ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" липня 2021 р. Справа№ 910/19027/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Тищенко А.І.

Скрипки І.М.

секретар судового засідання: Білоус О.О.

за участю представників: згідно протоколу судового засідання від 13.07.2021,

розглянувши апеляційну скаргу Першого заступника керівника Київської міської прокуратури

на рішення Господарського суду міста Києва від 23.02.2021 (повний текст складено 19.04.2021)

у справі №910/19027/20 (суддя Сівакова В.В.)

за позовом Першого заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської державної адміністрації

до 1. Київської міської ради;

2. Інституту водних проблем і меліорації Національної академії аграрних наук України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-1: Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про визнання незаконним та скасування рішення №315/9394 від 30.07.2020 та скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року Перший заступник керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави (далі, прокурор) в особі Київської міської державної адміністрації (далі, позивач або КМДА) звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом до Київської міської ради (далі, відповідач-1 або КМР) та Інституту водних проблем і меліорації Національної академії аграрних наук України (далі, відповідач-2) про:

- визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради №315/9394 від 30.07.2020 «Про надання Інституту водних проблем і меліорації Національної академії аграрних наук України у постійне користування земельної ділянки для будівництва житлового комплексу з вбудовано-прибудованими приміщеннями на вул. Васильківській, 37 у Голосіївському районі міста Києва»;

- скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 54374761 від 02.10.2020 та здійсненої на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права постійного користування Інституту водних проблем і меліорації Національної академії аграрних наук України на земельну ділянку (кадастровий номер :79:365:0036) площею 1,1398 га на вул. Васильківській, 37 у місті Києві.

Спір виник внаслідок того, що на думку Першого заступника керівника Київської міської прокуратури рішення Київської міської ради №315/9394 від 30.07.2020 прийнято з перевищенням повноважень, передбачених статтею 122 Земельного кодексу України, порушенням статей 16, 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», статті 17 Закону України «Про основи містобудування», всупереч її функціональному призначенню та Генеральному плану міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.01.2021 у справі №910/19027/20 залучено до участі у справі Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-1 (далі, третя особа або Департамент).

Короткий зміст оскарженого рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.02.2021 у справі №910/19027/20 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Приймаючи вказане рішення, суд дійшов висновку, що спірне рішення Київської міської ради прийняте в межах компетенції, на підставі повноважень, встановлених чинним на момент виникнення спірних правовідносин законодавством, а тому відсутні підстави для визнання його незаконним та скасування. Щодо вимоги прокуратури про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 54374761 від 02.10.2020 та здійсненої на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права постійного користування Інституту водних проблем і меліорації Національної академії аграрних наук України на земельну ділянку (кадастровий номер :79:365:0036) площею 1,1398 га на вул. Васильківській, 37 у місті Києві суд зазначив, що така вимога є похідною від первісної вимоги про визнання недійними рішення №315/9394 від 30.07.2020, і відмова у задоволенні первісної вимоги унеможливлює задоволення похідної вимоги.

При цьому, судом було встановлено, що звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі Київської міської державної адміністрації відповідає приписам статті 23 Закону України «Про прокуратуру» і статті 53 Господарського процесуального кодексу України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із прийнятим рішенням, 29.04.2021 (про що свідчить відмітка Укрпошти Стандарт на конверті) Перший заступник керівника Київської міської прокуратури звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 23.02.2021 у справі №910/19027/20 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення Господарського суду міста Києва від 23.02.2021 прийнято з невідповідністю викладених у ньому висновків обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права (статей 122, 123, 124, 134 Земельного кодексу України, пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», статей 16, 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», статті 17 Закону України «Про основи містобудування»), а також з порушенням норм процесуального права (стаття 86, частина 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України), що відповідно до статті 277 Господарського процесуального кодексу України є підставою для його скасування.

Узагальнені доводи апеляційної скарги прокурора зводяться до наступного:

- судом першої інстанції не враховано, що земельна ділянка площею 1,1398 га (кадастровий номер :79:365:0036) по вул. Васильківській, 37 у Голосіївському районі міста Києва на момент прийняття оспорюваного рішення Київради перебувала у державній власності в силу закону, оскільки на ній розташовувались об`єкти нерухомості, що знаходяться у державній власності;

- суд першої інстанції безпідставно та необґрунтовано дійшов висновку про те, що спірна земельна ділянка на час розмежування земель не була сформована, у зв`язку з чим належала до земель комунальної власності. Судом залишилось поза увагою, що землекористувачем земельної ділянки, за рахунок якої сформовано спірну земельну ділянку, є Інститут НААН України і право користування ділянкою набуто останнім до 2004 року. У зв`язку з цим Київська міська рада відповідно до пунктів 4, 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону щодо розмежування земель, могла надати лише дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) необхідної для реєстрації такої земельної ділянки. Водночас, право розпорядження такою земельною ділянкою відповідно до статті 122 Земельного кодексу України належить виключно Київській міській державній адміністрації, а Київською міською радою було перевищено повноваження при прийнятті спірного рішення;

- у позовній заяві прокурор зазначив про те, що вимогами Земельного кодексу України не передбачено можливості надання земель державної форми власності поза процедурою аукціону саме у постійне користування для здійснення житлової забудови, у зв`язку з цим Київська міська рада, приймаючи оспорюване рішення, діяла всупереч статті 19 Конституції України;

- судом першої інстанції не враховано, що при прийнятті Київською міською радою оспорюваного рішення допущено порушення вимог статей 16, 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», статті 17 Закону України «Про основи містобудування», а саме надання спірної земельної ділянки під будівництво житлового комплексу з вбудовано-прибудованими житловими приміщеннями та паркінгом всупереч її функціональному призначенню, визначеному Генеральним планом міста Києва, без внесення відповідних змін до нього у встановленому законом порядку;

- судом не враховано, що дотримання порядку підготовки і розгляду питань на пленарних засіданнях не спростовує доводів прокурора щодо порушення вимог земельного законодавства при прийнятті оспорюваного рішення Київської міської ради.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

15.06.2021 від позивача та третьої особи через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду надійшли письмові пояснення щодо апеляційної скарги, у яких позивач та третя особа просили суд залишити апеляційну скаргу прокуратури без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, позивач та третя особа у відзивах наголосили на тому, що рішення було прийняте КМР в межах повноважень, наданих їй законом, при цьому, КМР неодноразово приймала такі рішення за аналогічною процедурою (зокрема, рішення КМР від 22.05.2013 №517/9574 «Про надання прокуратурі міста Києва земельної ділянки для будівництва та обслуговування адміністративно-офісної будівлі на вул. Тверській, 7 у Печерському районі м. Києва»; рішення КМР від 19.12.2019 №565/8138 «Про надання Генеральній прокуратурі України у постійне користування земельної ділянки для експлуатації та обслуговування адміністративного будинку на вул. Авіаконструктора Антонова, 2-а у Солом`янському районі міста Києва »), які прокуратурою не оскаржувались; цільове та функціональне використання земельної ділянки відповідає Генеральному плану міста Києва з врахуванням наявного рішення про затвердження детального плану; відповідачем-1 було дотримано процедуру, встановлену Регламентом КМР.

Представники відповідачів письмових відзивів на апеляційну скаргу суду не надали, що у відповідності до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.05.2021 апеляційну скаргу Першого заступника керівника Київської міської прокуратури у справі №910/19027/20 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Скрипка І.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.05.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Першого заступника керівника Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 23.02.2021 у справі №910/19027/20, встановлено учасникам справи строк для подання відзивів, заяв, клопотань, призначено до розгляду апеляційну скаргу Першого заступника керівника Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 23.02.2021 у справі №910/19027/20 на 15.06.2021.

08.06.2021 від Першого заступника керівника Київської міської прокуратури через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду надійшла заява про вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони Інституту водних проблем і меліорації Національної академії аграрних наук України (вул. Васильківська, буд. 37, м. Київ, 03022, ) та будь-яким іншим особам, з якими укладено договори про здійснення підготовчих, вишукувальних та будівельних робіт на земельній ділянці площею 1,1398 га (кадастровий номер :79:365:0036) на вул. Васильківській, 37 у Голосіївському районі м. Києва, вчиняти будь-які дії щодо проведення будівельних та вишукувальних робіт щодо будівництва житлового комплексу з вбудовано-прибудованими нежитловими приміщеннями на вул. Васильківській, 37 у Голосіївському районі міста Києва, а також заборонити здійснювати будь-які дії із вказаною земельною ділянкою.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2021 заяву Першого заступника керівника Київської міської прокуратури про вжиття заходів забезпечення позову задоволено повністю, заборонено Інституту водних проблем і меліорації Національної академії аграрних наук України (вул. Васильківська, буд. 37, м. Київ, 03022, ) та будь-яким іншим особам, з якими укладено договори про здійснення підготовчих, вишукувальних та будівельних робіт на земельній ділянці площею 1,1398 га (кадастровий номер :79:365:0036) на вул. Васильківській, 37 у Голосіївському районі м. Києва, вчиняти будь-які дії щодо проведення будівельних та вишукувальних робіт щодо будівництва житлового комплексу з вбудовано-прибудованими нежитловими приміщеннями на вул. Васильківській, 37 у Голосіївському районі міста Києва, а також заборонено здійснювати будь-які дії із вказаною земельною ділянкою.

У судове засідання, призначене на 15.06.2021, з`явилися прокурор, представники позивача, відповідачів та третьої особи.

Суд у судовому засіданні 15.06.2021 перейшов до розгляду справи по суті, заслухавши пояснення представників учасників справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.06.2021 у справі оголошено перерву до 13.07.2021.

13.07.2021 електронною поштою до суду від Інформагентства «Стоп корупції ТВ» надійшла заява журналіста Томілова Максима про застосування портативних засобів здійснення фотозйомки, відеофіксації, звукозапису під час слухання справи 13.07.2021, яка в судовому засіданні 13.07.2021 судом була задоволена.

13.07.2021 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 надійшли заяви про вступ на підставі статті 50 Господарського процесуального кодексу України у справу третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.07.2021 суд відмовив в залученні ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до участі у справі №910/19027/20 в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача. Ухвала суду мотивована тим, що заявниками не доведено, а судом не встановлено, що рішення у даній справі може вплинути на їх права та обов`язки як фізичних осіб в контексті позовних вимог та спірних правовідносин.

За результатами проведеного у справі 13.07.2021 судового засідання та заслуховування додаткових пояснень учасників справи суд оголосив вступну та резолютивну частини постанови.

Явка представників сторін

У судове засідання 13.07.2021 з`явилися представники прокуратури, позивача, відповідачів та третьої особи.

Представник прокуратури у судовому засіданні підтримував доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржене рішення суду скасувати, позові задовольнити повністю.

Представник позивача у судовому засіданні просив суд прийняти законне та обґрунтоване рішення відповідно до норм діючого законодавства.

Представники відповідачів та третьої особи у судовому засіданні заперечували проти доводів апеляційної скарги прокурора, просили її відхилити, а оскаржене рішення суду залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

30.07.2020 Київською міською радою прийнято рішення №315/9394 «Про надання Інституту водних проблем і меліорації Національної академії аграрних наук України у постійне користування земельної ділянки для будівництва житлового комплексу з вбудовано-прибудованими нежитловими приміщеннями на вул. Васильківській, 37 у Голосіївському районі міста Києва».

Зазначеним рішенням, відповідно до статей 9, 83, 93, 116, 120, 123, 124 Земельного кодексу України, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та розглянувши проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, Київська міська рада, зокрема, вирішила:

1. Затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки Інституту водних проблем і меліорації Національної академії аграрних наук України для будівництва житлового комплексу з вбудовано-прибудованими нежитловими приміщеннями на вул. Васильківській, 37 у Голосіївському районі міста Києва (категорія земель - землі житлової та громадської забудови, код КВЦПЗ-02.10), заява ДЦ від 13.09.2019 №50030-01-03, справа № 787539397.

2. Надати Інституту водних проблем і меліорації Національної академії аграрних наук України, за умови виконання пункту 3 цього рішення, у постійне користування земельну ділянку площею 1,1398 га (кадастровий номер :79:365:0036, витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-019) для будівництва житлового комплексу з вбудовано-прибудованими нежитловими приміщеннями на вул. Васильківській, 37 у Голосіївському районі міста Києва із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва.

4. Земельну ділянку площею 1,1398 га (кадастровий номер :79:365:0036) комунальної власності територіальної громади міста Києва, зазначену в пункті 2 цього рішення, передати до земель державної власності за актом приймання-передачі.

Звертаючись до суду із позовом у даній справі в інтересах держави в особі КМДА, перший заступник керівника Київської міської прокуратури посилається на те, що рішення Київської міської ради №315/9394 від 30.07.2020 прийнято з перевищенням повноважень, передбачених статтею 122 Земельного кодексу України, порушенням статей 16, 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», статті 17 Закону України «Про основи містобудування», всупереч її функціональному призначенню та Генеральному плану міста Києва.

Підстави звернення до господарського суду за захистом інтересів держави прокурор у відповідності до статті 53 Господарського процесуального кодексу України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру» обґрунтовував тим, що інтерес держави полягає у необхідності забезпечення прав та інтересів держави, як власника землі, що є основним національним багатством та перебуває під особливою охороною держави, забезпечення раціонального використання та охорони земель. Надання відповідачем-1 земельної ділянки для житлової забудови порушує інтереси держави в особі Київської міської державної адміністрації, яка, як зазначає прокурор, у межах її території передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті

У даному випадку, за твердженнями прокурора, КМДА незаконно позбавлена можливості ефективно, раціонально та виключно в інтересах держави розпоряджатись землями державної власності, спірне рішення Київської міської ради нівелює сталий розвиток столиці та не сприяє створенню належних умов для проживання її мешканців.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Щодо представництва прокурором в даній справі інтересів держави в особі КМДА, колегія суддів, погоджуючись із висновками суду першої інстанції, зазначає наступне.

За змістом статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами (частина 3).

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (частина 4).

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

За положеннями Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци 1 і 2 частини 3 статті 23 зазначеного Закону).

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци 1-3 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Отже, за змістом наведених норм прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом, а саме: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, наведеними у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

З матеріалів справи вбачається і це встановлено судом першої інстанції, що Київська міська прокуратура у порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру» зверталась до Київської міської державної адміністрації з листом від 03.11.2020, в якому повідомляла про порушення вимог земельного законодавства при передачі спірної земельної ділянки державної форми власності.

У відповіді Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на вказаний лист прокуратури, наданої на виконання доручення заступника голови КМДА від 12.11.2020, повідомлено, що підстави для вжиття заходів для усунень порушення законодавства при розпорядженні спірною земельною ділянкою відсутні.

Прокуратура зазначила, а позивачем не спростовано, що на виконання вимог частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» повідомляла Київську міську державну адміністрацію про намір звернутися до господарського суду міста Києва з вказаним позовом в інтересах держави.

КМДА про наміри самостійно звернутися з відповідним позовом до суду не заявила, отже, такі дії було кваліфіковано прокурором як бездіяльність відповідного органу та їх, відповідно, визначено прокурором як підстава для представництва інтересів держави.

У даному випадку, як зазначає прокурор, інтерес держави полягає у необхідності забезпечення прав та інтересів держави, як власника землі, що є основним національним багатством та перебуває під особливою охороною держави, забезпечення раціонального використання та охорони земель.

Надання відповідачем-1 земельної ділянки для житлової забудови порушує інтереси держави в особі Київської міської державної адміністрації, яка у даному випадку незаконно позбавлена можливості ефективно, раціонально та виключно в інтересах держави розпоряджатись землями державної власності.

Неефективне використання землі наукових установ позбавить можливості виконання ними своєї статутної діяльності та ставить під загрозу належне функціонування частини створеної державою інституцій, метою якої є наукові дослідження з ціллю всебічного розвитку матеріальної культури народу України та держави в цілому. Більш того, у даному випадку під житлову забудову надано земельну ділянку наукової установи, до компетенції якої віднесено питання меліорації та водного господарства, тобто - галузі сільського господарства, яка є однією з важливих для розвитку держави України з урахуванням її природних властивостей. Також, надання земельних ділянок всупереч вимог Генерального плану міста свідчить на переконання прокурора про порушення державних інтересів, оскільки спірне рішення Київської міської ради нівелює сталий розвиток столиці та не сприяє створенню належних умов для проживання її мешканців.

Отже, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, що перший Заступник керівника Київської міської прокуратури, звертаючись до суду з позовом в інтересах держави в особі Київської міської державної адміністрації у даній справі, належним чином обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави у суді, вказавши, у чому, на його думку, полягає порушення інтересів держави.

Зазначене свідчить про підтвердження наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в даній справі та відсутності підстав для задоволення заяви позивача про залишення позову прокуратури без розгляду. При цьому, суд правомірно врахував, що сама по собі обставина невизнання Київською міською державною адміністрацією (позивачем) наявності порушення норм законодавства не може бути підставою для незвернення прокуратури до суду та відповідне порушення може бути встановлено лише у судовому порядку.

Щодо суті заявлених у даній справі позовних вимог колегія суддів зазначає наступне.

Як уже зазначалося, спір у даній справі виник внаслідок того, що на думку Першого заступника керівника Київської міської прокуратури рішення Київської міської ради №315/9394 від 30.07.2020 прийнято з перевищенням повноважень, передбачених статтею 122 Земельного кодексу України, порушенням статей 16, 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», статті 17 Закону України «Про основи містобудування», всупереч функціональному призначенню спірної земельної ділянки та Генеральному плану міста Києва.

Позивач та відповідачі, у свою чергу, заперечують проти вимог прокуратури, оскільки вважають, що рішення прийнято у повній відповідності до норм чинного законодавства України.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог прокурора в даній справі, враховуючи наступне.

За змістом статей 13, 19 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 3 Земельного кодексу України (тут і надалі у редакції, чинній станом на дату прийняття КМР спірного рішення) встановлено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, вказаним Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно із частиною 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

У відповідності до статті 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні здійснюється, зокрема, на принципі колегіальності.

Відповідно до пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання відповідно до закону регулювання земельних відносин. Водночас, у відповідності до пункту 2 частини 1 статті 22 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» Київська міська рада має право визначати особливості землекористування та використання інших природних ресурсів.

Згідно пункту «а» частини 1 статті 9 Земельного кодексу України до повноважень Київської міської ради у галузі земельних відносин на її території належить розпорядження землями територіальної громади міста.

У відповідності до положень частини 1 статті 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» Київська міська рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Прокурор у позові зазначає, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером :79:365:0036 площею 1,1398 га на вул. Васильківській, 37 у місті Києві, яка спірним рішенням надана у постійне користування відповідачу-2, перебувала у державній власності, а тому Київська міська рада не мала право нею розпоряджатись. За твердженнями прокурора, рішенням виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 28.06.1955 №841 Українському науково-дослідному інституту гідротехніки та меліорації Міністерства сільського господарства УРСР, який є державною установою, було відведено земельну ділянку по В. Васильківській вулиці №201 площею біля 4 гектар, в межах проекту відводу Управління в справах архітектури м. Києва, під будівництво інституту та житлового будинку для робітників інституту. У подальшому земельні ділянки площею 2,1559 га (обліковий код 79:365:001) на вул. Васильківській, 37 та площею 0,5074 га на вул. Ломоносова, 28/41, сформовані за рахунок вказаної вище земельної ділянки, обліковувались за Інститутом водних проблем і меліорації Національної академії аграрних наук України на підставі технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування. Прокурор зазначає, що за інформацією з Єдиного державного реєстру речових прав на майно на вул. Васильківській, 37 і місті Києві за державою в особі Національної академії аграрних наук України зареєстровані об`єкти нерухомості.

Із цього приводу судом встановлено наступне.

Згідно з частинами 1-3 статті 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Статтею 84 Земельного кодексу України передбачено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Частинами 1-2 статті 83 Земельного кодексу України визначено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Колегія суддів зазначає, що до 01.01.2013 землі державної та комунальної власності були нерозмежованими.

Відповідно до статті 9 та пункту 12 «Перехідних положень» Земельного кодексу України (у редакції, що існувала до 06.09.2012) до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах міста Києва, крім земель, переданих у приватну власність, здійснює Київська міська рада.

01.01.2013 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» №5245-VI від 06.09.2012, згідно якого з 01.01.2013 землі державної та комунальної власності вважаються розмежованими.

Згідно з пунктом «б» частини 3 розділу «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» до земель комунальної власності з 01.01.2013 віднесено, зокрема, всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах «а» і «б» пункту 4 цього розділу.

Пунктом «а» частини 4 розділу «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» встановлено, що у державній власності залишаються розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності; які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук; які належать до земель оборони.

Відповідно до статті 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Статтею 79-1 Земельного кодексу України визначено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера (частини 1-4 статті 79-1 Земельного кодексу України).

Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі (частини 9, 10 статті 79-1 Земельного кодексу України).

Враховуючи викладене, як вірно зазначив суд першої інстанції, необхідною умовою для визнання права власності на земельну ділянку, є формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав.

На момент розмежування земель державної та комунальної власності 01.01.2013 земельна ділянка на вул. Васильківській, 37 у Голосіївському районі міста Києва не була сформована відповідно до вимог законодавства України та не перебувала у постійному користуванні Національної академії аграрних наук України (відповідного державного акту на право постійного користування матеріали справи не містять), у зв`язку з чим, враховуючи умови пункту «б» частини 3 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», вважається такою, що належить до земель комунальної власності. Висновки місцевого господарського суду із цього приводу є обґрунтованими та відповідають вищенаведеним правовим нормам.

Посилання скаржника на помилковість зазначених висновків суду щодо несформованості станом на час розмежування земель спірної земельної ділянки як об`єкту цивільних прав з огляду на те, що землекористувачем земельної ділянки, за рахунок якої сформовано спірну земельну ділянку, є Інститут НААН України і право користування такою ділянкою набуто останнім до 2004 року, судом відхиляються.

Так, згідно положень пункту 2 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про Державний земельний кадастр» (у редакції, чинній на дату прийняття оспорюваного рішення), на які посилається прокурор, земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

Однак, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що у Інституту НААН України до 2004 року виникло право власності (користування) саме земельною площею 1,1398 га на вул. Васильківській, 37 у місті Києві, а саме державний акт на право постійного користування землею вказаною площею.

У даному контексті судом взяті також до уваги доводи відзиву відповідача-1 на позовну заяву, не спростовані прокурором, у яких останній зазначає, що матеріали справи не містять доказів того, що спірна земельна ділянка була оформлена у відповідності до Земельного кодексу УСРР 1922 року, чинного на час відведення Українському науково-дослідному інституту гідротехніки та меліорації Міністерства сільського господарства УРСР земельної ділянки під будівництво інституту та житлового будинку для робітників інституту.

Так, положення статей 169-180, 191, 193, 196, 197 Земельного кодексу УРСР 1922 року визначали порядок проведення дій по землевпорядженню, оформлення. Державної реєстрації та видачі землекористувачам правопідтверджуючих документів на землю, яких, як зазначено вище, матеріали справи стосовно спірної земельної ділянки не містять.

Отже, відхиляються доводи прокурора про те, що земельна ділянка площею 1,1398 га (кадастровий номер :79:365:0036) по вул. Васильківській, 37 у Голосіївському районі міста Києва на момент прийняття оспорюваного рішення Київради перебувала у державній власності в силу закону та повноваження щодо надання її в постійне користування належали Київській міській державній адміністрації в силу положень пункту «а» частини 1 статті 17 Земельного кодексу України.

Відповідно до частини 1, 2 статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

За змістом статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають, зокрема, підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності.

Відповідно до частини 1 статті 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі:

надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення;

формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр», право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою.

Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.

Земельні ділянки державної та комунальної власності, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна, що перебувають у державній чи комунальній власності, передаються особам, зазначеним у пункті «а» частини другої статті 92 цього Кодексу, лише на праві постійного користування.

За змістом частини 2 статті 123 Земельного кодексу України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Згідно з частиною 12 статті 123 Земельного кодексу України у разі надання земельних ділянок державної власності у постійне користування підприємствам, установам, організаціям комунальної власності одночасно здійснюється передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність і навпаки.

Матеріали справи підтверджується, що за замовленням відповідача-2 Приватним підприємством «Студія Лад» було розроблено «Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки Інституту водних проблем і меліорації Національної академії аграрних наук України для будівництва житлового комплексу з вбудовано-прибудованими нежитловими приміщеннями на вул. Васильківській, 37 у Голосіївському районі міста Києва».

Керуючись вищезазначеними положеннями Земельного кодексу України, Київська міська рада в межах наданих їй повноважень і прийняла рішення №315/9394 від 30.07.2020, яким:

- затвердила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки Інституту водних проблем і меліорації Національної академії аграрних наук України для будівництва житлового комплексу з вбудовано-прибудованими нежитловими приміщеннями на вул. Васильківській, 37 у Голосіївському районі міста Києва (категорія земель - землі житлової та громадської забудови, код КВЦПЗ-02.10), заява ДЦ від 13.09.2019 №50030-01-03, справа № 787539397;

- надала Інституту водних проблем і меліорації Національної академії аграрних наук України, за умови виконання пункту 3 цього рішення, у постійне користування земельну ділянку площею 1,1398 га (кадастровий номер :79:365:0036, витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-019) для будівництва житлового комплексу з вбудовано-прибудованими нежитловими приміщеннями на вул. Васильківській, 37 у Голосіївському районі міста Києва із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва;

- передала земельну ділянку площею 1,1398 га (кадастровий номер :79:365:0036) комунальної власності територіальної громади міста Києва, зазначену в пункті 2 цього рішення, до земель державної власності за актом приймання-передачі.

Посилання скаржника на те, що КМР було безпідставно передано земельну ділянку відповідачу-2 без проведення земельних торгів спростовуються положеннями частини 2 статті 134 Земельного кодексу України, згідно якої не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, оскільки у проекті землеустрою та в матеріалах судової справи містяться докази, які підтверджують, що на спірній земельній ділянці розташовані адміністративний корпус площею 2490,1 кв.м, навчально-виробничий корпус площею 10336,8 кв.м, дослідно-виробнича майстерня літ. А площею 1021,1 кв.м, лабораторією гідравліки літ. Б площею 1285,9 кв.м, гаражем підземним літ В площею 870,3 кв.м, гаражем наземним літ. Г площею 395,5 кв.м, складським приміщенням №3 літ. Ж площею 58,1 кв.м, складським приміщенням № 4 літ. З площею 47, 8 кв.м, складським приміщенням №5 літ. И площею 58,9 кв.м, які перебувають у безстроковому безоплатному користуванні Інституту водних проблем і меліорації Національної академії аграрних наук України (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 148446063 від 06.12.2018). Водночас, згідно листа Інституту НААН від 19.10.2018 №651/01.1 на спірній земельній ділянці знаходяться виключно будівлі і споруди Інституту водних проблем і меліорації.

Стосовно посилань прокуратури на невідповідність спірного рішення Генеральному плану міста Києва, оскільки спірна земельна ділянка за функціональним призначенням належить до комунально-складської території, тобто до земель промисловості, суд відзначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 16 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

Згідно з частинами 1, 2 статті 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

Генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Генеральні плани населених пунктів та зміни до них розглядаються і затверджуються відповідними сільськими, селищними, міськими радами на чергових сесіях протягом трьох місяців з дня їх подання (частина 1 статті 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Відповідно до пояснювальної записки до проектного рішення цільове призначення земельної ділянки - 02.10. для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури.

Згідно витягу з містобудівного кадастру Департаменту містобудування та архітектури, територія, відповідно до Генерального плану міста №370/1804 від 28.03.2002, за функціональним призначенням належить до території багатоповерхової житлової забудови.

Також, як підтверджується матеріалами справи, на територію, яка відводилась, був розроблений та погоджений рішенням Київської міської ради №1238/5302 від 10.07.2018 «Про затвердження детального плану території в межах вул. Васильківської, проспект 40-річчя Жовтня» детальний план території, згідно якого, як зазначено у довідці Головного управління Держгеокадастру у м. Києві від 21.11.2018 №97-26-0.22-3449/23-18, земельна ділянка за функціональним призначенням належить частково - до території житлової багатоповерхової багатоквартирної забудови, частково - до території внутрішньоквартальних проїздів.

При цьому, як зазначено у довідці, згідно даних державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями, вказана земельна ділянка відносить до земель, не наданих у власність або постійне користування в межах населених пунктів.

Як зазначено у розробленому проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідачу-2, вказана земельна ділянка не входить до Програми розвитку зеленої зони м. Києва до 2010 року та концепції формування зелених насаджень в центральній частині міста. Згідно рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів №920 від 16.07.1979, розпорядження Київської міської державної адміністрації №979 від 17.05.2002 земельна ділянка не входить до зони охорони пам`яток та зон охорони об`єктів культурної спадщини, а існуючі на ній будівлі не перебувають на державному обліку як об`єкти культурної спадщини.

За вказаним проектом відведення, цільове призначення земель КВЦПЗ: секція В - землі житлової та громадської забудови; Підрозділ 02.10 - для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури.

Відповідно до Українського класифікатора цільового використання землі (УКЦВЗ), має код 1.13.2 - житлової забудови і комерційного використання.

За даним цільовим призначенням земельна ділянка, у відповідності до статті 19 Земельного кодексу України, віднесена до категорії - землі житлової та громадської забудови (код - 200).

Види використання земельної ділянки в межах даної категорії земель визначаються її власником самостійно, в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та цієї документації із землеустрою.

Таким чином, як вірно встановлено судом першої інстанції, цільове та функціональне використання земельної ділянки відповідає Генеральному плану міста Києва з урахуванням наявного рішення про затвердження Детального плану.

Стосовно доводів прокурора про порушення при прийнятті оспорюваного рішення затвердженого Регламенту Київської міської ради, оскільки проект вказаного рішення не був погоджений управлінням правового забезпечення КМР (правовий висновок від 09.12.2019 №08/230-1987 до проекту спірного рішення КМР) колегія суддів встановила наступне.

Порядок підготовки і розгляду питань на пленарних засіданнях Київської міської ради та прийняття Київською міською радою рішень унормовано Регламентом Київської міської ради, затвердженого рішенням Київської міської ради № 579/579 від 07.07.2016 «Про Регламент Київської міської ради» (далі, Регламент).

Згідно з частиною 1 статті 26 Регламенту суб`єктами подання проектів рішень виступають Київський міський голова, депутати Київської міської ради, заступник міського голови - секретар Київської міської ради, постійні комісії Київської міської ради, виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), загальні збори громадян в порідку, визначеному законодавством та цим Регламентом, а також члени територіальної громади міста Києва в порядку місцевої ініціативи відповідно до вимог, передбачених законодавством та цим Регламентом.

Відповідно до частини 7 статті 26 Регламенту пояснювальна записка до проекту рішення повинна містити: 1) опис проблем, для вирішення яких підготовлено проект рішення, обґрунтування відповідності та достатності передбачених у проекті рішення механізмів і способів вирішення існуючих проблем, а також актуальності цих проблем для територіальної громади міста Києва; 2) правове обґрунтування необхідності прийняття рішення (з посиланням на конкретні положення нормативно-правових актів, на підставі й на виконання яких підготовлено проект рішення); 3) опис цілей і завдань, основних положень проекту рішення, а також очікуваних соціально-економічних, правових та інших наслідків для територіальної громади міста Києва від прийняття запропонованого проекту рішення; 4) прізвище або назву суб`єкта подання, прізвище, посаду, контактні дані доповідача проекту рішення на пленарному засіданні та особи, відповідальної за супроводження проекту рішення.

Статтею 30 Регламенту визначено порядок розгляду проектів рішень комісіями Київської міської ради.

Згідно з пунктом 6 статті 30 Регламенту профільна постійна комісія протягом тридцяти п`яти днів з моменту реєстрації проекту рішення в управлінні організаційного та документального забезпечення діяльності Київради опрацьовує його та за результатами розгляду проекту рішення приймає висновок, яким:

1) підтримує проект рішення Київради без зауважень та підписує його;

2) підтримує проект рішення Київради із зауваженнями чи рекомендаціями;

3) за згодою суб`єкта подання створює робочу групу постійної комісії для доопрацювання проекту рішення;

4) відхиляє проект рішення з відповідним обґрунтуванням та повертає його суб`єкту подання.

Висновок профільної постійної комісії викладається у протоколі засідання комісії.

За заявою суб`єкта подання, поданою в порядку частини 6 статті 29 Регламенту, профільна постійна комісія направляє проект рішення йому на доопрацювання. Доопрацьований проект рішення може бути поданий суб`єктом подання на реєстрацію до секретаріату Київради в порядку, передбаченому статтею 29 цього Регламенту.

Так, на засіданні постійної комісії Київської міської ради з питань містобудування, архітектури та землекористування було розглянуто даний проект рішення Київської міської ради. За результатами розгляду зазначеного проекту рішення вирішено підтримати проект рішення.

У відповідності до пункту 8 статті 30 Регламенту у разі підтримання проекту рішення профільна постійна комісія протягом семи днів з моменту прийняття відповідного висновку направляє проект рішення разом із відповідними зауваженнями та рекомендаціями (у разі наявності) для опрацювання до управління правового забезпечення діяльності Київради.

Статтею 31 Регламенту визначений порядок розгляду проектів рішень управління правового забезпечення діяльності Київської міської ради.

Частиною 4 даної статті 31 Регламенту передбачено, якщо за результатами опрацювання проекту рішення, поданого профільною постійною комісією, управління правового забезпечення діяльності Київради надало правовий висновок щодо невідповідності проекту рішення чи його окремих положень вимогам законодавства, проект рішення разом із відповідним правовим висновком не пізніше наступного дня після надання такого правового висновку направляється профільній постійній комісії Київради.

Частиною 5 статті 31 Регламенту передбачено, що профільна постійна комісія на найближчому засіданні, але не пізніше п`ятнадцяти днів з моменту надходження проекту рішення з відповідним правовим висновком, повторно розглядає проект рішення та за результатами його розгляду приймає висновок, яким:

1) підтримує проект рішення Київради, повторно підписує його та протягом семи днів з моменту прийняття відповідного висновку передає проект рішення до управління організаційного та документального забезпечення діяльності Київради для формування попереднього проекту порядку денного пленарного засідання Київради;

2) відхиляє проект рішення та протягом семи днів з моменту прийняття відповідного висновку повертає його суб`єкту подання.

В такому разі суб`єкт подання може протягом тридцяти днів з моменту отримання проекту рішення подати його до управління організаційного та документального забезпечення діяльності Київради для формування попереднього проекту порядку денного пленарного засідання Київради.

На засіданні постійної комісії з питань містобудування, архітектури та землекористування від 21.01.2020 було відхилено спірний проект рішення, водночас,

направлено даний проект рішення до управління організаційного та документального забезпечення діяльності Київради для формування попереднього проекту порядку денного пленарного засідання Київради, що не суперечить абзацу 2 підпункту 2 частини 5 статті 31 Регламенту. При цьому, як встановлено судом вище, порушень Київської міської радою норм земельного законодавства при прийнятті спірного рішення не виявлено.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до частини 1 статті 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

З огляду на вищевикладене, оскільки судом встановлено, що спірна земельна ділянка станом на дату прийняття оспорюваного рішення належала до земель комунальної власності та при прийнятті рішення не було порушено вимог земельного законодавства, відсутні підстави для задоволення позовних вимог прокурора про визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради №315/9394 від 30.07.2020 «Про надання Інституту водних проблем і меліорації Національної академії аграрних наук України у постійне користування земельної ділянки для будівництва житлового комплексу з вбудовано-прибудованими приміщеннями на вул. Васильківській, 37 у Голосіївському районі міста Києва». Прийняте рішення КМР не порушує прав держави в особі Київської міської державної адміністрації.

Щодо позовної вимоги прокуратури про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 54374761 від 02.10.2020 та здійсненої на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права постійного користування Інституту водних проблем і меліорації Національної академії аграрних наук України на земельну ділянку (кадастровий номер :79:365:0036) площею 1,1398 га на вул. Васильківській, 37 у місті Києві суд відзначає, що остання також не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від первісної вимоги про визнання недійсним рішення №315/9394 від 30.07.2020, і відмова у задоволенні первісної вимоги унеможливлює задоволення похідної вимоги.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги у даній справі задоволенню не підлягають, висновки суду першої інстанції із приводу чого є обґрунтованими.

Усі інші доводи та міркування учасників справи, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 травня 2011 року, пункт 58).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Доводи апеляційної скарги прокурора не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції. Скаржником не надано суду доказів, які б свідчили про обґрунтованість позовних вимог, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для зміни чи скасування рішення місцевого господарського суду.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Першого заступника керівника Київської міської прокуратури є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Першого заступника керівника Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 23.02.2021 у справі №910/19027/20 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 23.02.2021 у справі №910/19027/20 залишити без змін.

Матеріали справи №910/19027/20 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 22.07.2021.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді А.І. Тищенко

І.М. Скрипка