ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" липня 2021 р. м.Київ Справа№ 910/19397/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Дикунської С.Я.

Шаптали Є.Ю.

за участю секретаря судового засідання Салій І.О.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 22.07.2021

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕЙЛ ЛОДЖИСТІКС"

на рішення Господарського суду м. Києва

від 24.03.2021 (повний текст складено та підписано 16.04.2021)

у справі № 910/19397/20 (суддя Джарти В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВАГОНТРАНСІНВЕСТ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕЙЛ ЛОДЖИСТІКС"

про стягнення коштів за договором у розмірі 1 345 200,00 грн.

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ВАГОНТРАНСІНВЕСТ" (далі - позивач, товариство) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕЙЛ ЛОДЖИСТІКС" (далі - відповідач, орендар) про стягнення коштів за договором у розмірі 1 345 200,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням з боку відповідача договірних обов`язків за договором оренди залізничного рухомого складу від 15.11.2017 № 2-37/11-17 від 15.11.2017, щодо збереження вагонів № 52345808, № 58697020, № 62073135. Зокрема, позивач вказує, що відповідачем порушено пункти 1.3, 3.2.3., 3.2.7., 5.5. Договору, саме тому позивач має право на підставі п. 5.5. Договору на стягнення коштів за Договором - ринкової вартості заблокованих вагонів № 52345808, № 58697020, № 62073135, які не можуть в подальшому використовуватися для перевезення.

Короткий зміст заперечень проти позову

Відповідач проти позову заперечував з тих підстав, що позивачем не доведено наявності ознак протиправної поведінки в діях відповідача, що унеможливлює покладення на орендаря обов`язку відшкодування збитків, як вартості заблокованих вагонів. Також, за твердженнями відповідача має місце порушення умов укладеного договору з боку товариства щодо своєчасного планового ремонту вагонів.

Зміст ухваленого рішення

Рішенням Господарського суду м. Києва від 24.03.2021 у справі № 910/19397/20 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ВАГОНТРАНСІНВЕСТ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕЙЛ ЛОДЖИСТІКС" про стягнення коштів за договором у розмірі 1 345 200,00 грн. - задоволено повністю, а саме: стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕЙЛ ЛОДЖИСТІКС" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВАГОНТРАНСІНВЕСТ" 1 345 200,00 грн вартості вибулих вагонів, 13 500,00 грн витрат на оплату послуг суб`єкта оціночної діяльності та 20 178,00 грн. (двадцять тисяч сто сімдесят вісім гривень) судового збору.

Ухвалюючи рішення у цій справі суд першої інстанції виходив з того, що:

- умовами пункту 5.5. Договору передбачено, що у разі пошкодження PC до ступеня вилучення з інвентарного парку або у випадках, коли PC заблокований і не може в подальшому використовуватись для перевезень, орендар, на вибір орендодавця, виплачує орендодавцеві ринкову вартість вибулої одиниці PC визначеною незалежною експертною організацією, протягом узгодженого сторонами строку на підставі документів підтверджуючих непридатність PC до подальшої експлуатації, або надає орендодавцеві за Актом приймання-передачі рівнозначний (із аналогічними технічними характеристиками: рік виготовлення, рік виготовлення литих деталей, товщини коліс, загальний технічний стан) вагон замість вибулої одиниці;

- керуючись вказаним вище, враховуючи факт того, що умовами укладеного Договору передбачений обов`язок відповідача здійснити виплату ринкової вартості вибулої одиниці PC визначеною незалежною експертною організацією, суд першої інстанції дійшов про обґрунтованість позовних вимог товариства про стягнення з відповідача 1 345 200,00 грн. вартості вибулих вагонів;

- договір, в силу приписів стаття 204 ЦК України, є дійсним, доказів оскарження чи спростування Звіту про незалежну оцінку майна від 20.07.2020, складеного Приватним підприємством "ТВІ" матеріали справи не містять.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, повний текст якого підписано 16.04.2021, Товариство з обмеженою відповідальністю "РЕЙЛ ЛОДЖИСТІКС" 16.04.2021 (згідно вхідного штампу канцелярії суду першої інстанції на апеляційній скарзі), тобто у строк, встановлений ст. 116, ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, що узгоджується з п. 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить рішення Господарського суду м. Києва від 24.03.2021 у справі № 910/19397/20 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи.

Скаржник посилався на те, що:

- судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не враховано, що обумовлені ст. ст. 216, 218 Господарського кодексу України підстави для відшкодування вартості майна - відсутні, позивачем не надано доказів в підтвердження складу цивільного правопорушення, як підстави для відшкодування вартості майна;

- позивачем не надано доказів порушення зобов`язання відповідачем;

07.05.2021 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від скаржника у відповідності до ч. 1, 2 ст. 266 Господарського процесуального кодексу України надійшли доповнення до апеляційної скарги, в яких останній в обґрунтування доводів апеляційної скарги додатково посилався на те, що:

- факт пошкодження або втрати майна має підтверджуватися відповідними належними доказами, проте, позивачем не надано жодних доказів того, що майно було втрачено або пошкоджено, і що саме відповідачем не забезпечено схоронності вагонів;

- жодних актів встановленої форми ВУ-25М (згідно з Методичними вказівками з порядку складання облікових та звітних форм по вагонному господарству - ЦВ-0127, затверджених наказом Укрзалізниці від 01.04.2011 № 114-Ц) стосовно пошкодження вагону - не складалось;

- позивачем не надано жодних доказів на підтвердження факту втрати, пошкодження або незабезпечення схоронності вагонів, проте, наявні матеріали справи містять лист АТ «Укрзалізниці» від 19.01.2021 № 59/93 стосовно дислокації вагонів, довідки форми 2651 (технічний паспорт вагонів), що підтверджує обставину наявності вагонів у інвентарному парку;

- посилання позивача на те, що відповідач здійснював перевезення вантажів на непідконтрольній території України - є припущенням, яке не підтверджене жодним доказом;

- судом першої інстанції не враховано лист філії ГІОЦ АТ «Укрзалізниця» від 19.01.2021 № 59/93, інформацію щодо дислокації вагонів, лист філії ГІОЦ АТ «Укрзалізниця» від 19.03.2020 № 59/478, згідно яких жодних вагонних операцій з вагонами - не здійснювалось;

- висновки суду першої інстанції про те, що вагони виявились заблокованими у зв`язку з тим, що відповідач не дотримався умов договору і здійснював перевезення на тимчасово непідконтрольній території України - є помилковими, адже судом не з`ясовано обставин, що призвели до блокування вагонів, не враховано дії сторін, що сприяли цьому, а отже, не досліджено усіх обставин справи;

- матеріали справи не містять жодних доказів порушення відповідачем умов договору;

- наданий позивачем звіт про незалежну оцінку майна, оформлений ПП «ТВІ» щодо вартості втрачених вагонів - не узгоджується ні з приписами п. 5.5 договору, ні з приписами ст. ст. 76-79, 98 Господарського процесуального кодексу України.

Короткий зміст заперечень проти доводів апеляційної скарги

07.06.2021 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, який прийнято судом апеляційної інстанції до розгляду у відповідності до ст. 263 Господарського процесуального кодексу України.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу позивач вказував на законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, а також відсутності підстав для задоволення апеляційної скарги.

Позивач наголошував, що ним обрано спосіб захисту, обумовлений п. 5.5 договору; відповідач, підписуючи договір, акт приймання - передавання взяв на себе ризики ведення господарської діяльності, сплачував орендну плату, а отже, своїми діями підтвердив дію умов договору та свої зобов`язання виконувати його умови. Наданий позивачем звіт про оцінку майна - є належним доказом, який підтверджує ринкову вартість заблокованих вагонів - 1 345 200,00 грн. з ПДВ, і вартість яких обгрунтовано заявлена позивачем до стягнення з огляду на умови п. 5.5 договору.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.05.2021, для розгляду апеляційної скарги сформовано колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Станіка С.Р., судді: Тищенко О.В., Дикунська С.Я.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.05.2021 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕЙЛ ЛОДЖИСТІКС" залишено без руху, надано скаржнику строк на усунення недоліків апеляційної скарги, а саме: подання доказів сплати судового збору у розмірі 30 267,00 грн.

15.06.2021, тобто у визначений судом строк, через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від скаржника засобами поштового зв"язку надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої долучено платіжне доручення № 12452 від 01.06.2021 про сплату судового збору у розмірі 30 267,00 грн.

05.05.2021 через відділ управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів (канцелярію) Північного апеляційного господарського суду надійшла заява про доповнення до апеляційної скарги у якій відповідач зазначив, що повне судове рішення складено лише 29.04.2021, Товариство з обмеженою відповідальністю "РЕЙЛ ЛОДЖИСТІКС" відповідно до ч. 1 ст. 266 Господарського процесуального кодексу України має право змінити або доповнити апеляційну скарги протягом двадцяти днів з дня складення судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, відповідач просив здійснювати перегляд справи № 910/19397/20 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕЙЛ ЛОДЖИСТІКС" на рішення Господарського суду м. Києва від 24.03.2021 з урахуванням заяви про доповнення до апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.06.2021 відкрито апеляційне провадження у справі № 910/19397/20 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕЙЛ ЛОДЖИСТІКС" на рішення Господарського суду м. Києва від 24.03.2021, розгляд справи призначено на 22.07.2021.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання

У судовому засіданні 22.07.2021 представник відповідача надав пояснення по суті справи, відповідно просив апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача в судовому засіданні 22.07.2021 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "ВАГОНТРАНСІНВЕСТ", як орендодавцем, й Товариством з обмеженою відповідальністю "РЕЙЛ ЛОДЖИСТІКС", як орендарем, було укладено Договір № 2-37/11-17 оренди залізничного рухомого складу від 15.11.2017 (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору, орендодавець зобов`язується передати, а орендар прийняти в оренду залізничний рухомий склад орендодавця (далі - PC, вагони), технічно придатний до перевезень. Номери PC, кількість, модель, рік побудови і вид PC зазначаються в Актах прийому-передачі вагонів в оренду, що є його невід`ємною частиною.

Відповідно до п. 1.3. Договору, орендодавець передає орендарю PC, який має право виходу на колії загального користування та курсування по залізницях країн СНД і Балтії, крім РФ. При цьому орендарю забороняється використовувати PC на тимчасово непідконтрольній території України (зона АТО, АР Крим).

Згідно із актом прийому-передачі вагонів в оренду від 01.01.2018, орендодавець передав, а орендар прийняв згідно умов договору № 2-37/11-17 від 15.11.2017 залізничні вагони № 52345808, № 58697020, № 62073135 (далі - вагони, напіввагони).

Відповідно до п.п. 3.2.3, 3.2.7. пункту 3.2. Договору, орендар за свій рахунок забезпечує схоронність рухомого складу, його обладнання та комплектуючих, а також підтримку його в справному стані, забезпечує заходи протипожежної безпеки та безпеки перевезення. Після припинення дії цього Договору оренди або на вимогу орендодавця, орендар повертає орендодавцю PC протягом 30 календарних днів у тому стані, в якому він його одержав в оренду, з урахуванням нормального зносу, попередньо очищений від залишків перевезених вантажів, при цьому складається акт прийому-передачі вагонів.

Відповідно до п. 5.5. Договору у разі пошкодження PC до ступеня вилучення з інвентарного парку або у випадках, коли PC заблокований і не може в подальшому використовуватись для перевезень, орендар, на вибір орендодавця, виплачує орендодавцеві ринкову вартість вибулої одиниці PC визначеною незалежною експертною організацією, протягом узгодженого Сторонами строку на підставі документів підтверджуючих непридатність PC до подальшої експлуатації, або надає орендодавцеві за Актом приймання-передачі рівнозначний (із аналогічними технічними характеристиками: рік виготовлення, рік виготовлення литих деталей, товщини коліс, загальний технічний стан) вагон замість вибулої одиниці.

Згідно Звіту про незалежну оцінку майна від 20.07.2020, складеного Приватним підприємством "ТВІ", вартість вибулих вагонів становить загалом 1 345 200,00 грн (вагон № 52345808 - 379 200,00 грн, № 58697020 - 480 240,00 грн., № 62073135 - 485760,00 грн.), саме з позовом про стягнення вказаної суми з відповідача Товариство звернулось до суду. Крім вказаної суми Товариство також просило стягнути з відповідача витрати на оплату послуг суб`єкта оціночної діяльності, розмір яких визначений пропорційно від заявлених вимог, а саме оцінка проводилась щодо чотирьох вагонів, а позов заявлений щодо трьох.

За твердженнями позивача, відповідач не виконує умов Договору: не забезпечив схоронність вагонів, відповідач здійснював перевезення вантажів на непідконтрольній території України, внаслідок чого дані вагони заблоковані на непідконтрольній території. Таким чином, відповідач допустив втрату вагонів позивача і не відшкодував позивачу ринкову вартість заблокованих вагонів або не передав у власність позивача інші рівнозначні вагони, як це передбачено п. 5.5. Договору.

Також, учасниками спору до матеріалів справи долучено листування:

- відповідачем у лютому 2020 року направлено позивачу лист від 13.02.2020 № 128, яким повідомив, що 15.03.2017 Радою національної безпеки і оборони України було прийнято рішення "Про невідкладну додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України", відповідно до даного рішення було тимчасово зупинене переміщення вантажу через певні лінії кордону Донецької та Луганської областей. На підставі вищезазначеного рішення, розпорядженням AT "Укрзалізниця" від 16.03.2017 були введені тимчасові обмеження № Ц-1/2-2/156 та № Ц- 1/2-2/157 на перевезення всіх вантажів та порожніх вагонів призначенням на/із станції, що знаходяться на території, на якій органами державної влади тимчасово не здійснюються або здійснюються не в повному обсязі їх повноваження. У зв`язку із введенням Конвенційних заборон з 16.03.2017 по сьогоднішній час на території обмеженого залізничного сполучення простоюють орендовані вагони з наступними номерами № 52345808, № 58697020, № 62073135. Зазначені обставини унеможливлюють будь-яке використання вагонів, починаючи із 01.02.2020 Відповідач не буде здійснювати оплату орендної плати за вказані вагони, а також не може повернути вагони з орендного користування під час дії даних обмежень;

- відповідач листом від 12.03.2020 № 196 просив при оформленні щомісячних актів виконаних робіт, не включати в них вагони № 52345808, № 58697020, № 62073135;

- позивач листом № 12/03-2020-ВТІ від 12.03.2020 зазначив, що згідно умов договору, зокрема п. 3.2.3., п. 5.5. п. 7.1., відповідно до яких відповідач зобов`язаний за свій рахунок забезпечити схоронність вагонів; а в разі їх заблокування і не можливості використання, повинен за вибором позивача надати рівнозначні вагони у власність позивача або виплатити ринкову вартість вагонів; форс-мажорні обставини підтверджуються довідкою ТПП України, в якій вказується строк дії форс-мажорних обставин. За таких обставин, позивач запропонував відповідачу або повернути орендований рухомий склад на територію, підконтрольну владі України, зокрема, на станцію призначення Знам`янка Одеської залізниці або надати у власність позивача рівнозначний рухомий склад із аналогічними технічними характеристиками;

- відповідач листом № 222 від 26.03.2020 також вказав, що вагони виявилися заблокованими на станціях Комунарськ, Штерівка та Мушкетове, які знаходяться на території, де здійснюється антитерористична операція. Відповідач не може повернути дані вагони, посилаючись на форс-мажорні обставини, якими на думку Відповідача є проведення АТО.

- позивач направив Відповідачу претензію № 22/04-2020-ВТІ від 22.04.2020, в якій просив, щоб Відповідач протягом 30-ти календарних днів з дати отримання даної претензії вирішив питання щодо напіввагонів № 52345808, № 58697020, № 62073135 власності ТОВ "Вагонтрансінвест", а саме: продовжив нараховувати орендну ставку або повернув рухомий склад за реквізитами, що вказані в даній претензії, або надав рівнозначний рухомий склад із аналогічними технічними характеристиками.

- відповідач у відповіді на претензію № 367 від 18.05.2020 повідомив, що у зв`язку із введенням Конвенційних заборон з 16.03.2017 по сьогоднішній час на території обмеженого залізничного сполучення простоюють орендовані вагони з наступними номерами № 52345808, № 58697020, № 620 73135, знаходяться на непідконтрольній Україні території станціях Комунарськ, Штерівка та Мушкетове. Таким чином, відповідач не має можливості повернути вагони на станцію Знам`янка Одеської залізниці, відповідач не вбачає жодних підстав для задоволення претензії позивача, а тому в задоволенні вимог за претензією відмовляє в повному обсязі;

Відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14.04.2014 №405/2014 розпочато антитеррористичну операцію на території Донецької та Луганської областей.

У статті 1 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" визначено, що територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 №1085-р був затверджений Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

15.03.2017 Радою національної безпеки і оборони України було прийнято рішення "Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України", відповідно до даного рішення було тимчасово зупинене переміщення вантажу через певні лінії кордону Донецької та Луганської областей.

На підставі вищезазначеного рішення, розпорядженням AT "Укрзалізниця" від 16.03.2017 були введені тимчасові обмеження № Ц-1/2-2/156 та № Ц- 1/2-2/157 на перевезення всіх вантажів та порожніх вагонів призначенням на/із станції, що знаходяться на території, на якій органами державної влади тимчасово не здійснюються або здійснюються не в повному обсязі їх повноваження.

Звертаючись із даним позовом до суду позивач вважає, що:

- відповідачем порушено пункти 1.3, 3.2.3., 3.2.7., 5.5. Договору, саме тому позивач має право на підставі п. 5.5. Договору на стягнення коштів за Договором - ринкової вартості заблокованих вагонів № 52345808, № 58697020, № 62073135, які не можуть в подальшому використовуватися для перевезення;

- позивач вказує, що відповідно до п. 1.3. Договору , відповідач не мав права використовувати орендовані вагони на тимчасово непідконтрольній території (зона АТО), проте відповідач не дотримався умов даного пункту Договору і здійснював перевезення на тимчасово непідконтрольній території України;

- пунктом 5.5. Договору встановлено спосіб захисту позивача в разі, коли вагони заблоковані і не можуть в подальшому використовуватися для перевезень, який полягає у стягненні ринкової вартості вибулої одиниці PC визначеною незалежною експертною організацією;

- Конвенційні заборони діють з березня 2017 року, а Договір між позивачем та відповідачем укладено пізніше - в листопаді 2017 року, і саме тому Конвенційні заборони не є перешкодою для відповідача, оскільки про зміст таких Конвенційних заборон відповідач знав на момент укладення Договору.

Відповідач у своєму відзиві та запереченнях на відповідь на відзив проти позову заперечує та зазначав, що позивачем не доведено наявності ознак протиправної поведінки в діях Відповідача, що унеможливлює покладення на орендаря обов`язку відшкодування збитків, як вартості заблокованих вагонів. Також, за твердженнями відповідача має місце порушення умов укладеного Договору з боку товариства щодо своєчасного планового ремонту вагонів.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до вимог статей 11, 509 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору.

За змістом положень статей 626, 627 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з приписами статей 525, 526, 629 Цивільного кодексу України і статті 193 Господарського кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із абзацом 2 частини 1 статті 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору (статті 626 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтями 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є не обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).

Укладений між сторонами Договір № 2-37/11-17 оренди залізничного рухомого складу від 15.11.2017 за своєю правовою природою є договором оренди, найму.

Відповідно до частини 1 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

Відповідно до статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що п. 5.5. Договору сторонами вузгоджено, що у разі пошкодження PC до ступеня вилучення з інвентарного парку або у випадках, коли PC заблокований і не може в подальшому використовуватись для перевезень, орендар, на вибір орендодавця, виплачує орендодавцеві ринкову вартість вибулої одиниці PC визначеною незалежною експертною організацією, протягом узгодженого Сторонами строку на підставі документів підтверджуючих непридатність PC до подальшої експлуатації, або надає орендодавцеві за Актом приймання-передачі рівнозначний (із аналогічними технічними характеристиками: рік виготовлення, рік виготовлення литих деталей, товщини коліс, загальний технічний стан) вагон замість вибулої одиниці.

Таким чином, вказаною умовою Договору визначено, що орендар виплачує орендодавцеві ринкову вартість вибулої одиниці PC за наявності в сукупності наступних обставин (1) PC заблокований і (2) не може в подальшому використовуватись для перевезень, а (3) вартість одиниці визначається незалежною експертною організацією на підставі документів підтверджуючих непридатність PC до подальшої експлуатації.

При цьому, учасниками справи не заперечувалось, що відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14.04.2014 №405/2014 розпочато антитеррористичну операцію на території Донецької та Луганської областей.

У статті 1 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" визначено, що територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 №1085-р був затверджений Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

15.03.2017 Радою національної безпеки і оборони України було прийнято рішення "Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України", відповідно до даного рішення було тимчасово зупинене переміщення вантажу через певні лінії кордону Донецької та Луганської областей.

На підставі вищезазначеного рішення, розпорядженням AT "Укрзалізниця" від 16.03.2017 були введені тимчасові обмеження № Ц-1/2-2/156 та № Ц- 1/2-2/157 на перевезення всіх вантажів та порожніх вагонів призначенням на/із станції, що знаходяться на території, на якій органами державної влади тимчасово не здійснюються або здійснюються не в повному обсязі їх повноваження.

У зв`язку із введенням Конвенційних заборон з 16.03.2017 по сьогоднішній час на території обмеженого залізничного сполучення простоюють орендовані вагони з наступними номерами № 52345808, № 58697020, № 62073135.

Позивач посилається на те, що вказані обставини свідчать про те, що спірні вагони є заблокованими на території, на якій органами державної влади України тимчасово не здійснюються або здійснюються не в повному обсязі їх повноваження, у зв`язку з чим позивач вказує на неможливість здійснення перевезень, і як наслідок, заявляє про відшкодування вартості вказаних вагонів відповідачем загалом в сумі 1 345 200,00 грн (вагон № 52345808 - 379 200,00 грн, № 58697020 - 480 240,00 грн., № 62073135 - 485760,00 грн.), з посиланням на Звіт про незалежну оцінку майна від 20.07.2020, складеного Приватним підприємством "ТВІ".

Проте, суд апеляційної інстанції не погоджується з даними твердженнями позивача з огляду на наступне.

По-перше, стосовно доводів позивача про те, що спірні вагони є заблокованими, суд апеляційної інстанції зазначає, що укладений між сторонами договір не містить визначення терміну блокування вагонів і що саме включає його зміст, а тому доводи позивача про те, що блокуванням вагонів є їх фактичне знаходження на території, на якій органами державної влади України тимчасово не здійснюються або здійснюються не в повному обсязі їх повноваження - є припущенням.

Крім того, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження факту втрати, пошкодження або незабезпечення схоронності вагонів, проте, наявні матеріали справи містять лист АТ «Укрзалізниці» від 19.01.2021 № 59/93 стосовно дислокації вагонів, довідки форми 2651 (технічний паспорт вагонів), що підтверджує обставину наявності вагонів у інвентарному парку та їх наявність.

Висновки суду першої інстанції про те, що відповідач здійснював перевезення вантажів спірними орендованими вагонами та ці вагони є заблокованими на непідконтрольній території, тобто відповідач не забезпечив схоронність вагонів - є помилковими, оскільки суд першої інстанції зробив вказаний висновок виключно на підставі листа відповідача від 13.02.2020 № 128, не врахувавши тих обставин, що у вказаному листі відповідач вказує лише на відсутність підстав сплати орендної плати за користування вагонами, які знаходяться на території, на якій органами державної влади України тимчасово не здійснюються або здійснюються не в повному обсязі їх повноваження. Вказаний лист не є належним та допустимим доказом в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України в підтвердження факту як вибуття вагону із інвентарного парку позивача, так і не є належним доказом в підтвердження факту блокування спірних вагонів і неможливості його використання.

Не підтверджує вказаних вище обставин і інше наявне у справі листування між сторонами, оскільки лист від 12.03.2020 № 196 містить прохання відповідача не нараховувати орендну плату,

Також, листами № 12/03-2020-ВТІ позивач пропонував відповідачу або повернути рухомий склад або надати рівнозначний, проте, вказане листування не містить пропозиції позивача відшкодувати його вартість в порядку, визначеному п. 5.5 договору, за результатами проведеної оцінки незалежною експертною організацією.

При цьому, позивачем до матеріалів справи долучено Звіт про незалежну оцінку майна від 20.07.2020, складеного Приватним підприємством "ТВІ" на замовлення позивача, згідно якого оцінювачем визначено, що вартість вибулих вагонів становить загалом 1 345 200,00 грн (вагон № 52345808 - 379 200,00 грн, № 58697020 - 480 240,00 грн., № 62073135 - 485760,00 грн.).

Стосовно вказаного Звіту про незалежну оцінку майна від 20.07.2020, складеного Приватним підприємством "ТВІ" на замовлення позивача, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами з оцінки майна, і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності.

Статтею 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначено, що звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності. Вимоги до змісту звіту про оцінку майна, порядку його оформлення та рецензування встановлюються положеннями (національними стандартами) оцінки майна. Зміст звіту про оцінку майна повинен містити розділи, що розкривають зміст проведених процедур та використаної нормативно-правової бази з оцінки майна.

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що пункт 5.5 договору містить умову, за якою ринкова вартість вибулої одиниці PC визначається незалежною експертною організацією, тобто умовами договору сторони погодили необхідність визначення ринкової вартості саме експертною організацією, а не суб`єктом оціночної діяльності.

Статтею 5 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначено, що суб`єктами оціночної діяльності є:

- суб`єкти господарювання - зареєстровані в установленому законодавством порядку фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності, а також юридичні особи незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, які здійснюють господарську діяльність, у складі яких працює хоча б один оцінювач, та які отримали сертифікат суб`єкта оціночної діяльності відповідно до цього Закону;

- органи державної влади та органи місцевого самоврядування, які отримали повноваження на здійснення оціночної діяльності в процесі виконання функцій з управління та розпорядження державним майном та (або) майном, що є у комунальній власності, та у складі яких працюють оцінювачі.

Статтею 7 Закону України «Про судову експертизу» визначено, що судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, їх територіальні філії, експертні установи комунальної форми власності, а також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом.

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що експертна організація та суб`єкт оціночної діяльності - є різними за своїм правовим регулюванням суб`єктами, і які за наслідками своєї діяльності виконують роботи з експертної оцінки та роботи з професійної оціночної діяльності, виходячи з певних правовідносин учасників, які потребують здійснення експертної оцінки або незалежної професійної оцінки майна.

При цьому, як зазначалось вище, пункт 5.5 договору містить умову, за якою ринкова вартість вибулої одиниці PC визначається незалежною експертною організацією, тобто умовами договору сторони погодили необхідність визначення ринкової вартості саме експертною організацією, а не суб`єктом оціночної діяльності.

При цьому, дослідивши наданий Звіт, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що в ньому не міститься відомостей про те, що оцінювач Раздобурдіна Т.В. має статус експерта, адже у резюме містяться відомості лише про наявність у вказаної особи сертифіката суб`єкта оціночної діяльності № 149/20 від 02.03.2020.

Крім того, матеріали справи не містять доказів в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України повідомлення позивачем відповідача про обрану установу, якою проводиться відповідна оцінка з метою реалізації відповідачем своїх прав, як учасника спірних правовідносин.

Стосовно визначеної оцінювачем ринкової вартості вагонів, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Пунктами 15, 16 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року № 1440 (далі - Національний стандарт), регламентовано, що методи проведення оцінки, що застосовуються під час визначення ринкової вартості об`єкта оцінки у разі використання порівняльного підходу, повинні ґрунтуватися на результатах аналізу цін продажу (пропонування) на подібне майно.

Визначення ринкової вартості об`єкта оцінки за допомогою порівняльного підходу ґрунтується на інформації про ціни продажу (пропонування) подібного майна, достовірність якої не викликає сумнівів в оцінювача. У разі відсутності або недостатності зазначеної інформації у звіті про оцінку майна зазначається, якою мірою це вплинуло на достовірність висновку про ринкову вартість об`єкта оцінки.

За відсутності достовірної інформації про ціни продажу подібного майна ринкова вартість об`єкта оцінки може визначатися на основі інформації про ціни пропонування подібного майна з урахуванням відповідних поправок, які враховують тенденції зміни ціни продажу подібного майна порівняно з ціною їх пропонування.

За наявності істотного впливу зовнішніх факторів (соціально-економічних, політичних, екологічних тощо) на ринок подібного майна, що призводить до фактичної неможливості надання аргументованого та достовірного висновку про ринкову вартість, у звіті про оцінку майна даються додаткові роз`яснення та застереження.

При цьому оцінювач має право надавати висновок про ринкову вартість об`єкта оцінки, що ґрунтується, зокрема, на інформації про попередній рівень цін на ринку подібного майна або на припущенні про відновлення стабільної ситуації на ринку.

Відповідно до статті 36 Національного стандарту, оцінювач застосовує, як правило, кілька методичних підходів, що найбільше повно відповідають визначеним меті оцінки, виду вартості за наявності достовірних інформаційних джерел для її проведення.

Пунктами 47, 48 та 49 Національного стандарту визначено, що:

- порівняльний підхід ґрунтується на врахуванні принципів заміщення та попиту і пропонування. Порівняльний підхід передбачає аналіз цін продажу та пропонування подібного майна з відповідним коригуванням відмінностей між об`єктами порівняння та об`єктом оцінки.

- для визначення ринкової вартості об`єкта оцінки у матеріальній формі із застосуванням порівняльного підходу інформація про подібне майно повинна відповідати таким критеріям: умови угод купівлі-продажу або умови пропонування щодо укладення таких угод не відрізняються від умов, які відповідають вимогам, що висуваються для визначення ринкової вартості; продаж подібного майна відбувся з дотриманням типових умов оплати; умови на ринку подібного майна, що визначали формування цін продажу або пропонування, на дату оцінки істотно не змінилися або зміни, які відбулися, можуть бути враховані.

- Основними елементами порівняння є характеристики подібного майна за місцем його розташування, фізичними та функціональними ознаками, умовами продажу тощо. Коригування вартості подібного майна здійснюється шляхом додавання або вирахування грошової суми із застосуванням коефіцієнта (відсотка) до ціни продажу (пропонування) зазначеного майна або шляхом їх комбінування.

Отже, дослідивши вказаний Звіт, судом апеляційної інстанції встановлено, що оцінювачем не проводився натурний огляд об`єктів оцінки у зв`язку з відсутністю доступу до об`єкта оцінки, а за інформацією, отриманою від замовника, оцінюване майно на дату оцінки фізично наявне та знаходиться у робочому стані. Проте, відомості звіту не містять висновків та посилань на відповідні документи, які б підтверджували неможливість проведення натурного огляду об`єктів оцінки. При цьому, оцінювачем обрано саме порівняльний метод, який полягає у порівнянні об`єктів та їх ідентичності об`єкту оцінювання, проте, застосування такого методу за відсутності натурного дослідження об`єктів оцінки, без врахування показників зносу зокрема - є таким, що не узгоджується з приписами 15, 16, 47, 48, 49 15, 16 Національного стандарту № 1.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що Звіт про незалежну оцінку майна від 20.07.2020 - не є належним, допустимим доказом в розумінні ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України в підтвердження заявленої позивачем до стягнення вартості вагонів загалом у розмірі 1 345 200,00 грн (вагон № 52345808 - 379 200,00 грн, № 58697020 - 480 240,00 грн., № 62073135 - 485760,00 грн.), а отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачем не було доведено належними засобами доказування як наявність обумовлених договором підстав для стягнення вартості вагонів, так і розмір заявленої до стягнення суми, а тому вимоги позивача у цій частині є необґрунтованими та недоведеними належними засобами доказування.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує, що позивач, звертаючись до суду з відповідним позовом посилався як на підставу стягнення з відповідача спірної суми, на пункт 5.5. договору, який розміщено у розділі «Відповідальність сторін». При цьому, правовою природою заявленої позивачем до стягнення спірної суми є вартість майна, щодо якого позивачем стверджувалось його блокування на відповідних територіях, на яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, тобто позивачем заявлено до відшкодування майнову шкоду.

При цьому, матеріалами справи підтверджується, що станом на дату укладення між сторонами відповідного договору, були чинними розпорядження АТ «Укрзалізниця» від 15.03.2017 № Ц-1/2-2/156 та № Ц- 1/2-2/157 були введені Конвенційні заборони на переміщення/перевезення вантажів та порожніх вагонів через лінію розмежування, і спірні вагони знаходились на відповідній території, і позивачем до матеріалів справи не подано належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, що блокування вагонів відбулось саме внаслідок дій відповідача, а надане листування позивачем вказаної обставини не підтверджує, що в сукупності свідчить про відсутність обумовлених законом підстав для застосування до відповідача відповідальності, обумовленої п. 5.5 договору (з врахуванням наявності вказаного пункту у розділі договору «Відповідальність сторін») у вигляді заявленої суми до відшкодування в розмірі вартості вагонів - 1 345 200,00 грн (вагон № 52345808 - 379 200,00 грн, № 58697020 - 480 240,00 грн., № 62073135 - 485760,00 грн.).

Крім того, суд апеляційної інстанції, здійснюючи правову кваліфікацію правовідносин учасників справи, дійшов наступних висновків.

По-перше, Велика Палата Верховного Суду в пунктах 85, 86 постанови від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зробила висновок, що «суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)). Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту».

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України).

Так, ч. 1, ч. 4 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 у справі № 662/397/15-ц містяться наступні висновки.

У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus ). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, а ніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.

Тому, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) та від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) зроблено правовий висновок про те, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що позивач послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує в рішенні саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Позивач визначає предмет та підстави позову, а обов`язком суду є установлення обґрунтованості позову та вирішення спору по суті заявлених вимог з визначенням правовідносин сторін, що випливають зі встановлених обставин та правових норм, які підлягають застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії, заява № 48778/99).

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

Частиною другою статті 224 Господарського кодексу України встановлено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Статтею 225 Господарського кодексу України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків, господарський суд перш за все повинен з`ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності. При цьому у випадку невиконання договору чинне законодавство виходить з принципу вини контрагента.

Відповідно до статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов`язань, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника.

Відсутність хоча б одного із вказаних елементів, що утворюють склад правопорушення, не дає підстави кваліфікувати поведінку боржника як правопорушення та, відповідно, не може бути підставою застосування відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. Натомість вина боржника у порушенні зобов`язання презюмується та не підлягає доведенню кредитором, тобто саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

При цьому, при вирішенні даного спору необхідним є також застосування категорій стандартів доказування, оскільки саме принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Близький по змісту висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.

Отже, істинність твердження позивача щодо наявності підстав для стягнення збитків, зокрема в контексті наявності збитків та їх розмір, протиправності поведінки заподіювача збитків та існування причинного зв`язку такої поведінки із заподіяними збитками, ураховуючи принципи змагальності, диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом підлягала доведенню позивачем перед судом.

Натомість, вина боржника у порушенні зобов`язання презюмується та не підлягає доведенню кредитором, тобто саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року в справі № 6-1032цс17 вказано, що «згідно зі статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків унаслідок порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) та доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода)

Таким чином, дослідивши наявні матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачем заявлено до застосування стосовно відповідача відповідальності, обумовленої п. 5.5 договору (з врахуванням наявності вказаного пункту у розділі договору «Відповідальність сторін») у вигляді заявленої суми до відшкодування в розмірі вартості вагонів - 1 345 200,00 грн (вагон № 52345808 - 379 200,00 грн, № 58697020 - 480 240,00 грн., № 62073135 - 485760,00 грн.), що за своєю правовою природою має ознаки збитків з огляду на ст. ст. 611 Цивільного кодексу України, ст.ст. 224, 225 Цивільного кодексу України.

При цьому, висновки суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні про те, що в межах даного позову позивач, як то вбачається із позовної заяви та відповіді на відзив, не просив стягнути збитки, вважаючи наявність необхідних елементів для застосування такого виду господарського захисту інтересів, а просив виплатити оцінену ринкову вартість заблокованих вагонів, що регламентовано умовами укладеного Договору - не спростовує обов`язку суду здійснити належну правову кваліфікацію спірних правовідносин та застосувати відповідну норму права, яка їх регулює, з урахуванням в сукупності усіх обставин справи.

Вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків, господарський суд перш за все повинен з`ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності. При цьому у випадку невиконання договору чинне законодавство виходить з принципу вини контрагента.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов`язань, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника.

Відсутність хоча б одного із вказаних елементів, що утворюють склад правопорушення, не дає підстави кваліфікувати поведінку боржника як правопорушення та, відповідно, не може бути підставою застосування відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. Натомість вина боржника у порушенні зобов`язання презюмується та не підлягає доведенню кредитором, тобто саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

При цьому, при вирішенні даного спору необхідним є також застосування категорій стандартів доказування, оскільки саме принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Близький по змісту висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.

Отже, істинність твердження позивача щодо наявності підстав для стягнення збитків, зокрема в контексті наявності збитків та їх розмір, протиправності поведінки заподіювача збитків та існування причинного зв`язку такої поведінки із заподіяними збитками, ураховуючи принципи змагальності, диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом підлягала доведенню позивачем перед судом.

Натомість, вина боржника у порушенні зобов`язання презюмується та не підлягає доведенню кредитором, тобто саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Так, при дослідженні умов Договору, суд апеляційної інстанції встановив, що позивачем заявлено до стягнення з відповідача відповідальності, обумовленої п. 5.5 договору (з врахуванням наявності вказаного пункту у розділі договору «Відповідальність сторін») у вигляді заявленої суми до відшкодування в розмірі вартості вагонів - 1 345 200,00 грн (вагон № 52345808 - 379 200,00 грн, № 58697020 - 480 240,00 грн., № 62073135 - 485760,00 грн.).

Проте, в діях відповідача в контексті спірних правовідносин сторін відсутній склад цивільного правопорушення, що згідно з приписами ст. ст. 22, 611 Цивільного кодексу України, ст. ст. 224, 225 Господарського кодексу України є підставами для відмови у відшкодуванні спірної суми як збитків внаслідок відсутності усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та збитками; та недоведеності і відсутності вини відповідача у заподіянні збитків.

Щодо протиправної поведінки відповідача та відповідного причинно-наслідкового зв`язку.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у діях відповідача відсутня протиправна поведінка, адже матеріали справи не підтверджують ту обставину, що відповідні вагони перебувають на відповідних територіях, саме внаслідок дій та/або розпоряджень відповідача спірними вагонами в межах реалізації прав згідно умов укладеного договору, і вказана обставина спростовується наявними матеріалами справи, які зокрема підтверджують, що в момент укладення відповідного договору спірні вагони вже перебували на відповідних станціях на обумовлених територіях, що підтверджено зокрема відомостями ГІОЦ. Крім того, між діями відповідача стосовно укладення з позивачем відповідного договору відсутній причинно-наслідковий зв`язок стосовно блокування спірних вагонів на відповідній території Луганської та Донецької областей.

Щодо збитків.

Збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Нормативно правовідносини учасників цивільного обороту в контексті спірних правовідносин щодо підстав відшкодування збитків врегульовано ст.ст. 22, 611 Цивільного кодексу України, ст. ст. 224, 225 Господарського кодексу України.

Суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду справи дійшов висновку, що наявність відповідних збитків у заявленому позивачем розмірі - не підтверджується наявними матеріалами справи, а наданий позивачем Звіт про незалежну оцінку майна від 20.07.2020 - не є належним, допустимим доказом в розумінні ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України в підтвердження заявленої позивачем до стягнення вартості вагонів загалом у розмірі 1 345 200,00 грн (вагон № 52345808 - 379 200,00 грн, № 58697020 - 480 240,00 грн., № 62073135 - 485760,00 грн.). Інших доказів в підтвердження заявленого розміру вартості спірних вагонів - позивачем не надано.

Щодо вини відповідача у заподіянні збитків.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вина відповідача у завданні позивачу збитків у заявленому до стягнення розмірі - не підтверджується наявними матеріалами справи, а відповідачем було спростовано належними засобами доказування у розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України презумпцію своєї вини щодо зобов`язань,обумовлених договором.

З урахуванням наведеного в сукупності суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача, заявлені у позові, про стягнення з відповідача 1 1345 200,00 грн. - не є законними та обґрунтованими, не були доведені належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 76-77 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з чим задоволенню не підлягають у повному обсязі як такі, що не були доведені позивачем належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України та спростовані відповідачем.

Крім того, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача стосовно покладення на відповідача 13 500,00 грн. оцінювача, яким складено Звіт про незалежну оцінку майна від 20.07.2020, складеного Приватним підприємством "ТВІ", також задоволенню не підлягають, оскільки вказаний звіт складено виключно на замовлення позивача, і обумовлені як договором, так і законом підстави для покладення вказаних витрат на відповідача - відсутні і не були доведені позивачем в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України.

Усі інші доводи, обгрунтування заперечення учасників справи судом апеляційної інстанції прийняті до уваги при вирішенні спору, проте є такими, що не впливають на здійснені судом апеляційної інстанції правові висновки стосовно суті спірних правовідносин, викладені у даній постанові.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі, найшли своє підтвердження під час розгляду справи в апеляційному порядку, рішення суду першої інстанції ухвалено при нез`ясуванні обставин, що мають значення для справи, за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи, а також при ухваленні рішення судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права (ст. ст. 22, 611 Цивільного кодексу України, статей 525, 526, 629 Цивільного кодексу України і статті 193 Господарського кодексу України, ст. ст. 224, 225 Господарського кодексу України) та порушення норм процесуального права (ст. ст. 14, 76-79 Господарського процесуального кодексу України), у зв`язку з чим на підставі п. 1-4 ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України оскаржуване рішення підлягає скасуванню в апеляційному порядку з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Розподіл судових витрат

Пунктом 2 ч. 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі п. 2 ч. 1, ч. 14 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції здійснює розподіл судових витрат наступним чином: судовий збір за подачу позову залишити за позивачем; судовий збір за подачу апеляційної скарги підлягає стягненню з відповідача на користь позивача; судові витрати на професійну правничу допомогу, понесені позивачем на стадії апеляційного розгляду справи в сумі 7 500,00 грн. ,і про відшкодування яких заявлено у відзиві на апеляційну скаргу - залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕЙЛ ЛОДЖИСТІКС" на рішення Господарського суду міста Києва від Господарського суду м. Києва від 24.03.2021 у справі № 910/19397/20 - задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від Господарського суду м. Києва від 24.03.2021 у справі № 910/19397/20 - скасувати.

3. Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "ВАГОНТРАНСІНВЕСТ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕЙЛ ЛОДЖИСТІКС" про стягнення грошових коштів за договором та 13 500,00 грн. витрат на оплату послуг оцінювача - відмовити повністю.

4. Судовий збір за подачу позову залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю "ВАГОНТРАНСІНВЕСТ".

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВАГОНТРАНСІНВЕСТ" (03048, місто Київ, ВУЛИЦЯ ФЕДОРА ЕРНСТА, будинок 12, квартира 122; ідентифікаційний код 39211377) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕЙЛ ЛОДЖИСТІКС" (03150, місто Київ, ВУЛИЦЯ ДІЛОВА, будинок 5, корпус 2; ідентифікаційний код 40637393) судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 30 267 (тридцять тисяч двісті шістдесят сім) грн.. 00 коп.

6. Судові витрати на професійну правничу допомогу на стадії апеляційного розгляду справи в сумі 7 500,00 грн. залишити за позивачем.

7. Матеріали справи № 910/19397/20 повернути до Господарського суду міста Києва, доручивши останньому видати накази на виконання даної постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку, строки та випадках, визначених ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата підписання повного тексту постанови: 28.07.2021.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді С.Я. Дикунська

Є.Ю. Шаптала