РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.07.2021Справа № 910/19134/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Комарової О.С., за участю секретаря судового засідання П`янковської Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні

позовну заяву Комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «ЖИТЛОІНВЕСТБУД-УКБ»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОДОЛЖИЛБУД»

про стягнення 1 003 270, 94 грн

за участі представників:

від позивача - Поліщук П.П.,

від відповідача - не з`явився,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство з питань будівництва житлових будинків «ЖИТЛОІНВЕСТБУД-УКБ» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОДОЛЖИЛБУД», в якому просить стягнути 1 003 270, 94 грн, з яких 593 246, 83 грн основного боргу, 35 832, 06 грн індекс інфляції, 33 209, 39 грн 3% річних, 278 008, 38 грн пені та збитки у розмірі 62 974, 28 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання за договором комісії на придбання товарів № 120/16-28к від 09.09.2016, щодо компенсування витрат комісіонера, внаслідок чого за відповідачем обліковується заборгованість у розмірі 593 246, 83 грн, про стягнення якої з урахуванням індексу інфляції, 3% річних та пені просить позивач. Несвоєчасне виконання зобов`язання з боку відповідача спричинило також і збитки у сумі 62 974, 28 грн, які були стягнуті з позивача рішенням Господарського суду міста Києва від 04.09.2020 в справі 910/9450/20.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07 грудня 2020 року позовну заяву було залишено без руху через недодержання заявником вимог статті 164, 172 Господарського процесуального кодексу України.

23 грудня 2020 року до суду надійшла заява позивача в порядку усунення недоліків, зі змісту якої вбачається, що виявлені ухвалою Господарського суду міста Києва від 07 грудня 2020 року недоліки усунуто.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24 грудня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

12.01.2021від відповідача надійшла заява із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, в якій заявник просить суд постановити ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

21.01.2021 до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому останній заперечує проти вимог позову та просить закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору.

27.01.2021 від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача, в якій він вказує на хибність доводів, викладених у відзиві на позов.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08 лютого 2021 року розгляд справи № 910/19134/20 вирішено здійснювати у порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 02.03.2021.

02.03.2021 від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

У підготовчому засіданні 02.03.2021 продовжено строк підготовчого засідання на 30 днів та оголошено перерву до 30.03.2021.

30.03.2021 від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

В підготовчому засіданні 30.03.2021 судом долучено до матеріалів справи додаткові докази за клопотанням представника позивача та оголошено перерву до 13.04.2021.

12.04.2021 від відповідача надійшло клопотання про продовження строку підготовчого засідання та відкладення розгляду справи.

12.04.2021 від відповідача надійшло клопотання про призначення судової економічної експертизи, в якому просив поставити на вирішення питання: «Чи підтверджується документально заявлений у позовних вимогах позивача (ТОВ «ЖИТЛОІНВЕСТБУД-УКБ») розмір заборгованості за поставлені підприємству ТОВ «ПОДОЛЖИЛБУД» товарно-матеріальні цінності, виконані роботи (надані послуги) за Договором комісії на придбання товарів № 120/16-28к від 09.09.2016 за період з 28.08.2018 року до 18.12.2018 року ?».

У підготовчому засіданні 13.04.2021 долучено до матеріалів справи письмові пояснення позивача та відкладено розгляд справи до 25.05.2021.

24.05.2021 від позивача надійшли заперечення на клопотання про призначення судової економічної експертизи.

У підготовчому засіданні 25.05.2021 оголошено перерву у підготовчому засіданні до 01.06.2021.

31.05.2021 від відповідача надійшли заперечення щодо пояснень позивача.

У підготовчому засіданні 01.06.2021 суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про призначення експертизи, закрив підготовче провадження та перейшов до розгляду справи по суті, заслухав пояснення представників позивача, дослідив докази та ухвалив відкласти судове засідання на 30.06.2021.

У зв`язку з перебуванням судді Комарової О.С. у період з 29.06.2021 по 02.07.2021 на лікарняному, судове засідання, призначене на 30.06.2021, не відбулось та було відкладено до 20.07.2021.

У судовому засіданні 20.07.2021 представник позивача під час судових дебатів позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

09.09.2016 між Комунальним підприємством з питань будівництва житлових будинків «ЖИТЛОІНВЕСТБУД-УКБ» (комісіонер) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПОДОЛЖИЛБУД» (комітент) було укладено договір комісії на придбання товарів № 120/16-28к (далі - Договір).

Згідно п. 1.1 Договору, у порядку на та умовах, визначених цим договором, комісіонер зобов`язується укласти від свого імені та за рахунок комітента договір поставки товару в асортименті та на умовах, викладених у специфікаціях, які є невід`ємною частиною цього Договору та передати все отримане за цим Договором комітентові у погоджені сторонами строки.

Належним виконанням комісіонером своїх безпосередніх зобов`язань за цим Договором вважається поставка комісіонером товару за вказаними у специфікаціях цінами, що здійснюється комітентом та оформлюється видатковою накладною (п. 1.3 Договору).

Відповідно до п. 1.4 Договору комісіонер зобов`язаний укласти договір поставки у термін, що забезпечує виконання зобов`язань комітента щодо будівництва об`єктів, які споруджуються за замовленням комісіонера та інших. Поставка товару здійснюється за рахунок комітента.

Розділом 3 Договору визначені обов`язки комітента.

Так, згідно п. 3.1 Договору комітент зобов`язаний:

після оформлення в установленому порядку специфікацій до цього Договору, яка буде невід`ємною частиною цього Договору, перерахувати на банківський рахунок комісіонера кошти для виконання комісіонером зобов`язань по цьому Договору (пп. 3.1.1 Договору);

прийняти від комісіонера товари, придбані за договором поставки (пп. 3.1.2 Договору);

прийняти від комісіонера звіт про виконання, акти виконаних посуг договору комісії та виплатити винагороду комісіонерові (пп. 3.1.3 Договору);

компенсувати комісіонеру витрати, пов`язані з виконанням договору комісії (пп. 3.1.4 Договору).

Відповідно до п. 4.2 Договору, підтвердженням виконання поставки товару є оформлення сторонами акту виконаних робіт.

У пункті 5.2 Договору визначено, що за прострочення розрахунків комітента з комісіонером, комітент сплачує пеню в розмірі 0,1% від несплаченої суми винагороди за кожен день прострочення.

На виконання своїх договірних зобов`язань сторонами підписані:

- Специфікація № 1 (Додаток № 25 від 01.11.2018 до Договору) на постачання товару в листопаді 2018 року;

- Специфікація № 2 (Додаток № 26 від 01.12.2018 до Договору) на постачання товару в грудні 2018 року;

- Специфікація № 2 (Додаток № 27 від 08.01.2019 до Договору) на постачання товару в січні 2019 року.

Зі звіту комісіонера за листопад 2018 року вбачається, що на виконання умов договору поставлено товар на суму 1 399 802, 50 грн.

В підтвердження поставки товару сторонами підписано акт виконаних робіт від 30.11.2018.

Зі звіту комісіонера за грудень 2018 року вбачається, що на виконання умов договору поставлено товар на суму 713 764, 17 грн.

В підтвердження поставки товару сторонами підписано акт виконаних робіт від 31.12.2018.

Зі звіту комісіонера за січень 2019 року вбачається, що на виконання умов договору поставлено товар на суму 79 680, 16 грн.

В підтвердження поставки товару сторонами підписано акт виконаних робіт від 31.01.2019.

Правовідносини за Договором були спрямовані на належне виконання умов Підрядного договору № 4/1158 на виконання робіт з будівництва загальноосвітньої школи з басейном на житловому масиві Осокорки, 10 мікрорайон, ділянки 65, 66 в Дарницькому районі міста Києва від 21.07.2017 та Підрядного договору № 4/1258 на виконання додаткових робіт з будівництва загальноосвітньої школи з басейном на житловому масиві Осокорки, 10 мікрорайон, ділянки 65, 66 в Дарницькому районі міста Києва від 09.07.2018, які укладені між Комунальним підприємством з питань будівництва житлових будинків «ЖИТЛОІНВЕСТБУД-УКБ» як замовником та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПОДОЛЖИЛБУД» як підрядником.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує, що відповідачем не виконані зобов`язання за Договором в частині компенсування витрат комісіонера на суму 593 246, 83 грн, про стягнення яких просить позивач з урахуванням пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Також заявник вказує, що рішенням Господарського суду міста Києва від 04.09.2020 в справі № 910/9450/20, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.12.20 частково задоволено позов Акціонерного товариства «Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської» та стягнуто з Комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» на користь Акціонерного товариства «Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської» інфляційні втрати у розмірі 31 158 грн 18 коп., 3% річних у розмірі 23 148 грн. 10 коп та судовий збір у розмірі 8 668 грн 47 коп.

Спір у цій справі виник внаслідок прострочення Комунальним підприємством з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» грошового зобов`язання з оплати товару, поставленого згідно накладної № 5/85309 від 29.12.2018 на суму 214 036, 72 грн та накладної № 1/85249 від 30.12.2018 на суму 355 180, 24 грн.

Відтак, позивач вважає кошти, стягнуті з нього рішенням Господарського суду міста Києва від 04.09.2020 в справі № 910/9450/20 збитками та просить їх стягнути, як такі, що виникли внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором в частині компенсування витрат комісіонера.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором комісії.

Відповідно до норм статті 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Статтею 1012 ЦК України унормовано, що договір комісії може бути укладений на визначений строк або без визначення строку, з визначенням або без визначення території його виконання, з умовою чи без умови щодо асортименту товарів, які є предметом комісії. Комітент може бути зобов`язаний утримуватися від укладення договору комісії з іншими особами. Істотними умовами договору комісії, за якими комісіонер зобов`язується продати або купити майно, є умови про це майно та його ціну.

Згідно з частиною 1 статті 1013 ЦК України комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії.

Частиною 1 статті 1014 ЦК України визначено, що комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. Якщо у договорі комісії таких вказівок немає, комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1020 ЦК України комісіонер має право відраховувати належні йому за договором суми з усіх грошових коштів, що надійшли до нього для комітента, якщо інші кредитори комітента не мають переважного перед ним права на задоволення своїх вимог із грошових коштів, що належать комітентові.

Частинами 1, 2 статті 1022 ЦК України встановлено, після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії.

Комітент, який має заперечення щодо звіту комісіонера, повинен повідомити його про це протягом тридцяти днів від дня отримання звіту. Якщо такі заперечення не надійдуть, звіт вважається прийнятим.

Згідно із статтею 1023 ЦК України комітент зобов`язаний: 1) прийняти від комісіонера все належно виконане за договором комісії; 2) оглянути майно, придбане для нього комісіонером, і негайно повідомити комісіонера про виявлені у цьому майні недоліки.

За змістом ст. 193 ГК України та ст. 526 ЦК України, зобов`язання мають виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускається.

Стаття 527 ЦК України визначає, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно частин 1, 2 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За встановленими обставинами, на виконання умов Договору

Сторонами підписані Специфікація № 1 (Додаток № 25 від 01.11.2018 до Договору), Специфікація № 2 (Додаток № 26 від 01.12.2018 до Договору) та Специфікація № 2 (Додаток № 27 від 08.01.2019 до Договору) на постачання товару в листопаді 2018 року, в грудні 2018 року та в січні 2019 року відповідно.

Комісіонером виконано умови договору та поставлено товар за цими Специфікаціями на загальну суму 2 193 246, 83 грн, що підтверджується звітами комісіонера за листопад 2018 року, грудень 2018 року та січень 2019 року.

Відповідно до умов Договору, підтвердженням виконання поставки товару є оформлення сторонами акту виконаних робіт (п. 4.2 Договору).

В підтвердження поставки товару сторонами були підписані акти виконаних робіт від 30.11.2018, від 31.12.2018 та від 31.01.2019.

Слід зазначити, що умовами договору не передбачено конкретний строк для компенсування комісіонеру витрат, пов`язаних з виконанням договору комісії, однак такий обов`язок щодо компенсування витрат передбачений як умовами договору (пп. 3.1.4), так і положеннями ЦК України (ст. 1011).

В підтвердження доказів оплати послуг комісіонера матеріали справи містять платіжні доручення № 6250 від 28.11.2018 на суму 300 000, 00 грн, № 6266 від 30.11.2018 на суму 300 000, 00 грн, № 6410 від 17.12.2018 на суму 400 000, 00 грн, № 6413 від 18.12.2018 на суму 250 000, 00 грн, № 6416 від 18.12.2018 на суму 350 000, 00 грн, що загалом складає 1 600 000, 00 грн.

З наведеного слідує, що за відповідачем обліковується заборгованість у розмірі 593 246, 83 грн (2 193 246, 83 грн - 1 600 000, 00 грн).

Суд також враховує наявні в матеріалах справи акти взаєморозрахунків між сторонами. Попри те, що такі докази не є первинними документами бухгалтерської звітності, які підтверджують здійснення господарської операції, суд надає їм оцінку у сукупності з іншими доказами.

Відповідач доводить відсутність заборгованості, в підтвердження чого надає платіжне доручення № 5465 від 28.08.2018 на суму 600 000, 00 грн, у зв`язку з чим просить закрити провадження у справі через відсутність предмета спору.

Так, відповідач вказує, що з метою оптимізації та недопущення простою та враховуючи, що поставка товару згідно п. 1.4 Договору здійснюється за його рахунок, він здійснив попередню оплату в розмірі 600 000, 00 грн в рахунок майбутніх зобов`язань.

Отже, визначальним для вирішення спору є встановлення можливості зарахування коштів сплачених згідно платіжного доручення № 5465 від 28.08.2018 в рахунок зобов`язань, які виникли в наслідок підписання специфікацій (додатків до Договору) у листопаді 2018 року - січні 2019 року.

Позивач, заперечуючи проти можливості врахування зазначеного платіжного доручення як доказу виконання грошового зобов`язання, надав до суду виписку з картки рахунку 3777 щодо об`єкта будівництва «Осокорки -10 діл. 65, 66 загальн. школа» та журнал-ордер по Субконто/ ТОВ «ПОДОЛЖИЛБУД»

З наданих відомостей бухгалтерського обліку позивача у взаємному зв`язку із обставинами справи, вбачається, що попри те, що підрядними договорами 4/1158 та 4/1258 об`єктом будівництва є загальноосвітнья школа з басейном на житловому масиві Осокорки, 10 мікрорайон, ділянки 65, 66 в Дарницькому районі міста Києва, тобто один об`єкт, позивач у бухгалтерському обліку обліковує операції окремо щодо будівництва загальноосвітньої школи та басейну.

Враховуючи, що умови Договору не передбачають попередньої оплати, а Специфікації № 1 (Додаток № 25 від 01.11.2018 до Договору), № 2 (Додаток № 26 від 01.12.2018 до Договору) та № 2 (Додаток № 27 від 08.01.2019 до Договору) були підписані пізніше за здійснений платіж, позивачем правомірно обліковано кошти, сплачені згідно платіжного доручення № 5465 від 28.08.2018 в рахунок погашення поточних грошових зобов`язань, а відтак відсутні підстави вважати грошове зобов`язання припиненим.

Отже, судом встановлено, що відповідач в порушення умов Договору та норм чинного законодавства належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання з компенсування витрат комісіонеру, у зв`язку з чим за ним обліковується заборгованість в розмірі 593 246, 83 грн, що належними та допустимими доказами спростовано не було.

З огляду на викладене, відсутні підстави для закриття провадження у справі через відсутність предмета спору, у зв`язку з чим клопотання відповідача задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищенаведене та встановленням факту невиконання відповідачем обов`язку з компенсації комісіонеру витрат, пов`язаних з виконанням договору комісії, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 593 246, 83 грн є цілком обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Крім цього, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 35 832, 06 грн інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 33 209, 39 грн.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вже наголошувалось, умови Договору не містять положень щодо строку компенсування витрат комісіонеру.

Згідно частин 1, 2 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

З урахуванням викладеного, відсутні підстави вважати грошове зобов`язання простроченим, оскільки матеріали справи не містять вказівки на граничний термін виконання такого грошового зобов`язання, й відповідно період його прострочення.

Дані обставини виключають нарахування 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання і нарахувань інфляційних втрат на підставі статті 625 ЦК України.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 18 вересня 2018 року в справі № 906/1075/17.

Також позивачем нараховано та заявлено до стягнення 278 008, 38 грн пені. З цього приводу суд зазначає таке.

Відповідно до статті 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Аналогічні положення містить стаття 610 Цивільного кодексу України.

Так, згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами ст. 546, 549 ЦК України, виконання зобов`язань можуть забезпечуватись неустойкою (штрафом, пенею). Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання.

За приписами статті 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

За частиною першою статті 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ст. 231 ГК України законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

У разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Законом може бути визначений розмір штрафних санкцій також за інші порушення окремих видів господарських зобов`язань, зазначених у частині другій цієї статті.

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У разі недосягнення згоди між сторонами щодо встановлення та розміру штрафних санкцій за порушення зобов`язання спір може бути вирішений в судовому порядку за заявою заінтересованої сторони відповідно до вимог цього Кодексу.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Розмір штрафних санкцій, що застосовуються у внутрішньогосподарських відносинах за порушення зобов`язань, визначається відповідним суб`єктом господарювання - господарською організацією.

Отже, чинне законодавство поділяє неустойку на законну і договірну. Необхідною умовою виникнення права на неустойку є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого неустойка стягується і конкретний її розмір.

Позивач нарахував відповідачеві пеню на підставі ч. 6 ст. 231 ГК України, тобто застосував договірну неустойку, передбачену Договором.

Однак, у п. 5.2 Договору сторони визначили розмір пені у випадку несплати комітентом тільки суми винагороди комісіонера. Обов`язок зі сплати пені та її розмір, у разі прострочення комітентом компенсування комісіонерові витрат, пов`язаних з виконання Договору, сторонами не визначені.

Таким чином, договір, який і є підставою для застосування договірної неустойки, не передбачає її застосування у спірному випадку.

За приписом же ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Однак, в тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Між тим, ч. 6 ст. 231 ГК України, на яку посилається позивач в обґрунтування стягнення пені, не є такою нормою законодавства, яка встановлює обов`язок та умови сплати пені, тобто є безумовною підставою для стягнення неустойки в силу закону, а відтак не може бути застосована у даному випадку.

Відтак, оскільки умовами Договору взагалі не визначено обов`язку зі сплати пені у разі прострочення виконання зобов`язання з компенсування витрат комісіонера, не встановлено розміру пені за порушення виконання грошового зобов`язання, а ч. 6 ст. 231 ГК України також не встановлює конкретного розміру (відсотку) пені, а лише встановлює порядок його визначення у договорі, виходячи з облікової ставки Національного банку України, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

Наведене узгоджується із висновками викладеними в постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 904/5922/17 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2019 року в справі № 904/4156/18.

Щодо збитків у розмірі 62 974, 28 грн, які просить стягнути позивач.

Відповідно до статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками згідно із частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною першою статті 1166 ЦК України унормовано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 квітня 2020 року в справі № 925/1196/18 зробила висновок, що збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у не одержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.

Доведення факту наявності таких збитків та їх розміру, а також причинно-наслідкового зв`язку між правопорушенням і збитками покладено на позивача.

Причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, отже, доведенню підлягає факт того, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки.

Отже, доводи позивача щодо заподіяння йому збитків у розмірі суми грошових коштів, стягнутих за судовим рішенням у справі № 910/9450/20 є цілком обґрунтованими.

Визначаючи розмір збитків суд враховує наступне.

Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 04.09.2020 в справі № 910/9450/20, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.12.20 частково задоволено позов Акціонерного товариства «Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської» та стягнуто з Комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» на користь Акціонерного товариства «Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської» інфляційні втрати у розмірі 31 158 грн 18 коп., 3% річних у розмірі 23 148 грн. 10 коп та судовий збір у розмірі 8 668 грн 47 коп.

Спір у цій справі виник внаслідок прострочення Комунальним підприємством з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» грошового зобов`язання з оплати товару, поставленого згідно накладної № 5/85309 від 29.12.2018 на суму 214 036, 72 грн та накладної № 1/85249 від 30.12.2018 на суму 355 180, 24 грн.

Зі звіту комісіонера за грудень 2018 року вбачається, що видаткова накладна 1/85249 від 30.12.2018 на суму 355 180, 24 грн міститься в переліку накладних, за якими товар поставлявся відповідачеві.

Натомість видаткова накладна 5/85309 від 29.12.2018 на суму 214 036, 72 грн відсутня в наданих звітах комісіонера за період з листопада 2018 року по січень 2019 року, отже відсутні підстави стверджувати, що невиконання позивачем власних зобов`язань перед АТ «Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської» викликано порушенням зобов`язань відповідачем.

З огляду на викладене, грошові кошти, стягнуті з позивача за судовим рішенням у справі № 910/9450/20 становлять додаткові витрати, які позивачу довелося понести, а тому такі витрати є збитками, які має відшкодувати відповідач пропорційно частині, що пов`язана із виконанням договору комісії на придбання товарів № 120/16-28к 09.09.2016, яка за підрахунком суду становить 39 295, 01 грн.

У задоволенні вимог щодо стягнення решти збитків у розмірі 23 679, 74 грн суд відмовляє, через те, що відсутні підстави вважати витрати такими, що були понесені позивачем внаслідок порушення своїх зобов`язань відповідачем.

Враховуючи викладене в сукупності, зважаючи на зміст позовних вимог, обставини, встановлені під час розгляду справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, у зв`язку з чим наявні підстави для часткового задоволення позову та стягнення 632 541, 84 грн (593 246, 83 грн заборгованості та 39 295, 01 грн збитків).

Судові витрати, відповідно до положень статті 129 ГПК України, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 9 488, 13 грн.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОДОЛЖИЛБУД» про закриття провадження у справі - відмовити.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОДОЛЖИЛБУД» (04123, м. Київ, вул. Осиповського, буд. 9; ідентифікаційний код 38981171) на користь Комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «ЖИТЛОІНВЕСТБУД-УКБ» (01034, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 42; ідентифікаційний код 31958324) 593 246, 83 грн (п`ятсот дев`яносто три тисячі двісті сорок шість гривень 83 коп.) заборгованості, 39 295, 01 грн (тридцять дев`ять тисяч двісті дев`яносто п`ять гривень 01 коп.) збитків та 9 488, 13 грн (дев`ять тисяч чотириста вісімдесят вісім гривень 13 коп.) судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів в порядку, передбаченому ст.ст. 253-259, з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

Рішення в повному обсязі складено 21.07.2021.

Суддя О.С. Комарова