РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.07.2021Справа № 910/8666/21
Господарський суд міста Києва у складі судді Ярмак О.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) господарську справу

За позовом Керівника Звенигородської окружної прокуратури (20202, Черкаська область, м. Звенигородка, вул. Софії Терещенко, буд. 40 А, ) в інтересах держави в особі

1) Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади (20603, Черкаська область, м. Шпола, вул. Лозуватська, буд. 59, ) та

2) Комунального некомерційного підприємства "Лікарня імені братів М.С. і О.С. Коломійченків" Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади (20603, Черкаська область, вул. Миколи Амосова, буд. 10, )

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Союз медицини та технології" (04973, м. Київ, проспект Степана Бандери, буд. 21, )

про визнання правочину недійсним в частині та стягнення 182 490, 00 грн.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Керівник Звенигородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади та Комунального некомерційного підприємства "Лікарня імені братів М.С. і О.С. Коломійченків" Шполянської міської ради звернувся до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Союз медицини та технології" про визнання недійсним п. 3.1 договору та Додатку № 1 (Специфікація) до договору від 10.11.2020 № 05/11-2020, укладеного між Комунальним некомерційним підприємством "Шполянська багатопрофільна лікарня ім. братів М.С. і О.С. Коломійченків" Шполянської районної ради та Товариством з обмеженою відповідальністю "Союз медицини та технології" в частині врахування до загальної суми договору податку на додану вартість у сумі 182 490, 00 грн. та просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Союз медицини та технології" на користь комунального некомерційного підприємства "Лікарня імені братів М.С. і О.С. Коломійченків" Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади надміру сплачені бюджетні кошти в сумі 182 490, 00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю підстав для визнання недійсним пункту п. 3.1 та Додатку № 1 (Специфікація) укладеного між позивачем -2 та відповідачем договору від 10.11.2020 № 05/11-2020, оскільки вказаний пункт та Специфікація в частині зазначення вартості товару з урахуванням ПДВ суперечить нормам чинного законодавства України, а також стягнення 182 490,00 грн.

03.06.2021 до суду від позивача надійшов лист про долучення оригіналу платіжного доручення на підтвердження сплати судового збору

Господарський суд міста Києва ухвалою від 04.06.2021 прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі №910/8666/21 за правилами спрощеного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) та встановив учасникам справи строк для реалізації процесуальних прав.

29.06.2021 відповідач засобами поштового зв`язку (відправлено 24.06.2021) подав до суду відзив на позовну заяву, в якому визнав заявлені вимоги та заявив клопотання про повернення позивачу з державного бюджету в порядку ч. 1 статті 130 ГПК України у зв`язку із визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті спору, 50 % судового збору, сплаченого при поданні позову.

08.07.2021 позивач-1 подав додаткові пояснення щодо вірних реквізитів позивача-2, вказаних у позовній заяві.

Згідно з положеннями ст. 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Зважаючи на належне повідомлення сторін про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику їх уповноважених представників (без проведення судового засідання) та наявність у матеріалах справи доказів, необхідних і достатніх для вирішення спору по суті, суд вважав за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши надані документи та матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:

05.10.2020 Комунальним некомерційним підприємством "Шполянська багатопрофільна лікарня ім. братів М.С. і О.С. Коломійченків" Шполянської районної ради на офіційному веб-порталі публічних закупівель було розміщено оголошення про проведення відкритих торгів UA-2020-10-05-004340-с за предметом закупівлі - апарат рентгенівський діагностичний з цифровою обробкою зображення на 2 робочих місця універсальний ДК 021:2015:33111000-4 - Рентгенологічне обладнання, 1 комплект, розмір бюджетного призначення/очікувана вартість предмета закупівлі 2 800 000,00 грн.

За результатом проведених відкритих торгів відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Союз медицини та технології" було визнано переможцем із остаточною пропозицією 2 789 490,00 грн з ПДВ.

10.11.2020 між Комунальним некомерційним підприємством "Шполянська багатопрофільна лікарня ім. братів М.С. і О.С. Коломійченків" Шполянської районної ради (замовник за договором, позивач-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Союз медицини та технології" (постачальник за договором, відповідач) був укладений договір №05/11-2020, відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язався у 2020 році поставити замовнику медичну продукцію (товар), що зазначений у Специфікації (Додаток №1 до договору), а замовник - прийняти і оплатити товар на умовах договору.

Найменування товару: Апарат рентгенівський діагностичний з цифровою обробкою зображення на 2 робочих місця універсальний за кодом ЄЗС ДК 021:2015-33110000-4 «Візуальне обладнання для потреб медицини, стоматології та ветеринарної медицини» Класифікатор медичних виробів НК 024:2019-37645 Система рентгенівська діагностична стаціонарна загального призначення, цифрова (п.1.2 договору).

Відповідно до п.3.1 договору визначено, що ціна договору становить 2 789 490,00 грн, у т.ч. ПДВ 7%: 182 490,00 грн. Загальна вартість договору складається із ціни товару, з урахуванням всіх витрат, що пов`язані з поставкою товару на адресу замовника.

У Специфікації вказано найменування товару та загальну вартість товару/суму договору: 2 789 490,00 грн, в тому числі ПДВ 7%: 182 490,00 грн.

Згідно з п. 4.1 договору розрахунки проводяться шляхом оплати замовником вартості товару по безготівковому розрахунку протягом 30 календарних днів з моменту одержання товару за цінами згідно видаткової накладної при наявності коштів на рахунку замовника. У разі затримки бюджетного фінансування розрахунки за отриманий товар здійснюються протягом 5 банківських днів з дати отримання замовником бюджетного фінансування закупівлі на свій реєстраційний рахунок.

Матеріалами справи встановлено, що на виконання умов договору відповідач за видатковою накладною № 14 від 03.12.2020 здійснив поставку товару по договору №05/11-2020 від 10.11.2020 на користь позивача-2 згідно найменування, визначеного у договорі та Специфікації, вартістю 2 789 490,00 грн, у т.ч. 182 490,00 грн ПДВ. Вказана накладна підписана та скріплена печатками обох сторін без зауважень.

В свою чергу позивач-2 вартість отриманого товару за видатковою накладною № 14 від 03.12.2020 оплатив у повному обсязі за платіжним дорученням № 853 від 09.12.2020.

Спір у справі виник у зв`язку з наявністю, на думку прокурора, підстав для визнання недійсним п. 3.1 договору та Специфікації в частині включення до договірної ціни податку на додану вартість, і відповідно, стягнення 182 490,00 грн., як таких, що сплачені безпідставно.

Частиною 2 статті 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до частин 3, 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Судом враховано, що Комунальне некомерційне підприємство "Лікарня імені братів М.С. і О.С. Коломійченків" Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади є стороною оспорюваного прокурором правочину, та особою, за рахунок якої відповідачем безпідставно набуто стягувані грошові кошти.

Згідно відповіді Комунального некомерційного підприємства "Лікарня імені братів М.С. і О.С. Коломійченків" Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади за № 75/04-07 від 29.04.2021, наданої на запит місцевої прокуратури, вказаним підприємством заходи по поверненню зайво сплачених бюджетних коштів, безпідставно сплачених відповідачу в рахунок податку на додану вартість - не вживались, з відповідним позовом підприємство до суду не зверталось.

Відтак, враховуючи, що виконання оспорюваного договору здійснюється за рахунок коштів місцевого бюджету, порушення, допущені при його укладенні, призводять до порушень майнових прав територіальної громади Шполянської міської ради, за рахунок якої останній і формується.

Згідно з частиною третьою статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Таким чином, саме на Шполянську міську раду покладаються функції контролю за ефективністю використання фінансових ресурсів місцевого бюджету, вт.ч. при проведенін публічних закупівель , а тому Шполянська міська рада у даному випадку становитиме собою орган, уповноважений на виконання функцій захисту інтересів держави (місцевого самоврядування).

При цьому, Шполянська міська рада була наділена повноваженнями щодо контролю за ефективним та цільовим використанням коштів місцевого бюджету, проте, будь-яких заходів щодо стягнення з відповідача грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави, не вжила, що підтверджується відповіддю № 01-31/2320 від 26.05.2021, наданою на запит місцевої прокуратури.

Отже, оскільки позивачі, як органи, на які покладено відповідні повноваження забезпечення ефективного і цільового використання бюджетних коштів, що являє собою державні інтереси, не належним чином здійснювали свої повноваження, що проявилось у неподанні позову самостійно до відповідача, судом встановлено, що прокурор правомірно звернувся до суду з позовом в інтересах держави, в особі Комунального некомерційного підприємства "Лікарня імені братів М.С. і О.С. Коломійченків" Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади Шполянської міської ради.

Відповідно до статті 15 та частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За приписами частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Зазначеними нормами передбачено можливість оскарження правочину зацікавленою особою, яка не є стороною договору.

Крім того, згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до п. 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору або окремої його частини, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як на підставу для визнання недійсними оскаржуваного пункту 3.1 договору та Додатку № 1 (Специфікація) до договору від 10.11.2020 № 05/11-2020, прокурор вказує на те, що медичне обладнання, що є предметом закупівлі за договором, вимогами чинного на момент його укладення законодавства та здійснення оплати віднесено до товарів, звільнених від оподаткування податком на додану вартість. З огляду на викладене, прокурор вказує на відсутність підстав для включення до ціни товару ПДВ у розмірі 182 490,00 грн., у зв`язку з чим просить визнати такий пункт та додаток №1 до договору недійсними та стягнути з відповідача грошові кошти як наслідок його недійсності.

Судом встановлено,що пунктом 3.1 договору та додатком №1 (специфікацією) до договору визначено, що ціна договору становить 2 789 490,00 грн, у т.ч. ПДВ 7%: 182 490,00 грн.

Відповідно до статті 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

У пункті 3 ч. 1 ст. 3, ст. 6 Цивільного кодексу України закріплено принцип свободи договору який передбачає, право суб`єкта цивільного права на укладення й інших договорів, прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на свій розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Договір №05/11-2020 від 10.11.2020 та Додаток № 1 до договору (Специфікація) в частині визначення ціни товару підписані сторонами без будь-яких зауважень, що з огляду на приписи вказаних норм чинного законодавства України свідчить про погодження ними всіх умов, які містяться в такому договорі та додатку №1, а отже, обумовлені ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України підстави для визнання недійсним пункту 3.1 договору та Додаток № 1 до договору (Специфікація), укладених між відповідачем та позивачем-2 - відсутні.

При цьому, фактично доводи прокурора стосуються обставин виконання сторонами умов договору, що не може бути підставою для визнання недійсним його частини, а саме пункту 3.1 та додатку №1 за наведеними прокурором доводами, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що вимоги прокурора у наведеній частині задоволенню не підлягають.

Щодо звільнення поставленого товару - медичного обладнання від оподаткування податком на додану вартість станом на момент укладення договору від 10.11.2020 № 05/11-2020 та доводів прокурора про безпідставність перерахування 182 490,00 грн коштів в якості ПДВ на рахунок відповідача, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і яке не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов:а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження майна за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочину, або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17.03.2020 №530-IX підрозділ 2 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України доповнено пунктом 71 такого змісту: « 71. Тимчасово, для здійснення заходів щодо запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) звільняються від оподаткування податком на додану вартість операції з ввезення на митну територію України лікарських засобів, медичних виробів та/або медичного обладнання, необхідних для виконання заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій коронавірусної хвороби (COVID-19), перелік яких визначено Кабінетом Міністрів України».

З метою реалізації п. 71 підрозділу 2 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2020 №224 було затверджено перелік лікарських засобів, медичних виробів та/або медичного обладнання, необхідних для здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій коронавірусної хвороби (COVID-19), які звільняються від сплати ввізного мита та операції з ввезення яких на митну територію України звільняються від оподаткування податком на додану вартість, що додається.

Отже, суд встановив, що вказані нормативно-правові акти в редакції, чинній на момент укладення та виконання договору № 05/11-2020 від 10.11.2020, передбачали звільнення від оподаткування податком на додану вартість товарів, що ввозяться на територію України.

Відповідно до видаткової накладної № 14 від 03.12.2020, предметом поставки за договором було медичне обладнання: Апарат рентгенівський діагностичний виробництва Італії.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 №540-IX пункт 71 підрозділу 2 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України викладено в наступній редакції: «Тимчасово, на період, що закінчується останнім календарним днем місяця, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), звільняються від оподаткування податком на додану вартість операції з ввезення на митну територію України та/або операції з постачання на митній території України товарів (у тому числі лікарських засобів, медичних виробів та/або медичного обладнання), необхідних для виконання заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій коронавірусної хвороби (COVID-19), перелік яких визначено Кабінетом Міністрів України. У разі здійснення операцій, звільнених відповідно до цього пункту, положення пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу та положення статті 199 цього Кодексу не застосовуються щодо таких операцій. Норми цього пункту застосовуються до операцій, здійснених починаючи з 17 березня 2020 року».

З урахуванням викладеного, дія пункту 71 підрозділу 2 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України та постанови Кабінету Міністрів України від 20.03.2020 №224 станом на момент укладення договору в частині звільнення від оподаткування ПДВ розповсюджувалась на спірні правовідносини, оскільки законом визначено дату - 17.03.2020 - після якої саме операції (тобто, фактичні дії сторін стосовно виконання господарських операцій), звільняються від оподаткування податком на додану вартість.

Таким чином, здійснюючи відповідну господарську операцію з поставки товару за видатковою накладною № 14 від 03.12.2020 у відповідача були відсутні підстави для включення до складу ціни товару 2 789 490,00 грн податок на додану вартість на суму 182 490,00 грн., у зв`язку з чим відповідачем безпідставно (без належних правових підстав) отримано в якості оплати спірну суму коштів, яка підлягає поверненню останнім в силу приписів ст. 1212, 1214 Цивільного кодексу України.

Таким чином, вимоги прокурора про повернення 182 490,00 грн коштів, отриманих відповідачем без належної правової підстави, у т.ч. враховуючи визнання позову відповідачем, визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги прокурора є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача на користь позивача 2 коштів у сумі 182 490,00 грн. В частині позовних вимог про визнання недійсними п.3.1 договору та додатку №1 до договору №05/11-2020 від 10.11.2020 судом відмовлено, оскільки під час розгляду справи обумовлених ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України підстав для визнання недійсним оспорюваного пункту 3.1 договору та Додатку №1 до договору за наведених прокурором доводів не встановлено, а прокурором не доведено.

Згідно з положеннями п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч.1 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Приймаючи до уваги визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті судом, враховуючи часткове задоволення судом позову, суд дійшов висновку про необхідність покладення на відповідача судового збору в розмірі 50% пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 86, 129, 233, 236 - 240, 248-252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Союз медицини та технології" (04973, м. Київ, проспект Степана Бандери, буд. 21, ) на користь Комунального некомерційного підприємства "Лікарня імені братів М.С. і О.С. Коломійченків" Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади (20603, Черкаська область, вул. Миколи Амосова, буд. 10, ) 182 490 (сто вісімдесят дві тисячі чотириста дев`яносто) грн. 00 коп надмірно сплачених коштів.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Союз медицини та технології" (04973, м. Київ, проспект Степана Бандери, буд. 21, ) на користь Черкаської обласної прокуратури () 1368 (одну тисячу триста шістдесят вісім) грн. 68 коп витрат по сплаті судового збору.

4. В частині позовних вимог про визнання недійсним п.3.1 та додатку №1 до договору № 05/11-2020 від 10.11.2020 відмовити повністю.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.241 ГПК України та може бути оскаржене в апеляційному порядку у строки, передбачені розділом IV ГПК України.

Суддя О.М.Ярмак