СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" липня 2021 р. Справа № 917/2001/20

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Геза Т.Д. , суддя Плахов О.В.

за участі секретаря судового засідання Перікової К.В.

за участі представників учасників справи:

позивача не з`явився

відповідача Данілова Н.Н., довіреність №29-14/66 від18.05.2021

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ (вх. №1579 П/2)

на рішення Господарського суду Полтавської області від 30.03.2021 у справі №917/2001/20 (суддя Ореховська О.О., повне рішення складено 09.04.2021)

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго", м. Полтава

про стягнення 2 520 354,06 грн,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2020 року Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - АТ "НАК "Нафтогаз України", позивач) звернулось до Господарського суду Полтавської області з позовною заявою до Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" (далі - ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго", відповідач) про стягнення заборгованості за Договором № 5260/18-КП-24 постачання природного газу від 03.10.2018 на загальну суму 2 520 354,06 грн, з яких 1 821 251,05 грн - основний борг, 575 151,60 грн - пеня, 90 665,63 грн - 3% річних, 33 285,78 грн - інфляційні втрати.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на порушення відповідачем договірних зобов`язань щодо своєчасного проведення розрахунків за отриманий природний газ, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість, яку позивач і просить стягнути з відповідача. Крім того, на підставі приписів чинного законодавства та умов Договору позивач нарахував та заявив до стягнення з відповідача пеню, 3% річних та інфляційні втрати.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 30.03.2021 у справі №917/2001/20, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 28.04.2021, позов задоволено частково. Стягнуто з Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 115 030,32 грн пені, 90 665,63 грн 3% річних та 33 285,78 грн інфляційних втрат, а також 10 486,54 грн витрат по сплаті судового збору. Закрито провадження в частині стягнення основного боргу в сумі 1 821 251,05 грн.

Повернуто Акціонерному товариству "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" з Державного бюджету України 27 318,77 грн судового збору, сплаченого згідно платіжного доручення № від 11.12.2020, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи № 917/2001/20.

Позивач з вищевказаним рішенням суду першої інстанції частково не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення Господарського суду Полтавської області від 30.03.2021 у справі №917/2001/20 в частині відмови у стягненні пені в розмірі 460 121,28 грн скасувати та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги в розмірі 10352,73 грн покласти на відповідача.

Як вважає апелянт, приймаючи рішення суд першої інстанції задовольнив клопотання відповідача про зменшення розміру пені на 80% без врахування істотних обставин по справі. Зокрема, на думку скаржника, судом не взято до уваги ступінь виконання зобов`язання відповідачем, оскільки станом на дату звернення з позовною заявою сума основного боргу складала 1 821 251,05 грн, прострочення сплати заборгованості за спожитий у 2018-2019 роках природний газ мало тривалий характер, що свідчить про грубе порушення відповідачем прав позивача на своєчасний розрахунок за поставлений природний газ. Скаржник зазначає, що підписавши договір, відповідач тим самим погодився і з його умовами, в тому числі щодо відповідальності за невиконання чи неналежне виконання договору, що не ставиться в залежність від виконання будь-яких зобов`язань з боку третіх осіб, зокрема, споживачів. Вважає, що доводи про зменшення розміру пені у зв`язку із наявністю дебіторської заборгованості не можуть бути прийняті до уваги, оскільки доказів про неможливість стягнення дебіторської заборгованості відповідачем до суду не надано. Крім того, на думку апелянта, як господарюючий суб`єкт, відповідач не звільняється від підприємницьких ризиків, пов`язаних із несвоєчасними розрахунками споживачів та затримкою держави у виділенні пільг та субсидій на часткове покриття вартості енергоносіїв, спожитих пільговими категоріями споживачів. Вважає, що судом не враховано той факт, що нараховані штрафні санкції не є надмірно великими в порівнянні із зобов`язаннями відповідача за договором; судом не враховано, що відповідно до консолідованої фінансової звітності за 2019 рік довгострокові НАК «Нафтогаз України» складають 79 285 млн грн (в порівнянні за 2018 рік 69 007 млн грн), короткострокові зобов`язання зобов`язання складають 108 721 млн грн (в порівнянні за 2018 рік 120847 млн грн), з яких 10471 млн грн- заборгованість з податку на прибуток (в порівнянні за 2018рік 6 306 млн грн), станом на 30.06.2020 чистий збиток позивача становив 11 514 млн грн, сукупний збиток становив 12 610 млн грн. За твердження апелянта, несвоєчасність оплати контрагентів прямо перешкоджає виконанню покладених на позивача державою обов`язків, погіршує його фінансове становище, впливає на якість та своєчасність надання послуг з поставки газу для інших споживачів природного газу. Посилаючись на правову позицію Верховного Суду у справах №922/1010/16 від 12.06.2018, №903/918/19 від 16.10.2020, №918/116/19 від 04.02.2020 вважає, що зменшення розміру пені на 80% нівелює саме значення пені як відповідальності за порушення грошового зобов`язання, що має на меті захист прав та інтересів кредитора.

Згідно з протоколом системи автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.05.2021, для розгляду справи №917/2001/20 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя - доповідач Лакіза В.В., суддя Геза Т.Д., суддя Здоровко Л.М.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 09.06.2021 у справі №917/2001/20 задоволено клопотання Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про поновлення строку на апеляційне оскарження. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Полтавської області від 30.03.2021 у справі №917/2001/20 та призначено справу до розгляду на 08.07.2021. Встановлено відповідачу по справі строк до 24.06.2021 включно для подання відзиву на апеляційну скаргу; учасникам справи встановлено строк до 30.06.2021 для подання заяв, клопотань, тощо.

Судове засідання, призначене на 08.07.2021 не відбулось у зв`язку із знаходженням з 15.06.2021 на лікарняному судді-доповідача по справі Лакізи В.В.

Шляхом направлення на адреси сторін листа - повідомлення від 08.07.2021 сторони сповіщено, що судове засідання у справі №917/2001/20 відбудеться 27.07.2021 об 11-30 год.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справи від 26.07.2021 у зв`язку із знаходженням у щорічній відпустці судді Здоровко Л.М., яка входила до складу колегії суддів, для розгляду справи визначено колегію суддів у наступному складі: суддя-доповідач Лакіза В.В., суддя Геза Т.Д., суддя Плахов О.В.

У відзиві на апеляційну скаргу від 23.06.2021 відповідач проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення просив залишити без змін. Вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено виняткові обставини для зменшення розміру неустойки, виходячи з інтересів обох сторін. Відповідачем на обґрунтування клопотання про зменшення розміру пені було долучено ряд доказів на підтвердження скрутного матеріального становища, в тому числі показники фінансової звітності підприємства за спірний період 2018, 2019 років, які є підтвердженням стану збитковості підприємства відповідача. Поза цим, судом було взято до уваги і ступінь виконання зобов`язань відповідачем, який в повній мірі розрахувався за отриманий газ під час розгляду справи судом першої інстанції, що не заперечується позивачем, однак допустив прострочення оплат. Крім цього, відповідач отримував природний газ від позивача не для власних потреб, а для виробництва теплової енергії з метою надання послуг з опалення. Наголошує також, що рівень розрахунків підприємства за спожитий природний газ залежить виключно від платіжної дисципліни споживачів теплової енергії.

Представник відповідача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник позивача в судове засідання 27.07.2021 не з`явився, про причини нез`явлення суд не повідомив, про час, день та місце судового засідання повідомлений судом належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення №748 про вручення поштового повідомлення суду уповноваженій особі позивача 14.07.2021.

Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду апеляційної скарги, правова позиція позивача викладена в апеляційній скарзі, а неявка в судове засідання представника апелянта не перешкоджає розгляду скарги, колегія суддів вважає за можливе розглянути скаргу в даному судовому засіданні за відсутністю представника Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи, що апелянтом судове рішення оскаржується лише в частині відмови у задоволенні в повному обсязі позовних вимог щодо стягнення пені, колегія суддів здійснює перегляд рішення господарського суду Полтавської області від 30.03.2021 у даній справі лише в оскаржуваній частині в порядку ст. 269 ГПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах, встановлених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, 03.10.2018 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (Постачальник) та Полтавським обласним комунальним виробничим підприємством теплового господарства "Полтаватеплоенерго" (Споживач) укладено Договір № 5260/18- КП-24 постачання природного газу ( далі - Договір), за умовами якого Постачальник зобов`язується поставити Споживачу у 2018 році природний газ, а Споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього Договору (п. 1.1 Договору);

Відповідно до п. 1.2. договору природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб"єктами господарювання, які не є бюджетними установами/ організаціями.

Приймання-передача природного газу, переданого Постачальником Споживачеві у відповідному періоді постачання, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу Споживачем у відповідному періоді постачання встановлюється шляхом складення добових обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку природного газу (п. 3.7. Договору);

Згідно п. 6.1. договору, оплата за природний газ здійснюється Споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

За невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством та цим договором (п. 8.1. Договору);

Пунктом 8.2. договору сторони обумовили, що у разі невиконання Споживачем п. 6.1 цього Договору, він зобов`язується сплатити Постачальнику, крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу (п. 8.2. Договору);

За умовами п. 12.1., договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису Постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2018р. по 17.10.2018р. (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного виконання (п. 12.1. Договору).

Зазначений Договір підписаний сторонами та скріплений їх печатками.

В подальшому сторони вносили зміни у Договір № 5260/18- КП-24 постачання природного газу від 03.10.2018 шляхом підписання додаткових угод до нього, а саме: № 1 від 23.10.2018, № 2 від 2018, № 3 від 31.10.2018, № 4 від 29.11.2018 (а.с. 28-40 т. 1).

Зокрема, Додатковою угодою № 4 від 29.11.2018 сторони виклали розділи 1-12 Договору у новій редакції, визначивши наступне:

- Постачальник зобов`язується поставити споживачу у 2018 році природний газ, а Споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього Договору (п. 1.1 Договору);

- природний газ, що постачається за цим Договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб"єктами господарювання, які не є бюджетними установами/ організаціями (п. 1.2. Договору);

- Постачальник передає Споживачу з 01 жовтня 2018 року по 30 квітня 2019 року (включно) замовлений Споживачем обсяг (об`єм) природного газу в кількості в 4729,214тис. куб. м. , тому числі по місяцям (перелік згідно Договору) (п. 2.1. Договору);

- приймання-передача природного газу, переданого Постачальником Споживачеві у відповідному періоді постачання, оформлюється актом приймання-передачі (п. 3.8. Договору);

- ціна (без урахування тарифів на послуги з транспортування та розподілу природного газу, а також податків та зборів, що включаються до вартості природного газу, відповідно до Податкового кодексу України) та порядок зміни ціни на природний газ, який постачається за цим Договором, встановляться Положенням. У разі зміни ціни на газ відповідно до вимог чинного законодавства, вона є обов`язковою для сторін за цим Договором з дати набрання чинності відповідних змін (п. 4.1. Договору);

- ціна за 1000 куб. м. газу за цим Договором на дату його укладання становить 6 235,51грн., крім того податок на додану вартість (ПДВ) - 20%. Усього разом з ПДВ - 7 482,61грн. (п. 4.2. Договору);

- оплата за природний газ здійснюється Споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової оплати протягом розрахункового періоду. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (п. 5.1. Договору);

- за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством та цим договором (п. 7.1. Договору);

- у разі невиконання Споживачем п. 5.1, 5.6 цього Договору, він зобов`язується сплатити Постачальнику, крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу (п. 7.2. Договору);

- строк, у межах якого Сторони можуть звернутись до суду з вимогою про захист своїх прав за цим Договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить п`ять років (п. 9.3. Договору);

- Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису Постачальника печаткою, і діє в частині постачання природного газу до 30 квітня 2019 року (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п. 11.1. Договору).

На виконання умов договору, у період з жовтня 2018 року по вересень 2019 року, позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 37 338 070,69 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі природного газу за вказаний період, які підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено їх печатками. (а.с. 41-51 т. 1).

Водночас, як зазначав позивач, в порушення умов договору, відповідач договірні зобов`язання з оплати природного газу здійснював несвоєчасно та не у повному обсязі, що мало наслідком утворення заборгованості, розмір якої визначено позивачем у сумі 1 821 251,05 грн.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за поставлений природний газ по договору № 5260/18- КП-24 від 03.10.2018 за період жовтня 2018 року по вересень 2020 року . Також, посилаючись на порушення відповідачем дисципліни розрахунків за укладеним договором, позивачем нараховано до стягнення з відповідача:

- 575 151,60 грн пені за зобов`язаннями за січень 2019 року, лютий 2019 року, березень 2019 року, квітень 2019 року, травень 2019 року, червень 2019 року, липень 2019 року, серпень 2019 року, вересень 2019 року (загальний період нарахування з 26.02.2019 по 25.04.2020);

- 90 665,63 грн 3% річних за зобов`язаннями за січень 2019 року, лютий 2019 року, березень 2019 року, квітень 2019 року, травень 2019 року, червень 2019 року, липень 2019 року, серпень 2019 року, вересень 2019 року (загальний період нарахування з 26.02.2019 по 30.09.2020);

- 33 285,78 грн інфляційних втрат за зобов`язаннями березня 2019 року, травня 2019 року, червня 2019 року, липня 2019 року, серпня 2019 року, вересня 2019 року (загальний період нарахування з 01.05.2019 по 30.09.2020).

Розрахунки заборгованості додано позивачем до матеріалів справи (а.с. 9-17 т. 1).

Приймаючи рішення, суд першої інстанції визнав доведенимb наступні обставини:

- на виконання умов договору позивач у період з жовтня 2018 року по вересень 2019 року передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 37 338 070,69 грн, що підтверджується двостороннє підписаними актами приймання-передачі, листами відповідача про зарахування коштів в рахунок оплати за спірним Договором, Сальдо, Підприємство "Полтаватеплоенерго ПОКВПТГ" з 01.10.2018 по 31.12.2019, довідкою по операціям за Договором "5260/18-КП-24", Підприємство "Полтаватеплоенерго ПОКВПТГ" з 01.10.2018 по 31.12.2019, виписками банку по рахункам позивача та не заперечується самим відповідачем. (а.с. 52-59, 64-184 т.1, а.с. 1-207 т. 2, а.с. 1-116 т. 3).

- під час розгляду справи відповідач сплатив основний борг за спожитий природний газ за договором № 5260/18-КП-24 постачання природного газу від 03.10.2018 в сумі 1 821 251,05 грн, що підтвердив наданими до суду першої інстанції копіями платіжних доручень (а.с. 178-186 т. 3);

- за повідомлення позивача, станом на 10.02.2021 основний борг за спірним договором відсутній, у зв`язку з чим, наявні підстави для закриття провадження у справі в частині стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 1 821 251,05 грн в порядку п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України;

Крім того, частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що наданий позивачем розрахунок 3% річних у розмірі 90 665,63 грн та інфляційних втрат у розмірі 33 285,78 грн є правомірним та обґрунтованим, а тому позовні вимоги в цій частині задоволені судом.

Щодо стягнення пені, суд встановив, що наданий позивачем розрахунок пені у розмірі 575 151,60 грн є обґрунтованим , правомірним та правильно розрахованим.

Проте, врахувавши той факт, що під час розгляду справи відповідачем основний борг в розмірі 1 821 251,05 грн сплачено, встановивши обставини збиткової господарської діяльності відповідача, відсутності в діях відповідача прямого умислу у порушенні зобов`язання та обставини того, що несвоєчасна оплата за отриманий природний газ була спричинена невиконанням споживачами перед відповідачем своїх зобов`язань з оплати теплової енергії та неналежною платіжною дисципліною споживачів у здійсненні оплати послуг з теплопостачання, взявши до уваги відсутність доказів понесення позивачем збитків внаслідок порушення відповідачем прийнятих на себе грошових зобов`язань за договором, суд визнав зазначені обставини винятковими та дійшов висновку про наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру пені на 80%.

Надаючи правову оцінку правомірності рішення суду першої інстанції в частині зменшення розміру заявленого до стягнення розміру пені на 80%, колегія суддів зазначає наступне.

Підставою звернення з апеляційною скаргою стала незгода позивача з оскаржуваними рішенням суду першої інстанції в частині зменшення розміру пені на 80% у зв`язку з відсутністю підстав для застосування до спірних правовідносин сторін статті 233 ГК України.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного кодексу.

Згідно зі ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими Господарським кодексом України та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України (частина 1 статті 199 ГК України).

Пунктом 3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу унормовано, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки

Відповідно до ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Пунктом 4 ст.231 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст.1 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно зі ст.4 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань не повинен перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховувалась пеня.

Умовами п. 8.2. Договору (п. 7.2. Договору в редакції Додаткової годи № 4 від 29.11.2018) передбачено, що у разі невиконання Споживачем п. 6.1. (пунктів 5.1 та 5.6) цього договору, він зобов`язується сплатити Постачальнику, крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який нараховується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Встановлені по справі обставини свідчать про неналежне виконання відповідачем обов`язків за договором в частині своєчасної оплати за отриманий природний газ.

Враховуючи порушення відповідачем умов п. 6.1. договору в частині своєчасних розрахунків за отриманий природний газ, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 575 151,60 грн пені за зобов"язаннями січня 2019, лютого 2019, березня 2019, квітня 2019, травня 2019, червня 2019, липня 2019, серпня 2019, вересня 2019 (загальний період нарахування з 26.02.2019 по 25.04.2020).

Відповідач у відзиві на позов та у відповіді на заперечення на відзив заявив клопотання про зменшення суми пені на 80%.

В обґрунтування клопотання заявник зазначав, що відповідно до Статуту ПОКВПТГ «Полтаваобленерго» основним напрямком діяльності підприємства є забезпечення тепловою енергією на опалення та підігрів води житлового фонду, комунально-побутових та інших об`єктів. Відповідач є комунальним підприємством, яке забезпечує теплом як населення, так і підприємства м. Полтави та деяких районів Полтавської області. Єдиним джерелом надходження коштів, що отримує відповідач, в тому числі джерело погашення заборгованості, є кошти , отримані від реалізації теплової енергії та надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за затвердженими тарифами. Водночас, посилається на те, що може здійснювати розрахунок з позивачем за умовами договору в межах коштів, передбачених нормативом перерахування коштів, затверджених Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі НКРЕКП). Відповідач не має можливості самостійно впливати на проведення розрахунків за послуги опалення та постачання гарячої води через те, що всі кошти, які надходять на рахунок відповідача, самостійно розподіляються уповноваженим банком згідно затвердженого постановами НКРЕКП нормативу перерахування коштів. Крім того, звертає увагу, що підприємство постачає теплову енергію до кінцевого споживача по вартості нижчої її собівартості, у зв`язку з чим, у нього виникають збитки.

До того ж, просив суд врахувати специфічний вид діяльності відповідача постачання теплової енергії, гарячої води, що передбачає собою вироблення теплової енергії для потреб населення, бюджетних установ, релігійних організацій та інших суб`єктів, а також інтереси територіальної громади міста та області, фізичних та юридичних осіб. Як зазначав відповідач, вказаний вид господарської діяльності підлягає надзвичайно високому рівню державного регулювання, від визначення цін до регулювання порядку розпорядження коштами, отриманими як плата за відпущену теплову енергію від споживачів. Така ситуація, за твердженням відповідача, не є типовою для господарювання, а є виключенням із загальних правил господарської діяльності. Також просив суд врахувати, що державна регуляція вказаного виду господарської діяльності є надмірною, що унеможливлює вчасне та повне виконання зобов`язань за договором.

Крім того, звертав увагу суду на наявність обставин збиткової господарської діяльності відповідача за спірний період 2018 року, 9 місяців 2019 року.

Також зазначав про відсутність доказів понесення позивачем збитків внаслідок порушення відповідачем прийнятих на себе грошових зобов`язань за Договором № 5260/18-КП-24 постачання природного газу від 03.10.2018, а також відсутність доказів погіршення фінансового стану та господарської діяльності позивача, внаслідок порушення виконання відповідачем умов Договору № 5260/18-КП-24 постачання природного газу від 03.10.2018р.

На підтвердження доводів щодо незадовільного фінансового стану відповідачем надано до суду копії звіту про фінансові результати за 2018 рік та за 9 місяців 2019 рік, якими підтверджував збиток підприємства за вказаний період в розмірі 50 594 тис. грн та 20 989 тис. грн відповідно.

Заперечуючи проти доводів, викладених у клопотанні, позивач зазначав, що нараховані на суму заборгованості в розмірі 1 821 251,05 грн штрафні санкції не є надмірно великими в порівнянні з зобов`язаннями за договором у розмірі 37 338 070,69 грн, яке станом на час звернення позивача до суду є частково невиконаним в розмірі 1 821 251,05 грн; збитковість підприємства відповідача не є винятковою обставиною для зменшення розміру неустойки, а неналежне планування господарської діяльності відповідачем не повинно порушувати прав інших господарюючих суб`єктів, які належним чином виконали свої зобов`язання; відповідач як суб`єкт господарської діяльності не звільняється від підприємницьких ризиків, пов`язаних із несвоєчасними розрахунками споживачів та затримкою держави у виділенні пільг та субсидій на часткове покриття вартості енергоносіїв, спожитих пільговими категоріями споживачів теплової енергії та гарячої води.

Апеляційний суд, приймаючи до уваги встановлені обставини справи та оцінюючи докази та наведені доводи сторін, виходить з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно зі ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Враховуючи зміст наведених норм, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка, у такому випадку, перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі №913/89/18, від 04.12.2018 у справі №916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18.

Також при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши подані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Слід зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Разом з цим, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому вона має обов`язковий для учасників правовідносин характер.

Водночас, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені ст.551 ЦК України та ст.233 ГК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обставин справи та не допустити фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 904/4067/18.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання за положенням частини першої статті 550 ЦК України.

Разом з цим, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено і в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені.

Також при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, від 04.12.2018 у справі №916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 27.01.2020 у справі №916/469/19.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги позивач посилається на те, що судом першої інстанції не було з`ясовано, чи були заподіяні позивачу збитки неналежним виконанням зобов`язання, а також не було оцінено розмір таких збитків.

Зокрема, апелянт стверджує, що відповідно до консолідованої фінансової звітності за 2019 рік, довгострокові зобов`язання НАК Нафтогаз України складають 79 285 млн.грн (в порівнянні за 2018 рік 69 007 млн.грн); короткострокові зобов`язання складають 108 721 млн.грн (в порівнянні за 2018 рік 120 847 млн.грн) з яких 10 471 млн грн заборгованість з податку на прибуток (в порівнянні з 2018 рік 60306 млн грн). Відповідно до скороченого консолідованого проміжного звіту про сукупні доходи за дев`ять місяців, що закінчилися 30.09.2020, чистий збиток НАК Нафтогаз України становить 17 034 млн.грн, сукупний збиток НАК Нафтогаз України становить 17 293 млн.грн (станом на 30.06.2020 чистий збиток становив 11 514 млн. грн, сукупний збиток становив 12 610 млн. грн).

Водночас, дослідженням вказаних доводів, колегія суддів звертає увагу, що посилаючись на наявність НАК Нафтогаз України довгострокових та короткострокових зобов`язань, а також на наявність у 2020 році збитків, позивач не вказує, що у 2018-2019 роках він мав не лише збитки, а й отримував прибуток.

Зокрема, у відповідності до відкритої інформації, що міститься на сайті АК НАК Нафтогаз України, вбачається, що у 2017 році позивач мав чистий прибуток у розмірі 39,4 млрд.грн, у 2018 році -11,6 млрд.грн, у 2019 році - 63,3 млрд.грн.

Відповідно до матеріалів справи, позивачем заявлено вимоги про стягнення основного боргу у розмірі 1 821 251,05 грн, які виникли у зв`язку із неповною оплати заборгованості за поставлений природний газ по договору № 5260/18- КП-24 від 03.10.2018 за період жовтня 2018 року по вересень 2020 року, як вбачається із наданих позивачем розрахунків, порушення відповідачем строків розрахунків відбулось у період з січня 2019 року, у зв`язку з чим, розрахунок пені в розмірі 575 151,60 грн здійснено позивачем за період з 26.02.2019 по 25.04.2020. Таким чином, матеріали справи свідчать, що початком строку порушення відповідачем зобов`язань за укладеним договором є січень 2019 року.

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що, нараховані на суму заборгованості в розмірі 1 821 251,05 грн штрафні санкції не є надмірно великими в порівнянні з зобов`язаннями за договором у розмірі 37 338 070,69 грн, яке станом на час звернення позивача до суду є невиконаним частково в сумі 1 821 251,05 грн. В той же час, судом враховується і те, що відповідачем станом на час звернення позивача до суду виконано договірні зобов`язання в загальному розмірі 35 516 819,64 грн, в той час як порушення терміну розрахунків відбувалось у період з 26.02.2019 по 25.04.2020, отже термін порушення відповідачем своїх зобов`язань за договором у порівнянні із сумою сплачених відповідачем коштів за договором не можна вважати надмірно значним.

Крім того, позивачем ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції не було надано доказів на підтвердження завданих йому збитків у зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем умов договору або погіршення матеріального стану підприємства, саме у зв`язку з порушенням відповідачем строків розрахунків за договором.

Також колегією суддів враховано, що предметом даного судового розгляду є стягнення штрафних санкцій та передбачених ст. 625 ЦК України нарахувань, що, в свою чергу, не є основним доходом АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» і не може впливати на його господарську діяльність.

До того ж, окрім стягнення штрафних санкцій, позивачем було застосовано до відповідача також таку міру відповідальності, як стягнення 3% річних, які є платою за користування коштами, що не були своєчасно оплачені боржником, та інфляційних нарахувань, які за своєю правовою природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненням грошових коштів, що не передбачено умовами договору, однак передбачено нормами чинного законодавства.

В той же час, нарахування та стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат у значній мірі компенсує позивачу негативні наслідки, пов`язані з порушенням відповідачем умов договору, а стягнення з відповідача пені у повному обсязі, не є співрозмірним з можливими негативними наслідками від порушення відповідачем зобов`язання.

Отже, внаслідок несвоєчасного розрахунку за спожитий газ позивач частково отримує компенсацію нарахованими на підставі ст.625 Цивільного кодексу України інфляційними втратами та сумою 3% річних.

Дана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 24.02.2020 у справі №925/259/19, від 12.02.2020 у справі №904/4067/18.

У зв`язку з цим, суд апеляційної інстанції вважає правомірним посилання суду першої інстанції на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, в якій зазначено, що господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів ( штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

При цьому, суд зауважує, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки ( дана позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 05.03.2019 у справі №923/536/18 ).

До того ж, встановлені по справі обставини свідчать, що під час розгляду справи в суді першої інстанції, сума основного боргу в розмірі 1 821 251,05 грн сплачена відповідачем у повному обсязі, що стало підставою для закриття судом провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України в цій частині.

Колегія суддів також враховує, що Полтавське обласне комунальне підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго» засноване на майні спільної (комунальної) власності територіальних громад сіл, селищ і міст Полтавської області в особі Полтавської обласної ради. Територіальні громади є власниками підприємства. Отже майно підприємства перебуває у комунальній власності територіальної громади. Основними напрямками статутної діяльності підприємства є забезпечення тепловою енергією на опалення та підігрів води житлового фонду, комунально-побутових та інших об`єктів, тощо. Таким чином, джерелом для оплати за спожитий природний газ є кошти, отримані в якості оплати за спожиту теплову енергію з боку населення, бюджетних установ та госпрозрахункових підприємств кошти. Водночас, заборгованість споживачів, за умови невідповідності фактичної вартості теплової енергії тарифам, викликають неможливість здійснення своєчасних розрахунків за спожитий природний газ за договором.

Таким чином, колегія суддів вважає, що у позивача порушуються лише майнові інтереси, а у відповідача майнові та інші інтереси, зокрема, соціальні. Отже, обставини, які змусили заявника просити зменшення пені є соціально значимими та винятковими, оскільки існує нагальна необхідність спрямовування наявних коштів на здійснення поточних розрахунків за природний газ, а також забезпечення безперервного виробничого циклу з метою забезпечення безаварійного виробничого процесу.

На підтвердження незадовільного фінансового становища відповідачем до клопотання долучено звіт про сукупний дохід (звіт про фінансові результати за 2018 рік та 9 місяців 2019 року), з якого вбачається відсутність прибутку підприємства у 2018 році та його збитковість в розмірі 50 594 тис. грн та 20 989 тис. грн відповідно за 9 місяців 2019 року, що також приймається судом апеляційної інстанції до уваги в якості обставин, які обумовили звернення відповідача із відповідним клопотанням про зменшення пені.

Отже, в сукупності із об`єктивними обставинами, складної ситуації у державі та економічного становища підприємства відповідача, обставини, на які посилався відповідач у клопотанні про зменшення розміру штрафних санкцій, свідчать про їх винятковість.

Також судом апеляційної інстанції враховується добросовісна поведінка відповідача (кошти відповідачем сплачувались як до порушення провадження у справі, так і після порушення з метою погашення заборгованості).

Також, колегія суддів приймає до уваги, що на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідачем в добровільному порядку виконано рішення Господарського суду Полтавської області від 30.03.2021 у даній справі, що відповідач підтверджує наданими до суду апеляційної інстанції платіжним дорученням №263154 від 28.04.2021 про сплату 249468,27 грн відповідно до рішення суду у справі №917/2001/20.

При цьому колегія суддів вважає, що скаржник помилково ототожнює зменшення розміру неустойки з повним звільненням боржника від відповідальності за порушення зобов`язання (стаття 218 ГК України), тоді як зі змісту статті 233 ГК України, яка регулює зменшення розміру штрафних санкцій, чітко вбачається, що зменшення судом розміру стягуваної пені є проявом обмеження відповідальності боржника, але аж ніяк не звільненням його від відповідальності.

Правову позицію з цього питання викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №920/432/19 від 23.01. 2020.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, зменшуючи розмір пені, що належить до штрафних санкцій і неустойки, взяв до уваги обставини, що вплинули на виконання зобов`язання, поведінку винної сторони, причини неналежного виконання зобов`язання, відсутність підтвердження у матеріалах справи завданих кредитору збитків, ступінь виконання зобов`язання (заборгованість за договором була погашена відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції).

Приймаючи до уваги статус відповідача, соціальну спрямованість його діяльності по безперебійному забезпеченню тепловою енергією населення, підприємств, установ та організацій, а також те, що відповідач не є фактичним (кінцевим) споживачем газу, виходячи із матеріальних інтересів обох сторін, їх фінансового стану, приймаючи до уваги, що заборгованість за договором була погашена відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції, термін порушення розрахунків у порівнянні із виконаною частиною зобов`язань за договором є незначним, у матеріалах справи відсутні підтвердження завданих позивачу збитків, підприємство відповідача працює у збиток, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, колегія суддів вважає правомірним висновок місцевого господарського суду щодо наявності підстав для зменшення розміру пені на 80%, тобто до 115 030,32 грн.

Відповідно до ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст.276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів апеляційного суду вважає висновки Господарського суду Полтавської області від 30.03.2021 у справі №917/2001/20 законними та обґрунтованими. При цьому, доводи скаржника в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, в зв`язку з чим рішення Господарського суду Полтавської області від 30.03.2021 у справі №917/2001/20 в оскаржуваній частині слід залишити без змін.

Керуючись статтями 269, 270, п.1 статті 275, статтями 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 30.03.2021 у справі №917/2001/20 в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження до Верховного Суду передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 28.07.2021

Головуючий суддя В.В. Лакіза

Суддя Т.Д. Геза

Суддя О.В. Плахов