ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" липня 2021 р. м. Київ Справа № 911/507/21

Господарський суд Київської області у складі судді Колесника Р.М., за участю секретаря судового засідання Ступаченко С.О., розглянувши в порядку загального позовного провадження справу за позовом

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) в інтересах:

товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Княжичі» (08335, Київська обл., Бориспільський район, с. Іванків, вул. Харківська, буд. 4, код 34902269)

до

ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_2 )

про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями посадової особи

за участю представників учасників справи:

від позивача: Тарасенко О.В.;

від відповідача: Сідей О.В.;

17.02.2021 до Господарського суду Київської області, в порядку передбаченому ст. 54 Господарського процесуального кодексу України, надійшла позовна заява ОСОБА_1 в інтересах товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Княжичі», як учасника цього товариства, якому належить 25% статутного капіталу, до директора товариства - ОСОБА_2 про відшкодування збитків, завданих ТОВ «Будівельна компанія «Княжичі» його посадовою особою у розмірі 1212000,00 гривень.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що внаслідок недобросовісних дій ОСОБА_2 , як директора, ТОВ «БК «Княжичі» було завдано збитків на суму 1212000,00 гривень, що полягають у безпідставній видачі векселя на суму 1200000 гривень та понесених витратах на опротестування векселя на суму 12000 гривень, щодо яких нотаріусом вчинено виконавчий напис на користь ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 18.02.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання у справі призначено на 17.03.2021. Підготовче засідання судом неодноразово відкладалось.

12.05.2021 від представника відповідача ОСОБА_2 надійшли письмові пояснення, в яких викладено заперечення проти позову з тих мотивів, що ОСОБА_2 діяв в інтересах товариства, збитків йому не завдавав, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, доказів та належного обгрунтування протиправності поведінки ОСОБА_2 , наявності та розміру збитків, причинно-наслідкового зв`язку між збитками та протиправною поведінкою позивачем не представлено.

Також 12.05.2021 від представника ОСОБА_2 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі, яке обґрунтоване тим, що Бориспільським відділом поліції ГУНП в Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0002337 щодо вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_2 , як директором ТОВ «Будівельна компанія «Княжичі» та під час судового розгляду зазначеного кримінального провадження будуть встановлені обставини, що матимуть преюдиціальне значення для розгляду цієї справи.

Ухвалою суду від 12.05.2021 у задоволенні зазначеного клопотання було відмовлено, підготовче провадження закрито та призначено справи до розгляду по суті на 02.06.2021.

Судовий розгляд справи по суті неодноразово відкладався та остаточно був призначений на 07.07.2021.

14.06.2021 від представника відповідача надійшли додаткові пояснення, до яких долучено копію Постанови Верховного Суду від 02.06.2021 у справі № 2-3069/2008.

В судовому засіданні 16.06.2021 представником ОСОБА_1 долучено до матеріалів справи копії постанови Київського апеляційного суду від 13.05.2021 по справі № 359/8287/17.

В судовому засіданні 07.07.2021 представник ОСОБА_1 наполягав на задоволенні позову, представник відповідача проти позову заперечував.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

1. Учасниками товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Княжичі» (надалі - товариство, ТОВ «БК «Княжичі») є ОСОБА_1 , з часткою 25% статутного капіталу, ОСОБА_4 , з часткою 25 статутного капіталу та ОСОБА_5 , з часткою 50% статутного капіталу.

2. Починаючи з 05.04.2013 директором ТОВ «БК «Княжичі» є ОСОБА_2 .

3. Як стверджує ОСОБА_1 до 02.03.2018 директор Товариства ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі та у зазначену дату шлюб між ними рішенням Дніпровського районного суду м. Києва було розірвано. Зазначені обставини відповідачем в перебігу розгляду справи не заперечувалися.

4. Як стверджує ОСОБА_1 учасник товариства ОСОБА_5 , якому у статутному капіталі товариства належить частка у розмірі 50% є сином директора товариства - ОСОБА_2 - відповідача по справі, що в перебігу розгляду справи відповідачем не заперечувалося.

5. 26.06.2008 ОСОБА_2 (відповідач по справі), ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , як продавці та ТОВ «БК «Княжичі», як покупець укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки АДРЕСА_3 (надалі - договір купівлі-продажу).

5.1. За змістом зазначеного договору товариство, серед іншого, було зобов`язане сплатити на користь ОСОБА_3 6835453,15 гривень протягом 60-ти днів з моменту складання акту приймання-передачі. Зазначений акт було складено між сторонами 04.07.2008.

5.2. Аналогічні зобов`язання ТОВ «БК «Княжичі» прийняло на себе і щодо інших продавців за договором із певною відмінністю лише щодо розміру таких зобов`язань.

5.3. Зазначений договір не було посвідчено нотаріально та рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26.09.2008 (справа № 2-3069/2008) договір купівлі-продажу визнано дійсним та за товариством визнано право власності на перелічене у зазначеному договорі нерухоме майно.

5.4. Зазначене судове рішення безпосередньо після його прийняття оскаржено в апеляційному порядку не було, та оскаржено лише у 2016 році за скаргою ДП «Бориспільське лісове господарство» та ухвалою Апеляційного суду Київської області від 19.01.2017 рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26.09.2008 залишено без змін.

5.5. Постановою Верховного Суду від 26.02.2020 ухвалу апеляційного суду від 19.01.2017 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

5.6. Постановою Київського апеляційного суду від 28.10.2020 рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26.09.2008 скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

5.7. Постановою Верховного Суду від 02.06.2021, ухвалу Апеляційного суду Київської області віл 23.09.2016 (ухвала про відкриття апеляційного провадження) та постанову Київського апеляційного суду від 28.10.2020 скасовано. Справу передано на новий апеляційний розгляд для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження. Також зазначено, що з моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції ухвала апеляційного суду Київської області від 23.09.2016 та постанова Київського апеляційного суду від 28.10.2020 втрачають законну силу.

5.8. Ухвалою Київського апеляційного суду від 16.06.2021 поновлено скаржнику строк на апеляційне оскарження рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26.09.2008 та відкрито апеляційне провадження, яке, наразі, триває.

6. 15.11.2016 ОСОБА_3 та ТОВ «БК «Княжичі», в особі директора ОСОБА_2 було підписано додаткову угоду до договору купівлі-продажу (надалі - додаткова угода), в якій сторони дійшли згоди, що за товариством обліковується заборгованість перед ОСОБА_3 за цим договором у розмірі 449332,85 гривень та сторони дійшли згоди, що у разі якщо ця сума заборгованості не буде сплачена на користь ОСОБА_3 до 31.12.2016 товариство буде зобов`язане сплатити 3% річних та індекс інфляції, нараховані на всю суму, яка мала бути сплачена на користь ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від моменту складання акту приймання-передачі майна (04.07.2008), незалежно від того, що товариством були здійснені часткові платежі.

Судом окремо не досліджувалося питання щодо порядку розрахунку із ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу та з огляду на загальний розмір зобов`язань за договором перед нею, що становив 6835453,15 гривень та суми залишку боргу у розмірі 449332,85 гривень, суд виходив із того, що ОСОБА_3 на момент укладання додаткової угоди від 15.11.2016 отримала від товариства 6386120,3 гривень.

7. 10.10.2017 ОСОБА_3 звернулася до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом до ТОВ «БК «Княжичі» про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу у загальному розмірі 15908028,40 гривень, з яких: 449332,85 гривень заборгованість за договором, 121239,12 гривень пеня, 1859993,84 гривень відсотки за користування грошовими коштами та 13477462,68 гривень інфляційні збитки. Зазначений позов було об`єднано в одне провадження із позовом ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу неукладеним (справа № 359/7955/17).

Представник товариства в судовому засіданні заперечень проти позову ОСОБА_3 не висував та покладався на розсуд суду.

7.1. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02.04.2018, у задоволенні позову ОСОБА_3 було відмовлено з огляду на висновки суду про неукладеність договору купівлі-продажу.

7.2. Постановою Київського апеляційного суду від 05.02.2019 рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02.04.2018, в частині позову про визнання договору купівлі-продажу неукладеним було скасовано, в цій частині у задоволені позову відмовлено, а в частині позову ОСОБА_3 про стягнення з товариства заборгованості рішення суду першої інстанції - залишено без змін, оскільки рішення в цій частині оскаржено не було.

7.3. ОСОБА_3 судове рішення в частині відмови у задоволенні її позову нею не оскаржувалося, проте вона, ОСОБА_2 (відповідач по справі) та товариство оскаржували рішення в частині визнання договору купівлі-продажу неукладеним.

8. 20.12.2017 ТОВ «БК «Княжичі», в особі директора ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 (вже після звернення ОСОБА_3 до суду з позовом про стягнення з товариства заборгованості, але до прийняття по справі судового рішення) уклали договір про врегулювання заборгованості, за яким товариство визнало заборгованість перед ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу, що є предметом судового розгляду у справі № 359/7955/17 та в рахунок зазначеної заборгованості прийняло зобов`язання видати на користь ОСОБА_3 векселі на суму 8900000 гривень та сплатити 25000 гривень, а ОСОБА_3 прийняла на себе зобов`язання відізвати позовну заяву по справі № 359/7955/17.

8.1. На виконання умов зазначеного договору товариство, в особі ОСОБА_2 передало на користь ОСОБА_3 два простих векселі: серія АА № 2826802 та серія АА № 2826801, дата видачі 20.12.2017, сума векселя 1200000 гривень та 7700000 гривень відповідно, з терміном оплати за пред`явленням та строком погашення 14 днів та 90 днів, відповідно.

8.2. 16.01.2018 ОСОБА_3 звернулася до приватного нотаріуса із заявою про направлення товариству вимоги про оплату векселя, та у разі його неоплати просила здійснити протест про неоплату. Така вимога нотаріусом була направлена та отримана директором товариства ОСОБА_2 17.01.2018

8.3. 17.01.2018 вексель серії АА № 2826802 на суму 1200000 гривень було пред`явлено до оплати та у зв`язку з неоплатою ОСОБА_3 17.01.2018 звернулася до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису на цьому векселі.

8.4. 17.01.2018 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н.В. вчинено протест про неоплату векселя та цього ж дня вчинено виконавчий напис на суму 1212000 гривень, що складається із суми за векселем у розмірі 1200000 гривень та витрат, пов`язаних з опротестуванням векселя у розмірі 12000 гривень.

8.5. 26.01.2018 приватним виконавцем Ніколаєвим С.В. було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса, але було закрите у зв`язку відсутністю у товариства грошових коштів, а майно, належне товариству, перебуває під арештом та забороною відчуження.

9. Посилаючись на те, що в діях директора товариства ОСОБА_2 вбачаються усі складові, що є необхідними для вимог про відшкодування шкоди завданої товариству діями його посадової особи, ОСОБА_1 звернувся до суду із розглядуваним позовом в інтересах ТОВ «БК «Княжичі», як учасник, якому належить 25% статутного капіталу та просить стягнути з відповідача - директора товариства 1212000 гривень шкоди, завданої товариству його неправомірними діями, яка складається із суми виданого товариством в особі відповідача, векселя на суму 1200000 гривень, а також витрат, пов`язаних із протестом векселя у розмірі 12000 гривень, адже саме щодо цієї суми (1212000 гривень) нотаріусом було вчинено виконавчий напис, що є виконавчим документом та має бути виконаний товариством.

10. В обгрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що:

10.1 протиправна поведінка ОСОБА_2 полягає в тому, що він діяв всупереч інтересів товариства, адже:

- не мав укладати з ОСОБА_3 додаткову угоду про внесення змін до договору купівлі-продажу, якими на товариство покладався обов`язок сплатити на користь ОСОБА_3 інфляційні нарахування та 3% річних на всю суму заборгованості, не враховуючи те, що майже вся сума боргу на її користь була виплачена та за весь період існування прострочення, починаючи з 02.09.2008;

- не мав укладати договір про врегулювання заборгованості, із прийняттям на товариство обов`язку видати на користь ОСОБА_3 двох векселів на загальну суму 8900000 гривень та враховуючи, що зазначена сума угоди перевищує вартість 50% вартості майна товариства мав отримати згоду загальних зборів учасників товариства;

- вчинив договір про врегулювання заборгованості, в той час, коли відповідний спір перебував в провадженні Бориспільського міськрайонного суду Київської області (справа № 359/7955/17), за яким, з рештою, в позові ОСОБА_3 було відмовлено, а укладений правочин та видані векселі призвели до утворення невиправданих та безпідставних боргових зобов`язань на значну суму, що свідчить про вчинення директором марнотратних дій, що суперечать інтересам товариства.

10.2. Наявність шкоди, підтверджується фактом протесту векселя на суму 1200000 та вчиненням виконавчого напису на суму 1212000 гривень, що призвело до виникнення виконавчого документу, який має бути виконаний товариством та не був виконаний одразу після його пред`явлення лише тому, що майно товариства перебуває під арештом. Тобто під шкодою розуміється виникнення у товариства обов`язку сплатити за векселями, що було видано за відсутності зобов`язань перед ОСОБА_3 на суму, на яку такі векселі було видано відповідачем.

10.3. Причинний зв`язок вбачається в тому, що саме дії ОСОБА_2 по укладанню правочинів (додаткової угоди від 15.11.2016 та договору про врегулювання заборгованості від 20.12.2017), безпідставному визнанню заборгованості та виданню боргових векселів призвели до можливості стягнення з товариства 8900000 гривень.

10.4. Про наявність вини може свідчити той факт, що:

- за наявності заборгованості перед ОСОБА_3 у розмірі 449332,85 гривень дії відповідача призвели до збільшення боргу до 15908028,40 гривень, що внаслідок укладеного договору про врегулювання зазначеної заборгованості було вирішено у спосіб видачі товариством векселів на суму, що також є безпідставно значною;

- при цьому сам ОСОБА_2 діяв із особистою заінтересованістю, адже перебував із ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, а утворені кредиторські вимоги є спільною сумісною власністю подружжя;

- під час розгляду в суді справи № 359/7955/17 щодо стягнення заборгованості представник товариства покладався на розсуд суду, обставини щодо підписання договору про врегулювання заборгованості суду не повідомляв.

11. Заперечуючи проти позову відповідач посилався на те, що:

11.1. Додаткова угода від 15.11.2016 до договору купівлі-продажу та договір про врегулювання заборгованості від 20.12.2017 були укладені в інтересах товариства, що дозволило досягнути згоди щодо погашення заборгованості у значно меншому розмірі, ніж було заявлено в позові по справі № 359/7955/17.

11.2. Твердження про те, що укладена додаткова угода та договір про врегулювання заборгованості було вчинено із порушенням вимог Статуту товариства, щодо необхідності отримання згоди загальних зборів товариства, оскільки сума відповідних договорів перевищує вартість 50% вартості майна товариства, не підтверджені доказами, які б свідчили про таке перевищення.

11.3. Укладені директором товариства правочини не визнані в судовому порядку недійсними, а отже, за презумпцією правомірності правочинів, вони не можуть вважатися такими, що укладені на шкоду інтересам товариства.

11.4. Товариству не була завдана шкода у тому розмірі, як про це зазначено в позові, адже сума за векселем фактично оплачена не була, а тому товариство жодної шкоди не зазнало.

11.5. ОСОБА_1 , якщо вважає, що вчиненою додатковою угодою та договором про врегулювання заборгованості товариству завдано збитків, не вчинив, як учасник цього товариства, жодних дій, що мав би вчинити на захист інтересів товариства, зокрема не скликав позачергових зборів учасників з метою належного реагування на зазначені факти, що дозволило б товариству звернутися до суду із відповідним позовом з метою захисту своїх прав.

11.6. В діях відповідача відсутні ознаки вини, адже прострочення у розрахунках з ОСОБА_3 було допущено товариством ще до обрання ОСОБА_2 на посаду директора товариства; відповідач намагався врегулювати конфлікт між товариством та ОСОБА_3 , а укладений договір про врегулювання заборгованості передбачав відкликання ОСОБА_3 її позову про стягнення заборгованості; факт перебування відповідача та ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі не робить укладені правочини, такими, що вчинено із заінтересованістю.

11.7. Матеріалами справи не доведено наявності усіх складових, що вимагаються законодавством для задоволення позову про відшкодування збитків.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов наступних висновків.

За змістом п. 6.10. Статуту товариства, затвердженого протоколом загальних зборів ТОВ «БК «Княжичі» № 2 від 29.06.2016:

- одноособовим виконавчим органом товариства, що здійснює управління його поточною діяльністю є директор;

- директор несе безпосередню відповідальність за виробничу, господарську, фінансову діяльність товариства;

- без довіреності представляє товариство у всіх державних, громадських, приватних та інших організаціях;

- здійснює оперативне управління товариством в межах повноважень, визначених Статутом, рішеннями зборів учасників та законодавством України;

- відкриває та використовує рахунки в установах банків, управляє, контролює та розпоряджається коштами на банківських рахунках;

- укладає без погодження з загальними зборами будь-які господарські та інші договори відповідно до Статуту товариства та законодавства України.

Відповідно до вимог Цивільного кодексу України:

Стаття 15. Право на захист цивільних прав та інтересів

1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 16. Захист цивільних прав та інтересів судом

1. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

2. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

Стаття 22. Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди

1. Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

2. Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

3. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Стаття 92. Цивільна дієздатність юридичної особи

1. Юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

3. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Стаття 623. Відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання

1. Боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

2. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

Стаття 1166. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду

1. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

2. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до вимог Господарського кодексу України:

Стаття 89. Управління господарським товариством

1. Управління діяльністю господарського товариства здійснюють його органи та посадові особи, склад і порядок обрання (призначення) яких визначається залежно від виду товариства, а у визначених законом випадках - учасники товариства.

2. Посадові особи відповідають за збитки, завдані ними господарському товариству. Відшкодування збитків, завданих посадовою особою господарському товариству її діями (бездіяльністю), здійснюється у разі, якщо такі збитки були завдані: діями, вчиненими посадовою особою з перевищенням або зловживанням службовими повноваженнями; діями посадової особи, вчиненими з порушенням порядку їх попереднього погодження або іншої процедури прийняття рішень щодо вчинення подібних дій, встановленої установчими документами товариства; діями посадової особи, вчиненими з дотриманням порядку їх попереднього погодження або іншої процедури прийняття рішень щодо вчинення відповідних дій, встановленої товариством, але для отримання такого погодження та/або дотримання процедури прийняття рішень посадова особа товариства подала недостовірну інформацію; бездіяльністю посадової особи у випадку, коли вона була зобов`язана вчинити певні дії відповідно до покладених на неї обов`язків; іншими винними діями посадової особи.

Стаття 224. Відшкодування збитків

1. Учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

2. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Стаття 225. Склад та розмір відшкодування збитків

1. До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною.

Релевантна судова практика:

1) У постанові від 04.12.2018 у справі № 910/21493/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду указав, що згідно з вимогами статті 92 ЦК України особи, які виступають від імені юридичної особи, зобов`язані діяти не лише в межах своїх повноважень, але й добросовісно і розумно. З огляду на положення наведеної правової норми та довірчий характер відносин між господарським товариством та його посадовою особою (зокрема директором чи генеральним директором) протиправна поведінка посадової особи може виражатись не лише у невиконанні нею обов`язків, прямо встановлених установчими документами товариства, чи перевищенні повноважень при вчиненні певних дій від імені товариства, а й у неналежному та недобросовісному виконанні таких дій без дотримання меж нормального господарського ризику, з особистою заінтересованістю чи при зловживанні своїм розсудом, прийнятті очевидно необачних чи марнотратних рішень.

2) У постанові від 22.10.2019 року у справі № 911/2129/17 (провадження № 12-45гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що правовідносини між товариством та керівником мають довірчий характер, а протиправна поведінка посадової особи полягає у неналежному та недобросовісному виконанні певних дій, без дотримання меж нормального господарського ризику, з особистою заінтересованістю чи при зловживанні своїм посадовими обов`язками за власним умислом (розсудом), прийнятті очевидно необачних, марнотратних та завідомо корисливих на користь такої посадової особи рішень. Положеннями статті 92 ЦК України та статті 89 ГК України передбачено відповідальність членів органу юридичної особи, її посадових осіб, в тому числі її керівника, якщо він діяв всупереч інтересам цієї особи.

3) Погоджуючись із наведеними висновками Верховного Суду, що зазначено вище, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 910/11027/18 було зазначено, що «наведене відповідає міжнародним Принципам корпоративного управління Організації економічного співробітництва та розвитку, які закріплюють такі основні фідуціарні обов`язки директорів підприємства, як обов`язок дбайливого ставлення (діяти добросовісно на користь розвитку підприємства, приділяючи достатньо часу, зусиль і професійних навичок управлінню ним) та обов`язок лояльності (уникати конфлікту інтересів і діяти під час ухвалення рішень щодо діяльності підприємства лише в інтересах останнього). Головною метою фідуціарних обов`язків є необхідність забезпечення економічного розвитку підприємства, а відповідно недотримання таких базових обов`язків може призвести до збитків підприємству й зобов`язання їх відшкодувати. Таким чином, при застосуванні статті 92 ЦК України слід оцінювати не лише формальну сторону питання - дотримання посадовою особою всіх положень законодавства, статуту, рішень загальних зборів учасників/акціонерів тощо. Адже навіть коли посадова особа формально виконала всі вимоги законодавства та установчих документів товариства, її дії (бездіяльність) можуть не бути добросовісними, розумними та вчиненими в інтересах товариства» (п.п. 7.15-7.17 Постанови).

Щодо додаткової угоди від 15.11.2016 до договору купівлі-продажу.

Як вже зазначалося зазначеною додатковою угодою сторони дійшли згоди, що за товариством обліковується заборгованість перед ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу у розмірі 449332,85 гривень, яка має бути сплачена на її користь до 31.12.2016 та на випадок невиконання цього обов`язку сторони дійшли згоди, що товариство буде зобов`язане сплатити 3% річних та індекс інфляції, нараховані на всю суму, яка мала бути сплачена на користь ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від моменту складання акту приймання-передачі майна (04.07.2008), незалежно від того, що товариством були здійснені часткові платежі.

Відповідач в перебігу розгляду справи не пояснив, чим саме була викликана необхідність в укладенні цієї угоди, адже для підтвердження існування заборгованості укладання додаткових угод не вимагається. Не надано суду і пояснень з приводу встановлення строку погашення зазначеної заборгованості до 31.12.2016.

Зі змісту зазначеної додаткової угоди вбачається, що жодних передумов для її укладання у сторін, чи принаймні у відповідача, не було адже інтереси товариства вочевидь не передбачали та не вимагали в даному випадку укладення такої угоди, оскільки накладали на товариство додаткові та невиправдані, за звичайних умов, зобов`язання.

Суд виходить з того, що заборгованість за договором купівлі-продажу у розмірі 449332,85 гривень ймовірно існує та має бути сплачена на користь ОСОБА_3 .

Поряд із цим, яку мету переслідував відповідач, приймаючи на товариство зобов`язання погасити цю заборгованість до 31.12.2016 та сплатити на користь ОСОБА_3 суми 3% річних та інфляційні втрати за весь період існування прострочення від моменту складання акту приймання-передачі, тобто з 2008 року, та прийняття на товариство обов`язку не враховувати у розрахунку відповідних нарахувань, той факт, що станом на день укладання цієї угоди ОСОБА_3 вже отримала від товариства більше 6000000 гривень, суду не зрозуміло.

Укладання зазначеної додаткової угоди вочевидь, виходить за межі угоди, що могла бути укладена товариством в звичайних умовах та вочевидь не відповідає інтересам товариства.

Так, ОСОБА_3 не була обмежена у можливості звертатися до суду із вимогами про стягнення з товариства заборгованості, у розмірі 449332,85 гривень. Та керуючись приписами ст. 625 Цивільного кодексу України була необмежена у можливості вимагати сплати суми боргу з урахуванням суми 3% річних та інфляційних втрат.

Поряд із цим, за загальним правилом нарахування інфляційних втрат та 3% річних, таке нарахування здійснюється на залишок суми боргу, тобто платежі проведені в рахунок оплати основного боргу зазвичай враховуються під час здійснення відповідного нарахування. Сама сутність таких нарахувань полягає у тому, що вони нараховуються на залишок заборгованості.

Укладання такої угоди, дозволило ОСОБА_3 в своєму позові відступити від загального правила застосування положень ст. 625 Цивільного кодексу України та визначити суми 3% річних та інфляційні виходячи саме із загальної суми зобов`язань за договором купівлі-продажу у розмірі 6835453,15 гривень, що дозволило здійснити нарахування 3% річних у розмірі 1859993,84 гривень та інфляційних втрат у розмірі 13477462,68 гривень, що майже втричі перевищує загальну суму, що мала бути сплачена на користь ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу.

Таким чином, необґрунтовані, нерозумні та недобросовісні дії відповідача, який вчинив від імені товариства додаткову угоду від 15.11.2016 призвели до створення для товариства негативних наслідків у вигляді виникнення у ОСОБА_3 можливості здійснити невиправдано великі та необґрунтовані нарахування додаткових виплат щодо 3% річних та інфляційних втрат, що надало їй право вимагати від товариства сплати надмірно значної суми коштів в судовому порядку.

Та саме такі дії відповідача призвели до того, що надалі виникла необхідність, з метою врегулювання невиправдано завищеної заборгованості, вчиняти договір про врегулювання такої заборгованості від 20.12.2017.

Крім того, щодо додаткової угоди від 15.11.2016, суд вважає за необхідне зазначити і наступне.

Як вже зазначалося додаткова угода від 15.11.2016 укладена ОСОБА_3 та відповідачем від імені товариства до договору купівлі-продажу, в якому ОСОБА_3 виступала у якості одного із продавців майна спільно із іншими особами, а саме ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , коли як зазначені особи у підписанні додаткової угоди від 15.11.2016 участі не приймали, отже склад сторін, що уклали додаткову угоду від 15.11.2016 не відповідає складу сторін, які уклали основну угоду.

Крім того, предметом договору купівлі-продажу було нерухоме майно (нежитлові приміщення, будівлі та споруди, а також земельна ділянка).

Згідно ст. 657 Цивільного кодексу України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

З матеріалів справи вбачається, що зазначений договір нотаріально посвідчений не був, хоча рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26.09.2008 його було визнано дійсним, що з огляду на положення ст. 220 Цивільного кодексу України звільняло сторони від необхідності його подальшого нотаріального посвідчення.

Водночас, відповідно до ст. 654 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Отже, оскільки договір купівлі-продажу потребував нотаріального посвідчення, то і додаткова угода до нього мала бути посвідчена нотаріально.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

У відповідності до ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про нікчемність додаткової угоди від 15.11.2016 до договору купівлі-продажу, а отже така угода не могла призводити до жодних юридичних наслідків, обумовлених її змістом.

Суд звертає також увагу на ту обставину, що у матеріалах справи відсутні докази того, що протягом всього періоду від моменту обрання відповідача на посаду директора ним вживались заходи для проведення належного (повного, остаточного) розрахунку із ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу, інформування товариства, його учасників про існування непогашеної заборгованості перед нею, попередження про імовірність настання для товариства негативних наслідків у вигляді обов`язків сплатити на користь ОСОБА_3 штрафні санкції, ініціації спільного із іншими продавцями за договором купівлі-продажу, учасниками товариства, самого товариства відкритого та прозорого способу врегулювання спірної ситуації.

Замість цього, відповідачем, на власний ризик, укладено угоду зі своєю дружиною, не залучаючи до цього процесу інших продавців та учасників товариства, що свідчить скоріше про бажання приховати факт укладання цієї угоди, коли як перебування його у шлюбі із ОСОБА_3 , за звичайною практикою, вимагало він нього діяти відкрито та передбачувано, а зміст угоди мав би відповідати загальним принципам, визначеним ст. 627 Цивільного кодексу України, а саме така угода мала укладатися не тільки із дотриманням вимог законодавства, але і з урахуванням звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

До того ж, відповідач спільно із ОСОБА_3 виступав продавцем за договором купівлі-продажу та в перебігу розгляду справи не зазначав, що у товариства є заборгованість за договором і перед ним, чи іншими продавцями. Та якщо її не має та не було, то суду не було надано жодних пояснень з приводу того, як могла скластися така ситуація, що усі продавці грошові кошти від товариства за договором отримали і заборгованість утворилася лише виключно перед дружиною відповідача. А якщо прострочення у розрахунках мало місце і по відношенню до інших продавців, то чому відповідна угода не була укладена, щодо них усіх із рівними правами, гарантіями та компенсаціями.

Таким чином, відповідач, як директор товариства, уклавши із ОСОБА_3 додаткову угоду від 15.11.2016 до договору купівлі-продажу, не дотримався вимог закону, як в частині складу сторін відповідного договору, так і в частині додержання сторонами вимог щодо нотаріального посвідчення зазначеного договору, уклав її на шкоду інтересам товариства, адже вона не відповідає загально визнаним стандартам ведення господарської діяльності товариства, та відповідач, опікуючись інтересами товариства, у звичайних умовах укладати її не мав, а уклавши діяв не розумно та недобросовісно, не довів суду підставності та необхідності її укладання, як не довів перед судом і економічної доцільності цієї угоди для товариства, коли як негативні наслідки її укладання знайшли своє підтвердження в перебігу розгляду справи.

Щодо договору про врегулювання заборгованості від 20.12.2017.

За змістом договору про врегулювання заборгованості, укладеного ОСОБА_3 та відповідачем від імені товариства, товариство визнало заборгованість перед ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу, що є предметом судового розгляду у справі № 359/7955/17 та в рахунок зазначеної заборгованості прийняло зобов`язання видати на користь ОСОБА_3 векселі на суму 8900000 гривень та сплатити 25000 гривень, а ОСОБА_3 прийняла на себе зобов`язання відізвати позовну заяву по справі № 359/7955/17, що перебувала у провадженні Бориспільського міськрайонного суду Київської області.

Таким чином, зазначена угода укладена саме у зв`язку із існуванням спору у справі № 359/7955/17, предметом якого, серед іншого, були вимоги ОСОБА_3 до товариства про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу у загальному розмірі 15908028,40 гривень, які здебільшого обґрунтовані додатковою угодою від 15.11.2016, укладеною ОСОБА_3 та товариством в особі відповідача, позиція суду, щодо якої викладена вище.

Натомість, як вбачається з судових рішень, прийнятих у справі № 359/7955/17 ОСОБА_3 до суду заяву про відкликання позовної заяви (заяву про відмову від позову) не подавала, під час судового розгляду справи жодна зі сторін про факт укладання договору про врегулювання заборгованості суду не повідомляла та, в решті, судом першої інстанції у задоволені позову ОСОБА_3 було відмовлено, та судове рішення в цій частині вона не оскаржувала.

В перебігу розгляду справи відповідач не надав жодного коментаря та не обґрунтував економічної доцільності укладання від імені товариства і зазначеного договору про врегулювання заборгованості та видачі по ньому векселів.

Залишилася без відповідних коментарів і та ситуація, що відповідач, як директор товариства не вжив жодних заходів з метою доведення до відома Бориспільського міськрайонного суду Київської області про факт укладання договору про врегулювання заборгованості від 20.01.2017 та не проконтролював факт його виконання з боку ОСОБА_3 щодо відкликання позову (відмови від нього), хоча векселі в рахунок заборгованості, що розглядалася в межах зазначеної справи на суму 8900000 гривень було передано на користь ОСОБА_3 , про що сторони склали відповідний акт, в якому зазначили про повне виконання сторонами договору про врегулювання заборгованості від 20.12.2017.

В той же час, вексель на суму 1200000 гривень вже було опротестовано та вчинено щодо нього виконавчий напис, який було пред`явлено до виконання, а відмовлено судом у позові ОСОБА_3 було з інших мотивів, оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про визнання неукладеним договору купівлі-продажу.

Наразі, зазначені дії відповідача призвели до того, що ОСОБА_3 отримала виконавчий документ - виконавчий напис нотаріуса щодо виконання зобов`язання за векселем на суму 1200000 гривень та на відшкодування витрат понесених на протест векселя у розмірі 12000 гривень, внаслідок чого загальна сума, що підлягає виконанню за виконавчим написом нотаріуса становить 1212000 гривень. Саме цю суму ОСОБА_1 визначає, як розмір збитків завданих товариству, що підлягають відшкодуванню відповідачем.

Крім того, ОСОБА_3 за договором про врегулювання заборгованості від 20.12.2017 отримала також право в будь-який момент пред`явити до оплати другий вексель - на суму 7700000 гривень.

При цьому, на думку суду, ОСОБА_3 не втратила і право заявити про свої вимоги про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу, в тому числі з урахуванням загальних положень ст. 625 Цивільного кодексу України, подавши новий позов, оскільки в договорі про врегулювання заборгованості від 20.12.2017 не зазначено щодо якої саме суми заборгованості сторони дійшли згоди про врегулювання (не вказано суми такої заборгованості), а посилання на справу № 359/7955/17, наразі жодного значення вже не має, через припинення її розгляду та відсутності в судових рішеннях по цій справі відомостей про врегулювання заборгованості, оскільки, як зазначалося, відмова у позові була обумовлена іншими обставинами.

В цьому зв`язку, звертає на себе увагу та обставина, що відповідач був одним із апелянтів у справі № 359/7955/17, який як і ОСОБА_3 просили лише скасувати рішення в частині визнання неукладеним договору купівлі-продажу, тобто відповідач був обізнаний про обставини цієї справи, її перебіг та зміст судових рішень.

Щодо законодавчого врегулювання підставності видачі векселя

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про цінні папери та фондову біржу», в редакції чинній станом на день укладання договору про врегулювання заборгованості (20.12.2017), вексель - цінний папір, який посвідчує безумовне грошове зобов`язання векселедавця або його наказ третій особі сплатити після настання строку платежу визначену суму власнику векселя (векселедержателю). Векселі можуть бути прості або переказні та існують виключно у документарній формі. Особливості видачі та обігу векселів, здійснення операцій з векселями, погашення вексельних зобов`язань та стягнення за векселями визначаються законом.

За змістом п. п. 5 п. 2 ч. 5 ст. 3 цього Закону, векселі віднесено до категорії боргових цінних паперів та визначено, що боргові цінні папери - цінні папери, що посвідчують відносини позики і передбачають зобов`язання емітента або особи, яка видала неемісійний цінний папір, сплатити у визначений строк кошти, передати товари або надати послуги відповідно до зобов`язання.

Відповідно до ч. 7 ст. 164 Господарського кодексу України, (в редакції чинній станом на день укладання договору про врегулювання заборгованості) суб`єкти господарювання мають право в порядку, встановленому законом, випускати в обіг векселі - боргові цінні папери, які посвідчують безумовне грошове зобов`язання векселедавця або його наказ третій особі сплатити після настання строку платежу визначену суму власнику векселя (векселедержателю).

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про обіг векселів в Україні» видавати переказні і прості векселі можна лише для оформлення грошового боргу за фактично поставлені товари, виконані роботи, надані послуги, за виключенням фінансових банківських векселів, векселів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та фінансових казначейських векселів.

На момент видачі переказного векселя особа, зазначена у векселі як трасат, або векселедавець простого векселя повинні мати перед трасантом та/або особою, якій чи за наказом якої повинен бути здійснений платіж, зобов`язання, сума якого має бути не меншою, ніж сума платежу за векселем.

Умова щодо проведення розрахунків із застосуванням векселів обов`язково відображається у відповідному договорі, який укладається в письмовій формі. У разі видачі (передачі) векселя відповідно до договору припиняються грошові зобов`язання щодо платежу за цим договором та виникають грошові зобов`язання щодо платежу за векселем.

Особи, винні в порушенні вимог цієї статті, несуть відповідальність згідно з законом.

Згідно ст. 8 цього Закону вексель, опротестований нотаріусом у встановленому законом порядку, є виконавчим документом (крім векселя, опротестованого у недатуванні акцепту).

В контексті наведених положень законодавства вбачається, що зобов`язання в рахунок, яких було видано вексель виникли з договору купівлі-продажу та зазначений договір не передбачав розрахунку із застосуванням векселів, що є порушенням ч. 3 ст. 4 Закону України «Про обіг векселів в Україні».

Узгоджена сума зобов`язань товариства перед ОСОБА_3 становила лише 449332,85 гривень, тобто зобов`язань на суму, на яку було видано векселі, а саме на суму 1200000 гривень та 7700000 гривень у товариства перед ОСОБА_3 не існувало, а тому дії відповідача щодо видачі векселів на зазначену суму здійснено в порушення вимог ч. 2 ст. 4 Закону України «Про обіг векселів в Україні».

Той факт, що на момент видачі цих векселів ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про стягнення заборгованості, до якої вона включила додаткові нарахування 3% річних, інфляційних, на загальну суму 15337456,52 гривень не може свідчити про те, що зазначена сума дорівнює розмір зобов`язань, в рахунок якої могли бути видані векселі, адже зазначена сума обрахована нею на власний розсуд, у її задоволені судом відмовлено та жодним правочином розмір непогашених зобов`язань перед ОСОБА_3 у розмірі, хоча б наближеному до суми по виданим векселям, визначено не було.

До того ж, нарахована ОСОБА_3 сума, по-перше, ґрунтується на нікчемному правочині - додатковій угоді від 15.11.2016 про внесення змін до договору купівлі-продажу, а, по-друге, договір про врегулювання заборгованості від 20.12.2017 не містить взагалі відомостей про розмір зобов`язання в рахунок, якого такі векселі передаються та зазначено лише про номер справи № 359/7955/17, в якій сформульовано вимоги ОСОБА_3 до товариства.

Таким чином, оскільки, з огляду на положення законодавства, що викладено вище, видача векселя припиняє грошові зобов`язання за договором купівлі-продажу та встановлює зобов`язання з оплати за векселем, протест якого, призводить до виникнення безспірного виконавчого документу, суд приходить до висновку, що жодного позитивного ефекту для ТОВ «БК «Княжичі» укладання договору про врегулювання заборгованості від 20.12.2017 не мало, адже маючи не виконані зобов`язання перед ОСОБА_3 лише на суму 449332,85 гривень, у товариства виникла безспірна заборгованість перед нею на суму 1212000 гривень та у разі пред`явлення до оплати векселя на суму 7700000 гривень, то розмір такої заборгованості збільшиться на зазначену суму.

З огляду на це, нерозумні дії відповідача призвели до безпідставної передачі на користь ОСОБА_3 векселів на загальну суму 8900000 гривень, з яких, вексель на суму 1200000 гривень, було опротестовано та щодо нього вчинено виконавчий напис, що призвело до виникнення у ОСОБА_3 в цілому безпідставного права вимоги до товариства, якому кореспондує безумовний обов`язок товариства сплатити за векселями 8900000 гривень, хоча факт існування заборгованості товариства перед нею у зазначеному розмірі об`єктивно місця не має.

Саме дії відповідача створили для ОСОБА_3 такі умови та саме відповідач у спосіб підписання договору про врегулювання заборгованості від 20.12.2017 забезпечив виникнення у ОСОБА_3 таких прав вимоги. Виконанню ж виконавчого напису нотаріуса на суму 1212000 гривень, завадило лише відсутність грошових коштів на рахунку товариства та арешт майна, належного товариству.

Але наявність такого виконавчого документу передбачає можливість пред`явлення його до виконання у будь-який момент, коли відповідний арешт буде знято та/чи на рахунках з`являться відповідні грошові кошти.

Вирішуючи спір про відшкодування шкоди, суд повинен встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, яке має містити такі складові, як:

- неправомірність поведінки особи, тобто її невідповідність вимогам, наведеним в актах цивільного законодавства;

- наявність шкоди, під якою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права, взагалі будь-яке знецінення блага, що охороняється законом,та її розмір;

- причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, який виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, тобто протиправна поведінка конкретної особи (осіб), на яку покладається відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що необхідно та невідворотно спричинила шкоду;

- вина заподіювача шкоди, як суб`єктивного елемента відповідальності, що полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає.

За загальними правилами розподілу обов`язку доказування кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини перша та третя статті 74 ГПК України).

Тож при зверненні з позовом про відшкодування заподіяної майнової шкоди, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами неправомірність поведінки заподіювача шкоди, наявність шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою.

Водночас зі змісту частини другої статті 1166 Цивільного кодексу України вбачається, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Відповідний висновок міститься, зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2018 у справі № 753/7281/15-ц. Тому спростування цієї вини (у тому числі з підстав вини самого позивача в заподіяній шкоді) є процесуальним обов`язком її заподіювача.

Вирішуючи питання відповідальності посадової особи перед юридичною особою, суд виходить з презумпції, що така посадова особа діяла в найкращих інтересах товариства; її рішення були незалежними та обгрунтованими; її фідуціарні обов`язки були виконані належним чином.

Водночас спростування позивачем відповідної презумпції за одним з критеріїв свідчить про неналежне виконання своїх обов`язків діяти в інтересах товариства. У цьому разі вже відповідач зобов`язаний довести, що він діяв в інтересах товариства.

Зазначена правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 910/11027/18.

З огляду на викладене вище, ОСОБА_1 у цій справі мав довести неправомірність рішень та дій відповідача або вчинення ним неправомірної бездіяльності, в чому полягав негативний результат його діяльності в контексті зменшення обсягу майна товариства чи його знецінення, розмір майнових втрат, а також пов`язаність протиправної поведінки відповідача та існуючого негативного результату.

Натомість відповідач в межах наданих йому процесуальних прав та визначених процесуальних обов`язків мав право та можливість спростувати доводи та докази ініціатора позову, а також у свою чергу навести обставини та доводи, які свідчили б про відповідність його діяльності інтересам товариства та про відсутність підстав для його відповідальності.

Повертаючись до вже згадуваних вище положень Принципів корпоративного управління, затверджених рішенням Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку № 955 від 22.07.2014, суд звертає увагу на те, яким чином зазначеними Принципами визначено зміст конфлікту інтересів, що може виникати у керівника відповідного товариства.

Так, згідно п.п. 3.3.2. зазначених принципів конфлікт інтересів - це розбіжність між особистими інтересами посадової особи або її пов`язаних осіб та її посадовими (професійними) обов`язками діяти у найкращих інтересах товариства. Конфлікт інтересів може, зокрема, виникати, якщо посадова особа чи її пов`язана особа є стороною договору з товариством, бере участь в укладанні та виконанні договору як представник або посередник, отримує винагороду від товариства або від особи, яка є стороною договору тощо.

Наявність у товаристві відповідного порядку прийняття рішень (укладання правочинів), стосовно яких у посадових осіб органів товариства є конфлікт інтересів, та дотримання його посадовими особами має сприяти об`єктивному, прозорому, справедливому прийняттю рішень (укладанню правочинів) в інтересах усіх акціонерів та товариства. Умови та вартість предмету правочину мають бути справедливими, тобто такими, за яких правочин було б укладено на відкритому конкурентному ринку між обізнаними щодо його предмету та незалежними одна від одної сторонами, які жодним чином не примушені до укладення правочину та керуються при цьому виключно власними інтересами.

Таким чином, базовими, стандартними, загальновизнаними та неспростовними є стандарти поведінки директора товариства, які передбачають, що директор товариства завжди має діяти у найкращих інтересах товариства, умови правочинів, що укладаються із пов`язаними особами мають бути справедливими перш за все для товариства, тобто такими, що були б укладені на відкритому конкурентному ринку, тобто тоді, коли б директор товариства не був обтяжений конфліктом інтересів, інтересами своєї дружини, що може прямо чи опосередковано бути пов`язаними і з його власними інтересами та коли б директор керувався виключно інтересами товариства.

Навіть за відсутності в Статуті товариства визначеного порядку врегулювання конфлікту інтересів, директор у своїй діяльності має керуватися загальними, цілком передбачуваними стандартами поведінки, про які зазначено вище.

Остаточно досліджуючи питання наявності усіх необхідних складових для вирішення питання про підставність позовних вимог про стягнення з відповідача збитків завданих товариству, суд приходить до наступних висновків.

1. Суд виходить із абсолютної доведеності протиправності поведінки відповідача, яка полягає у неналежному та недобросовісному виконанні своїх обов`язків, без дотримання меж нормального господарського ризику, з особистою заінтересованістю та зловживаючи своїм посадовими обов`язками за власним умислом (розсудом), приймаючи очевидно необачні, марнотратні та завідомо корисливі рішення, що вчинялися виключно на користь ОСОБА_3 без врахування та нехтуючи інтересами товариства.

Протиправність поведінки полягає також в тому, що відповідач підписав від імені товариства додаткову угоду від 15.11.2016 до договору купівлі-продажу, яка за висновками суду є нікчемною, а також уклав договір про врегулювання заборгованості від 20.12.2017, в якому не було визначено розміру зобов`язання, в рахунок якого було видано векселі, договір купівлі-продажу не передбачав можливості проведення розрахунку векселями, та ці векселі видано відповідачем за відсутності у товариства зобов`язань перед ОСОБА_3 , що дорівнювала б сумі таких векселів.

При цьому, суд погоджується із запереченнями відповідача про те, що ОСОБА_1 не доведено не дотримання відповідачем вимог Статуту товариства, про необхідність погодження загальними зборами товариства угод, на суму, що перевищує 50% майна товариства, оскільки матеріалами справи не доведено, якою саме є загальна вартість майна товариства.

Поряд із цим, перебуваючи в очевидному конфлікті інтересів, укладаючи угоди від імені товариства на користь своєї дружини щодо значних сум, що може і не перевищують вартості 50% майна товариства, втім є доволі значними та вочевидь не зрівняно великими по відношенню до тієї суми заборгованості, що залишилася перед ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу, відповідач, якщо б він бажав дотримання інтересів саме товариства мав отримати відповідне погодження в тій чи іншій формі своїх дій або не вдаватися до вчинення зазначених угод взагалі, адже їх укладання, з точки зору інтересів товариства, очевидно не вимагалося та призвело до виникнення у товариства негативних наслідків.

2. Щодо завданої шкоди, суд погоджується із твердженнями ОСОБА_1 про те, що розмір шкоди дорівнює сумі векселя, щодо якого вчинено протест на суму 1200000 гривень та сумі витрат на протест векселя у розмірі 12000 гривень, що загалом становить 1212000 гривень, щодо яких нотаріусом було вчинено виконавчий напис.

Відповідно до ст. 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Згідно ст. 194 Цивільного кодексу України цінним папером є документ установленої форми з відповідними реквізитами, що посвідчує грошове або інше майнове право, визначає взаємовідносини емітента цінного папера (особи, яка видала цінний папір) і особи, яка має права на цінний папір, та передбачає виконання зобов`язань за таким цінним папером, а також можливість передачі прав на цінний папір та прав за цінним папером іншим особам.

Згідно ч. 2 ст. 198 Цивільного кодексу України відмова від виконання зобов`язання, посвідченого цінним папером, з посиланням на відсутність підстави зобов`язання або на його недійсність не допускається.

За змістом ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» майном, яке може оцінюватися, вважаються об`єкти в матеріальній формі, будівлі та споруди (включаючи їх невід`ємні частини), машини, обладнання, транспортні засоби тощо; паї, цінні папери; нематеріальні активи, в тому числі об`єкти права інтелектуальної власності; цілісні майнові комплекси всіх форм власності; майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги.

На думку суду, видача товариством векселя, як цінного паперу, що підтверджує передання ОСОБА_3 безумовного права вимагати від товариства сплати за такими векселями цілком відповідає ознакам, визначеним ст. 22 Цивільного кодексу України та ст. 255 Господарського кодексу України, що розуміють під шкодою втрату товариством майна.

Та, оскільки, під ознаки майна підпадає, як сам вексель так і майнові права, що він посвідчує, зокрема права вимоги до товариства, яким кореспондує безумовний обов`язок товариства такі вимоги задовольнити та виплатити грошові кошти, в той час як зобов`язань перед ОСОБА_3 на суму, на яку було видано відповідні векселі не існувало, суд приходить до висновку про доведеність матеріалами справи, як самого факту завдання шкоди, так і її розміру, який дорівнює сумі, що відображено у виконавчому написі нотаріуса та включає суму вимог по векселю у розмірі 1200000 гривень та суму витрат на протест векселя у розмірі 12000 гривень.

З цих же міркувань судом відхиляються заперечення відповідача в тій частині, що товариству не було завдано шкоди, адже грошові кошти за векселем сплачено не було.

При цьому судом враховано, що учасником товариства з часткою 50% статутного капіталу товариства є син відповідача, а ОСОБА_1 , як учасник товариства звертатися до суду із позовами про визнання недійсними угод, вчинених самим товариством можливості позбавлений, адже не є стороною відповідних правочинів, щодо чого вже є сталою відповідна судова практика, зокрема Великої Палати Верховного Суду (до прикладу постанова ВП ВС від 08.10.2019 у справі № 916/2084/17, ухвала ВП ВС від 15.09.2020 № 904/920/19, яка містить підтвердження незмінності підходів до позовів учасника в інтересах товариства про визнання угод недійсними).

3. Необхідною мірою доведеною та не спростованою відповідачем є наявність безпосереднього причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та шкодою, завданою товариству, адже безпідставна видача векселя є наслідком саме активної поведінки відповідача, яка є тією безпосередньою причиною, що невідворотно спричинила шкоду для товариства.

4. Вина відповідача є також доведеною та відповідачем не спростованою, адже відповідач діючи навмисно, нехтуючи своїми обов`язками дотримуватися інтересів товариства сприяв та приймав безпосередню участь у створенні необхідних передумов для виникнення уяви про існуюче грошове зобов`язання у невиправдано завищеному розмірі та сприяючи настанню негативних наслідків у вигляді завдання товариству збитків, видав від імені товариства на користь своєї дружини векселі в рахунок неіснуючого боргу.

Таким чином, судом встановлено в діях відповідача наявний повний склад цивільного правопорушення, зокрема протиправність його поведінки, наявність шкоди у визначеному розмірі, причинний зв`язок між діями відповідача та шкодою, завданою товариству, а також вина відповідача у завданні товариству збитків у стягуваному розмірі, з огляду на що, суд дійшов висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь ТОВ «БК «Княжичі» збитків у розмірі 1212000 гривень.

Витрати позивача по сплаті судового збору, у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, суд відносить на відповідача.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 54, 73-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 в інтересах товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Княжичі» задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_2 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Княжичі» (08335, Київська обл., Бориспільський район, с. Іванків, вул. Харківська, буд. 4, код 34902,00 гривень збитків та 18180,00 гривень судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення у відповідності до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 частини 1 Розділу XI «Перехідні положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено та підписано 27.07.2021.

Суддя Р.М. Колесник