ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" липня 2021 р. Справа№ 910/1612/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Майданевича А.Г.

Суліма В.В.

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.,

за участю представника скаржника згідно з протоколом судового засідання від 26.07.2021

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Вімпак»

на рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2021 (повний текст складено 19.04.2021)

у справі № 910/1612/21 (суддя - Маринченко Я.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вімпак»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Соліс Буд»

про стягнення 392 472 грн,

Розглянувши справу в порядку ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), Північний апеляційний господарський суд,

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст заявлених вимог

У лютому 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Вімпак» (далі - ТОВ «Вімпак») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Соліс Буд» (далі - ТОВ «Соліс Буд») про стягнення 392 472 грн.

Позовні вимоги про стягнення коштів обґрунтовані тим, що відповідачем порушено умови усної домовленості з позивачем у частині поставки попередньо оплаченого товару, у зв`язку з чим, позивач просив стягнути з відповідача суму основної заборгованості у розмірі 392 472 грн.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.04.2021 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення обґрунтовано тим, що позивач сплатою виставленого рахунку погодився на умови поставки товару, вказані у рахунку, а саме відпуску товару за фактом надходження коштів на п/р постачальника, самовивозом, за наявності довіреності та паспорта.

Так, рішення мотивовано тим, що позивачем направлялись відповідачу та керівнику відповідача листи від 21.12.2020 № 1 та від 21.12.2020 №2, в яких вказувалось на невиконання відповідачем зобов`язань щодо поставки матеріалів, за які позивачем було перераховано попередню оплату та ставилась вимога про повернення суми попередньої оплати у семиденний строк з моменту отримання вказаних листів. Однак, заявником не надано доказів погодження позивачем дати та часу отримання товару на складі відповідача чи неможливості отримання товару самовивозом після прибуття уповноваженого представника позивача на склад відповідача.

3. Надходження апеляційної скарги на розгляд Північного апеляційного господарського суду та межі апеляційного перегляду рішення суду

Не погодившись з ухваленим рішенням, ТОВ «Вімпак» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2021 і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Також скаржник просив стягнути з відповідача судові витрати в частині сплаченого судового збору за подачу позовної заяви та апеляційної скарги. Крім того, скаржником було заявлено клопотання про розгляд справи у судовому засіданні.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.05.2021 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Вімпак» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2021. Надано сторонам час для подачі відзиву та клопотань. Справу призначено до розгляду на 09.06.2021.

09.06.2021 розгляд справи було відкладено до 26.07.2021.

У судове засідання 26.07.2021 з`явився представник скаржника. Представник відповідача у судове засідання вдруге не з`явився. Про дату час та місце судового відповідач повідомлений належним чином в порядку, передбаченому ст. 120, 242 ГПК України. Так, кореспонденція, надіслана на адресу ТОВ «Соліс Буд» повернулася до суду з відміткою: «адресат відсутній за вказаною адресою». Кореспонденція надсилалася 11.06.2021 на адресу відповідача, яка міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 03056, місто Київ, вул. Борщагівська, будинок 117/18. Іншу адресу відповідач суду не повідомив.

Відповідно до п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про належне повідомлення відповідача про розгляд справи в розумінні ст. 242 ГПК України та можливість розгляду апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Також 26.07.2021 до початку судового засідання від ТОВ «Вімпак» надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи нових доказів (довідки про надходження коштів та довідки товариства).

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

Згідно з ч. 2 ст. 118 ГПК України заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 269 ГПК України).

Враховуючи те, що скаржником не порушувалося питання поновлення строку для подачі нових доказів, як і не наводилося поважних причин пропуску відповідного строку, суд апеляційної інстанції не приймає подані доказ та залишає їх без розгляду на підставі ч. 8 ст. 80, ст. 118, 269 ГПК України.

Представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, а рішення - скасувати.

4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених в ній доводів

ТОВ «Вімпак» не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволені позовних вимог з огляду на таке.

Скаржник вважає, що суд першої інстанції неправильно дослідив та оцінив докази щодо покладення відповідальності на позивача стосовно самовивозу оплаченої продукції, а також допустив упередженість, вважаючи, що наявні в справі матеріали є достатніми для розгляду справи і прийняття рішення без отримання відзиву на позов і без виклику в судове засідання відповідача. Тим більше, що позивач (апелянт) просив суд провести розгляд справи в загальному позовному провадженні.

Також скаржник вказує, що не зрозуміло, чому суд першої інстанції зазначає у своєму рішенні і чим підтверджує наступне: «Як вбачається зі змісту наявного у матеріалах справи рахунка на оплату № від 26.02.2019, позивач, сплатою вказаного рахунку погодився на умови поставки товару, вказані у рахунку, а саме відпуску товару за фактом надходження коштів на п/р постачальника, самовивозом, за наявності довіреності тa паспорта».

Необґрунтованими і помилковими, на переконання заявника, є висновки господарського суду стосовно укладення сторонами договору купівлі-продажу у спрощений спосіб, оскільки будь якого обміну між сторонами листами, факсограмами, телеграмами не відбувалося, будь-якої поставки товару на сплачену суму не проводилося, спірна сума грошових коштів сплачена з посиланням на рахунок про оплату за матеріали № від 26.02.2019, відсутні посилання на письмовий договір, який не був укладений. Указана сума не може розглядатися як акцепт з боку позивача на поставку продукції, оскільки не було будь-якої пропозиції з боку відповідача (оферти) на укладення договору, про те, що між сторонами відсутній будь-який обмін документами, який би вказував на досягнення ними згоди щодо усіх істотних умов договору, про те, що у зв`язку з відсутністю будь-якої правової підстави на отримання відповідачем грошових коштів останні є безпідставно набутим майном відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України і підлягають поверненню.

Так, на думку сторони, у зв`язку з відсутністю між сторонами договірних відносин а відповідачем не надано доказів поставки позивачу товару на суму 392 472, 00 грн, позовні вимоги слід визнати обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача вказаної суми.

5. Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Відповідач не скористався своїм правом на подачу відзиву, передбаченого ст. 263 ГПК України. Клопотання про продовження строку стороною не заявлялося.

6. Фактичні обставини, неоспорені сторонами, встановлені судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції

Як зазначено в позовній заяві та апеляційній скарзі, строки поставки були погоджені сторонами в усному порядку і не передбачали самовивозу. Скаржник вказує, що поставка продукції безпосередньо відповідачем, встановлювалась усною домовленістю між керівниками підприємств.

Відповідачем було сформовано та надано позивачеві рахунок на оплату № від 26.02.2019 на суму 392 472 грн, що не заперечується скаржником. Як вбачається із копії указаного рахунку (наданої самим скаржником), оплата цього рахунку означає погодження з умовами поставки товарів. Повідомлення про оплату є обов`язковим, в іншому випадку не гарантується наявність товарів на складі. Товар відпускається за фактом надходження коштів на п/р постачальника, самовивозом, за наявності довіреності та паспорта. Відповідні умови викладені зверху у наданій копії рахунку.

З матеріалів справи вбачається, що рахунок на оплату № від 26.02.2019 в повному обсязі сплачений позивачем, що підтверджується платіжним дорученням № 1911 від 26.02.2019 на суму 392 472 грн, призначення платежу: «оплата за матеріали згідно РФ № від 26.02.19 р., у т.ч. ПДВ 20 % - 65 412, 00 грн».

Також з матеріалів справи вбачається, що позивачем направлялися відповідачу та керівнику відповідача листи від 21.12.2020 № 1 та від 21.12.2020 № 2, в яких вказувалось на невиконання відповідачем зобов`язань щодо поставки матеріалів, за які позивачем було перераховано попередню оплату та ставилась вимога про повернення суми попередньої оплати у семиденний строк з моменту отримання вказаних листів.

ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ

7. Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, та застосовані ним положення законодавства

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Між сторонами склалися правовідносини з поставки товару. Спір у справі стосується наявності або ж відсутності підстав для стягнення попередньої оплати.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обрати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (ч. 1, 2 ст. 205 Цивільного кодексу України).

За змістом ч. 1 ст. 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 181 Господарського кодексу України передбачено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальної вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно зі ст. 627, 628 та 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як зазначає сам скаржник в позовній заяві та апеляційній скарзі, поставка продукції безпосередньо відповідачем, встановлювалась усною домовленістю між керівниками підприємств. Строки поставки були погоджені сторонами в усному порядку. Тобто самим скаржником визнається укладення договору в усній формі (усною домовленістю).

На виконання таких домовленостей, відповідачем було сформовано та надано позивачеві рахунок на оплату № від 26.02.2019 на суму 392 472 грн, що і було офертою в даному випадку. Скаржник, в свою чергу, здійснив оплату за таким рахунком, що підтверджується платіжним дорученням № 1911 від 26.02.2019 на суму 392 472 грн, що, відповідно, було акцептом (прийняттям) оферти. А тому посилання скаржника на відсутність оферти визнається необґрунтованим, як і відсутність договірних відносин між сторонами. Відсутність листів, телеграм, телефонограм, тощо в матеріалах справи, за умови того, що сам скаржник наголошує на усних домовленостях з відповідачем (укладення правочину у спрощеній формі), не свідчить про відсутність договірних правовідносин між сторонами, адже норма ст. 181 Господарського кодексу України не містить вичерпного переліку дій, які можуть свідчити про укладення правочину у спрощений спосіб.

У даному випадку Північний апеляційний господарський суд звертається до категорії стандарту доказування та відзначає, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.

Враховуючи те, що сам скаржник указує про усну домовленість з відповідачем про поставку товару, копія рахунку на оплату та оплата такого рахунку з відповідним призначенням платежу, то обставина укладення правочину у спрощений спосіб визнається більш вірогідною, ніж відсутність договірних правовідносин між сторонами у розумінні ст. 79 ГПК України. А тому такі доводи скаржника відхиляються як необґрунтовані.

Отже, шляхом складання та надання відповідачем рахунка, а також сплати його позивачем, між сторонами укладено договір поставки у спрощений спосіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до ст. 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Водночас ст. 663 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм права свідчить, що умовою застосування положень ст. 693 Цивільного кодексу України є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю, тобто в установлений строк. У разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певного визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця.

Таким чином, покупець має право вимагати повернення суми попередньої оплати лише у випадку, якщо продавець не здійснить поставку товару покупцю в установлений строк.

Водночас матеріали справи не містять доказів того, що сторонами було узгоджено строк поставки товару у рахунку на оплату, усними домовленостями, тощо. Посилання скаржника на усталену практику в правовідносинах між сторонами не підтверджено жодними доказами в розумінні ст. 73 - 79, 269 ГПК України, а тому відхиляються судом.

Відповідно, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що оскільки сторони не узгодили строк поставки товару, така поставка мала бути здійснена відповідачем після спливу семиденного строку від дня пред`явлення позивачем вимоги про поставку товару в порядку ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України.

Доказів звернення скаржника з відповідною вимогою до відповідача про поставку товару (письмово звернення, зафіксоване усне звернення, тощо) матеріали справи не містять та не спростовано скаржником.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ст. 662 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Крім того, зі змісту наявного у матеріалах справи рахунку на оплату № від 26.02.2019 вбачається, що скаржник, сплатою вказаного рахунку погодився на умови поставки товару, вказані у рахунку, а саме відпуску товару за фактом надходження коштів на п/р постачальника, самовивозом, за наявності довіреності та паспорта. Відповідна умова міститься вгорі рахунку на оплату. А тому доводи скаржника у вказаній частині визнаються необґрунтованими.

Так, скаржник звертався до відповідача та його керівника з листами від 21.12.2020 № 1 та від 21.12.2020 № 2, в яких вказував на невиконання відповідачем зобов`язань щодо поставки матеріалів, за які позивачем було перераховано попередню оплату та ставилась вимога про повернення суми попередньої оплати у семиденний строк з моменту отримання вказаних листів.

При цьому ні вказані листи, ні інші докази не містять інформації щодо погодження позивачем дати та часу отримання товару на складі відповідача чи неможливість отримання вказаного товару самовивозом після прибуття уповноваженого представника позивача на склад відповідача, чи втрати інтересу. Натомість сторона посилається на ст. 712 Цивільного кодексу України та правовідносини поставки.

Отже, правомірним є висновок суду першої інстанції про те, що враховуючи умови отримання оплаченого товару, вказані у акцептованому скаржником рахунку та відсутність доказів звернення останнього до відповідача з вимогою про отримання оплаченого товару чи неможливості отримання вказаного товару позивачем на складі відповідача, відсутні підстави для висновку щодо порушення відповідачем власних зобов`язань з поставки оплаченого товару.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначає, що у даному випадку вимоги скаржника є передчасними, оскільки заявник не звертався до відповідача з проханням (вимогою) поставити товар у порядку, передбаченому ст. 530 Цивільного кодексу України і через не поставку такого - з втратою інтересу. Тільки після звернення з такою вимогою і не виконання продавцем відповідного зобов`язання з поставки товару у заявника виникне право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати, як це передбачено ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України. Водночас скаржник не обмежений в праві звернутися з такою вимогою до відповідача і після цього скористатися одним із можливих варіантів, передбачених ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Водночас суд апеляційної інстанції частково приймає доводи скаржника про розгляд справи в порядку спрощеного провадження. Так, з матеріалів справи вбачається, що звертаючись з позовною заявою, сторона просила здійснювати розгляд справи в загальному позовному провадженні з викликом сторін. Відкриваючи провадження у справі, суд першої інстанції вказав про незначну складність справи та вирішив здійснювати розгляд у порядку спрощеного провадження без виклику сторін, не відреагувавши на клопотання позивача.

Підстави для скасування рішення суду передбачені ст. 277 ГПК України. Так, згідно з п. 4 ч. 1 вказаної статті підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження (п. 7 ч. 3 ст. 277 ГПК України).

При цьому суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дана справа є справою не значної складності і може розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження, а тому обов`язкова підстава для скасування рішення суду, передбачена п. 7 ч. 3 ст. 277 ГПК України, відсутня. Водночас суд першої інстанції не відреагував на клопотання позивача про розгляд справи в загальному позовному провадження з викликом сторін.

Відповідно до абзацу 2 ч. 2 ст. 277 ГПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Так, переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції здійснював розгляд справи з викликом сторін і не встановив підстав для скасування оскаржуваного рішення по суті, а тому не розгляд клопотання позивача про розгляд справи з викликом сторін не призвів до неправильного вирішення справи, відповідно, і підстави для скасування оскаржуваного акту відсутні. Судове рішення не може бути скасоване тільки з формальних обставин.

Посилання скаржника на розгляд справи без відповідача та не надання останнім відзиву, як на підставу скасування оскаржуваного рішення також відхиляються судом апеляційної інстанції з огляду на те, що відповідача був повідомлений про розгляд справи в порядку, передбаченому ст. 242 ГПК України (судова кореспонденція повернулася до суду з відміткою: «адресат відсутній за вказаною адресою»), а подання відзиву на позов є правом сторони, а не обов`язком.

Крім того, необґрунтованими є посилання про те, що судом першої інстанції помилково не застосовано положення ст. 1212, 1213 Цивільного кодексу України з огляду на те, що між сторонами існували правовідносини (усна домовленість сторін), які в першій частині апеляційної скарги визнаються самим скаржником, відповідно, і підстави для застосування наведених норм матеріального права за встановлених обставин відсутні.

8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).

Отже, Північний апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволені позовних вимог ТОВ «Вімпак» про стягнення передоплати у зв`язку з передчасністю позову.

Таким чином, на підставі ст. 2, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276 ГПК України - суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність залишення апеляційної скарги у даній справі без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

9. Судові витрати

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги по суті, понесений судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на скаржника в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. 2, 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 281 - 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вімпак» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2021 у справі № 910/1612/21 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2021 у справі № 910/1612/21 - залишити без змін.

3. Судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на скаржника.

4. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст складено 29.07.2021

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді А.Г. Майданевич

В.В. Сулім