04.03.2016 між сторонами у справі.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що ОСОБА_1 на підставі оспорюваного договору 04.03.2016 придбала у ОСОБА_2 право власності на частку у статутному капіталі ТзОВ "Львівська дорожня служба" розміром 33 %. Однак, зважаючи на те, що відповідно до вимог ст. 53 Закону України "Про господарські товариства" та ст. 147 ЦК України, частка учасника товариства з обмеженою відповідальністю може бути відчужена до повної її сплати лише в тій частині, в якій її уже сплачено, а частка відповідача (33 % статутного капіталу товариства) станом на 04.03.2016 не була сплачена, така не могла відчужуватись ним по договору купівлі-продажу корпоративних прав, а ОСОБА_1 незаконно набула право власності на частку у статутному капіталі товариства.

З огляду на наведене, позивач вважає, що оспорюваний договір є недійсним з підстав, встановлених ч. 1 статті 203 ЦК України, порушує її корпоративні права, оскільки від недійсності відповідної частини правочину залежить обсяг повноважень іншого учасника, фактичний розмір статутного капіталу, що впливає на розмір частки позивача.

Ухвалою Господарського суду Львівської області суду від 12.05.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ТзОВ "Львівська дорожня служба".

Ухвалою Господарського суду Львівської області суду від 01.07.2020 залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 ( далі - ОСОБА_3 ).

Рішенням Господарського суду Львівської області від 14.09.2020 у справі №914/717/20 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що 22.03.2016 позивач на підставі договору купівлі-продажу корпоративних прав на ТзОВ "Львівська дорожня служба" продала ОСОБА_3 право власності на частку у статутному капіталі товариства розміром 33 %, а станом на 20.02.2020 позивачка перестала бути учасником ТзОВ "Львівська дорожня служба. У матеріалах справи немає доказів порушення спірним договором, невизнання або оспорення внаслідок укладення спірного договору прав і законних інтересів позивачки, ані корпоративних, ані як сторони договору купівлі-продажу корпоративних прав. Саме лише посилання позивачки на порушення спірним договором приписів ч. 1 ст. 203, ч. 3 ст. 147 ЦК України, ч. 4 ст. 53 Закону України "Про господарські товариства", за відсутності встановлених судом фактів порушення, невизнання або оспорення відповідачем, внаслідок недотримання в момент укладення спірного договору цих правових норм, прав і законних інтересів позивачки не є підставою для задоволення позову.

Додатковим рішенням Господарського суду Львівської області від 23.09.2020 у справі №914/717/20 присуджено до стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Не погодившись з вказаними рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернулась до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить: рішення Господарського суду Львівської області від 14.09.2020 у справі №914/717/20 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити у повному обсязі; додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 23.09.2020 у справі №914/717/20 скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката відмовити.

Обґрунтовуючи подану апеляційну скаргу, позивач зазначає, що:

- матеріали справи не містять належних та допустимих доказів сплати учасником ОСОБА_2 чи в подальшому ОСОБА_1 частки в статутному капталі ТзОВ "Львівська дорожня служба", а тому оспорюваний договір підлягав визнанню недійсним за рішенням суду з підстав, передбачених ч.ч. 1,2 ст. 203 ЦК України;

- оскільки оспорюваний договір є недійсним з моменту його вчинення, не створив для його сторін юридичних наслідків, ОСОБА_1 не набула право власності на частку у статутному капіталі та корпоративних прав учасника ТзОВ "Львівська дорожня служба";

- права, свободи та інтереси ОСОБА_1 , як сторони опорюваного договору, порушені та підлягають захисту, оскільки за умовами оспорюваного договру ОСОБА_2 отримано кошти від ОСОБА_1 за частку, яка не була оплачена засновником;

- стягнуті з позивача на користь ОСОБА_3 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу адвоката є неспівмірними зі складністю справи з огляду на предмет позовних вимог.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав.

ТзОВ "Львівська дорожня служба" у відзиві на апеляційну скаргу доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 визнало у повному обсязі та повідомило, що протягом 2015-2016 р.р. ОСОБА_2 не вжито заходів щодо внесення своєї частки 33% у розмірі 66000 грн. статутного капіталу товариства. Відтак, просить рішення Господарського суду Львівської області від 14.09.2020 та додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 23.09.2020 у справі №914/717/20 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити у повному обсязі

ОСОБА_3 у відзиві на апеляційну скаргу просить рішення Господарського суду Львівської області від 14.09.2020 та додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 23.09.2020 у справі №914/717/20 залишити без змін з підстав їх законності та обгрунтованості, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Зокрема, ОСОБА_3 вказує, що позивач на даний час не є учасником ТзОВ "Львівська дорожня служба", її корпоративні права щодо цього товариства не є порушені внаслідок укладення спірного договору, а позов у справі суперечить завданню господарського судочинства, оскільки ОСОБА_1 намагається не захистити своє порушене, не визнане чи оспорене право на частку у статутному капіталі товариства, а порушити право ОСОБА_3 на частку, яку вона йому продала.

Окрім того, ОСОБА_3 зазначає, що позивач не надала суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження оплати нею ОСОБА_2 частки за оспорюваним договором.

Автоматизованою системою документообігу суду справу №914/717/20 розподілено до розгляду головуючому судді Кордюк Г.Т. Введено до складу судової колегії суддів Кравчук Н.М. та Плотніцького Б.Д.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 09.03.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Львівської області від 14.09.2020 та на додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 23.09.2020 у справі №914/717/20 залишено без руху.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 12.04.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , розгляд апеляційної скарги призначено в судовому засіданні на 17.05.2021.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 17.05.2021 на клопотання апелянта розгляд апеляційної скарги відкладено на 31.05.2021.

Судове засідання у даній справі 31.05.2021 не відбулось у зв`язку з участю 31 травня 2021 року судді члена - колегії Плотніцького Б.Д. в онлайн-підготовці голів і заступників голів апеляційних судів та неможливістю поєднувати присутність на онлайн - заняттях і відправлення правосуддя.

Вищезазначена інформація була розміщена на офіційній веб-адресі сторінки суду https://wag.court.gov.ua в мережі Інтернет.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 31.05.2021 розгляд апеляційної скарги призначено в судовому засіданні на 19.07.2021.

В судове засідання 19.07.2021 прибув представник третьої особи - ОСОБА_3 .

Сторони та третя особа - ТзОВ "Львівська дорожня служба" участі уповноважених представників в судовому засіданні повторно не забезпечили, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштових відправлень.

19.07.2021 до суду від представника апелянта поступило клопотання про відкладення розгляду справи, мотивоване його перебуванням у відпустці.

Відповідно до ч.1 ст. 42 ГПК України учасники справи мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях.

Відповідно до ч.ч.11-13 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.

Під час підготовки справи до розгляду суд має вжити належних заходів щодо повідомлення учасників справи про дату, час та місце розгляду справи та до початку її розгляду по суті, з`ясувати явку учасників справи у судове засідання та вирішити питання про можливість розгляду справи у разі неявки того чи іншого учасника справи, виходячи з визначеного у пункті 4 частини 5 статті 13 ГПК України обов`язку суду сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними процесуальних прав, у тому числі права на участь у судових засіданнях, надання суду пояснень, наведення своїх доводів і міркувань щодо питань, які виникають під час судового розгляду, а також заперечень проти заяв, клопотань, доводів та міркувань інших осіб (пункти 2, 3 частини 1 статті 42 ГПК України).

Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

При цьому суд враховує приписи статті 129 Конституції України, статті 2 ГПК України за якими своєчасний розгляд справи є одним із завдань судочинства, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права кожного на справедливий розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Враховуючи наведене, строки розгляду апеляційної скарги та те, що ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 17.05.2021 на клопотання представника позивача розгляд апеляційної скарги вже відкладався, явка учасників справи у судове засідання судом не визнавалася обов`язковою, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання представника апелянта та відкладення розгляду справи. Відтак, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представників сторін та третьої особи - ТзОВ "Львівська дорожня служба".

Представник ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримав доводи та заперечення, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, просив рішення Господарського суду Львівської області від 14.09.2020 та додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 23.09.2020 у даній справі залишити без змін з підстав їх законності та обгрунтованості, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши представника третьої особи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права зазначає наступне:

Як вбачається з матеріалів справи, 15.10.2015 відбулись загальні збори учасників ТзОВ "Львівська дорожня служба", затверджені протоколом №1, на яких були присутні засновники (учасники) товариства: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 .

Загальними зборами учасників прийнято рішення про: створення ТзОВ "Львівська дорожня служба"; створення статутного капіталу ТзОВ "Львівська дорожня служба" у розмірі 200 000,00 грн та розподілення його між учасниками наступним чином: ОСОБА_4 , розмір внеску - 68000,00 грн, частка учасника -34%; ОСОБА_5 , розмір внеску - 66000,00 грн, частка учасника 33%; ОСОБА_2 , розмір внеску 66000,00 грн, частка учасника 33%; затвердження статуту ТзОВ "Львівська дорожня служба"; обрання директором ТзОВ "Львівська дорожня служба" ОСОБА_2

16.10.2015 здійснено державну реєстрацію ТзОВ "Львівська дорожня служба".

Відповідно до п. 5.3. Статуту ТзОВ "Львівська дорожня служба" статутний капітал товариства підлягав сплаті учасниками товариства до закінчення першого року з дня державної реєстрації товариства, тобто до 15.10.2016. Вказана обставина відображена також у відомостях витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 13.05.2020 за № станом на 03.03.2016.

04.03.2016 між громадянином України ОСОБА_2 (продавець) та громадянкою України ОСОБА_1 (покупець) укладено договір купівлі-продажу корпоративних прав на ТОВ "Львівська дорожня служба".

Пунктами 1,2,4,10 вказаного договору передбачено, що в порядку та на умовах, визначених цим договором продавець зобов`язується передати покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити корпоративні права на ТОВ "Львівська дорожня служба". Під корпоративними правами розуміється право власності на частку у статутному капіталі товариства розміром 33%, що становить 66 000,00 грн. Сума договору, за погодженням сторін, становить 66 000,00 грн., які покупець зобов`язується сплатити продавцеві протягом 5 календарних днів з моменту набуття чинності цим договором. Цей договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором.

04.03.2016 відбулись загальні збори учасників ТзОВ "Львівська дорожня служба", рішення прийняті на яких оформлені протоколом №01/16., на яких були присутні учасники: ОСОБА_4 -34% голосів, ОСОБА_2 - 33% голосів та запрошена - ОСОБА_1 .

Загальними зборами прийнято рішення про: виключення ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зі складу учасників ТзОВ "Львівська дорожня служба"; у зв`язку із придбанням частки у статутному капіталі ТзОВ "Львівська дорожня служба" ОСОБА_1 включено її до складу часників ТзОВ "Львівська дорожня служба" та затвердити статутний капітал товариства у наступному вигляді : ОСОБА_1 - 67% статутного капіталу, що становить 134 000,00 грн.; ОСОБА_5 - 33% статутного капіталу, що становить 66 000,00 грн.; затвердження статуту ТзОВ "Львівська дорожня служба" у новій редакції.

Вищевказані відомості було зареєстровано у встановленому законодавством порядку, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 13.05.2020 за № станом на 04.03.2016.

22.03.2016 між громадянкою України ОСОБА_1 (продавець) та громадянином України ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу корпоративних прав на ТзОВ "Львівська дорожня служба".

Пунктами 1.2,4 вказаного договору передбачено, що в порядку та на умовах, визначених цим договором продавець зобов`язується передати покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити корпоративні права на ТзОВ "Львівська дорожня служба". Під корпоративними правами розуміється право власності на частку у статутному капіталі товариства розміром 33%, що становить 66 000,00 грн. Сума договору, за погодженням сторін, становить 66 000,00 грн, які покупець в повному обсязі сплатив продавцю до моменту підписання даного договору.

ОСОБА_1 зверталась до Господарського суду Львівської області з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу корпоративних прав на ТзОВ "Львівська дорожня служба" від 22.03.2016 з тих підстав, що відчужена нею ОСОБА_3 частка в статутному капіталі не була сплачена станом на 22.03.2016, а тому не могла бути відчужено по договору купівлі-продажу.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 05.12.2018 у справі № 914/76/18, яке набрало законної сили, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено в зв`язку з тим, що позивачкою не обгрунтовано наявність порушення її корпоративних прав внаслідок укладення спірного договору.

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Господарського суду Львівської області з позовом у даній справі про визнання недійсним договору купівлі-продажу корпоративних прав на ТзОВ "Львівська дорожня служба" укладеного 04.03.2016 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Оцінивши матеріали справи та докази, що містяться у ній, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне:

Відповідно до ст. 167 ГК України корпоративними правами є права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Під корпоративними відносинами розуміють відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Згідно з ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із статтями 15, 16 ЦКУкраїни особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду.

У ч. 2 ст. 16 ЦК України визначені способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. До них належить, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За приписом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В силу ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується, а тому обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Отже, при зверненні з позовом до суду на захист своїх корпоративних прав, позивач повинен довести наявність порушення корпоративних прав спричиненого укладенням оспорюваного договору, а господарський суд при вирішенні спору повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, а також з`ясувати питання про наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорювання.

Позов ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу корпоративних прав від 04.03.2016 мотивований порушенням корпоративних прав позивача, яка незаконно набула право власності на частку у статутному капіталі товариства, оскільки ОСОБА_2 не мав права відчужувати свою частку в статутному капіталі, яка ним не була сплачена.

Суд встановив, що 04.03.2016 на підставі оспорюваного договору ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_2 право власності на частку у статутному капіталі ТзОВ "Львівська дорожня служба" розміром 33 % - 66 000 грн. Цього ж дня загальні збори учасників ТзОВ "Львівська дорожня служба", в зв`язку із придбанням частки у статутному капіталі товариства, включили ОСОБА_1 до складу своїх учасників та затвердили статутний капітал товариства у зміненому вигляді, а статут товариства - у новій редакції.

За змістом п. 5.3. статуту ТзОВ "Львівська дорожня служба" у редакції, яка діяла станом на момент його створення, та у редакції, яка діяла на момент державної реєстрації змін до установчих документів, спричинених включенням до складу учасників товариства ОСОБА_1 , статутний капітал товариства становив 200 000 грн. і підлягав сплаті учасниками товариства до закінчення першого року з дня державної реєстрації товариства, тобто до 15.10.2016, про що зазначено і в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців зареєстровано.

Про вказану обставину не могла не знати позивач, укладаючи 04.03.2016 спірний договір.

Водночас 22.03.2016 ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу корпоративних прав на ТзОВ "Львівська дорожня служба" продала ОСОБА_3 право власності на частку у статутному капіталі товариства розміром 33 %, що становило 66000 грн. Відповідно до п. 4 цього договору, ОСОБА_3 в повному обсязі сплатив позивачці цю суму до моменту підписання даного договору.

Станом на момент звернення з позовом ОСОБА_1 перестала бути учасником ТзОВ "Львівська дорожня служба", що підтверджується наданою ОСОБА_3 детальною інформацією про товариство, яка міститься у відкритих джерелах (офіційний сайт Міністерства юстиції України) та позивачем не заперечується. Докази того, що ОСОБА_1 було виключено із числа учасників товариства з підстав набуття нею частки у статутному капіталі товариства на підставі спірного договору, матеріали справи не містять та позивачкою такі докази суду не надані.

Відтак, позивачем не доведено, а в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт порушення спірним договором прав та законних інтересів позивача.

Місцевим господарським судом вірно відхилено як доказ несплати частки ОСОБА_2 оборотно-сальдову відомість по рахунку 46 за березень 2016 року, оскільки з такої неможливо встановити особу, з вини якої статутний капітал ТзОВ "Львівська дорожня служба" не сформовано у повному обсязі.

Покликання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на порушення її прав у зв`язку з тим, що за умовами оспорюваного договру ОСОБА_2 отримано кошти від ОСОБА_1 за частку, яка не була оплачена засновником, судом апеляційної інстанції до уваги не приймаються, оскільки за змістом оспорюваного договору ОСОБА_1 зобов`язалась сплатити вартість частки у статутному капіталі товариства розміром 33 %, що становило 66000 грн., ОСОБА_2 протягом 5 календарних днів з моменту підписання договору, а в матеріалах справи докази такої сплати відсутні. Водночас 22.03.2016 ОСОБА_1 продала ОСОБА_3 право власності на частку у статутному капіталі товариства розміром 33 %, що становило 66000 грн., а в пункті 4 договору купівлі-продажу зазначено, що ОСОБА_3 в повному обсязі сплатив позивачці цю суму до моменту підписання даного договору.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що саме лише посилання позивача на порушення спірним договором приписів ч. 1 ст. 203, ч. 3 ст. 147 ЦК України, ч. 4 ст. 53 Закону України "Про господарські товариства", за відсутності при цьому порушень, невизнання або оспорення її прав та законних інтересів, не є підставою для визнання спірного договору недійсним в судовому порядку, оскільки завданням суду є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів тієї особи, яка звернулась до суду за відповідним захистом (позивача).

Відтак, рішення Господарського суду Львівської області від 14.09.2020 у справі №914/717/20 відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, не можуть слугувати підставою для скасування або зміни оскаржуваного рішення суду.

Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покласти на скаржника в порядку ст.ст.129, 282 ГПК України.

Окрім того, ОСОБА_3 16.09.2020 було подано до Господарського суду Львівської області заяву щодо постановлення додаткового рішення про стягнення з ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 10 000 грн.

Заява мотивована тим, що ОСОБА_3 залучений до участі у справі як третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, заперечував проти позову та поніс витрати на професійну правничу допомогу адвоката, розмір яких підтверджується договором про надання правової допомоги, актом приймання виконаних робіт, квитанцією на оплату. До закінчення судових дебатів, у судовому засіданні 14 вересня 2020 р., представник ОСОБА_3 заявляв про те, що докази, понесення ним судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката будуть подані після ухвалення рішення суду.

Статтею 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із частиною 3 статті 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.4 ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги ( ч.13 ст. 129 ГПК України).

За приписами частини 3 статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 у поданих суду поясненнях від 23.06.2020 зазначив орієнтовний розрахунок судових витрат, які він поніс та очікує понести в зв`язку із розглядом справи, а саме 10000 грн.

У визначений ч.8 ст.129 ГПК України строк ОСОБА_3 подав докази на підтвердження розміру понесених судових витрат, а саме: акт приймання виконаних робіт від 15.09.2020, підписаний ОСОБА_3 та Телішевським І.Д. , в якому зафіксовано перелік наданих адвокатом послуг у даній справі та їх вартість; квитанцію від 15.09.2020 на суму 10 000 грн.

Окрім того в матеріалах справи міститься: договір про надання правової допомоги №15/06/2020 від 15.06.2020, укладений між ОСОБА_3 та адвокатом Телішевським І.Д., предметом якого є надання правової допомоги щодо захисту прав та інтересів ОСОБА_3 як третьої особи у даній справі; додаток №1 до договору про надання правової допомоги №15/06/2020 від 15.06.2020, в якому визначено вартість послуг адвоката - 10 000 грн.; ордер серії ВС №1028529 від 30.06.2020 на надання правничої допомоги ОСОБА_3 адвокатом Телішевським І.Д. в Господарському суді Львівської області.

Відтак, ОСОБА_3 доведено факт понесення витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції в розмірі 10 000,00 грн.

Відповідно до ч.ч.4-6 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, у розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22.11.2019 у справі №902/347/18.

В матеріалах справи відсутні клопотання позивача про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката та заперечень стосовно неспівмірності заявлених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку із розглядом справи.

Позивачем, відповідно до ст. 126 ГПК України, не доведено належними та допустимим доказами неспівмірності заявлених витрат на професійну правничу допомогу із складністю справи, обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт і у поданій апеляційній скарзі.

З огляду на все викладене вище в сукупності, колегія суддів вважає що додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 23.09.2020 у даній справі, яким стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, -

Західний апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 14.09.2020 та додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 23.09.2020 у справі №914/717/20 залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з моменту прийняття.

3. Порядок та строк оскарження встановлені ст. ст.288, 289 ГПК України.

Головуючий суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Кравчук Н.М.

Суддя Плотніцький Б.Д.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 21.07.2021