ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.07.2021м. ДніпроСправа № 904/2104/19 (904/5091/21)
Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Владимиренко І.В., розглянувши матеріали справи

за позовом Публічного акціонерного товариства "ДНІПРОВСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ КОМБІНАТ" (51925, Дніпропетровська область, м. Кам`янське, вул. Соборна, 18-б, )

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЕАРТ" (49000, м. Дніпро, вул. Гоголя, буд.14, кв. 30, )

про повернення попередньої оплати у розмірі 45060,90 грн. за договором №19-0329-02 від 26.03.2019

Без участі (повідомлення) учасників справи

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "ДНІПРОВСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ КОМБІНАТ" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЕАРТ" про стягнення суми попередньої оплати у розмірі 45060,90 грн. за договором №19-0329-02 від 26.03.2019.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором №19-0329-02 від 26.03.2019, в частині повернення попередньої оплати за непоставлений товар.

Ухвалою господарського суду від 26.05.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників за наявними у справі матеріалами.

25.06.2021 представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначив, що на виконання умов договору та специфікації, 24 липня 2019 року ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» перерахував попередню оплату ТОВ «Леарт» у загальній сумі 659 100,00 грн. згідно платіжного доручення № 11474 від 24 липня 2019 року. ТОВ «ЛЕАРТ» в межах узгодженого сторонами толерансу поставило товар 25.07.2019 року загальною вартістю 612 039,10 грн. Відповідач зазначив, що залишок перерахованої попередньої оплати становить 45 060,90 грн.

Крім того, відповідач зазначив, що у позивача перед відповідачем наявна заборгованість з розрахунку за поставлений за специфікацією № 1 до Договору товар, поставлений згідно видаткової накладної № 247 від 23.05.2019 в розмірі 44 160,00грн. При цьому відповідач вказує, що ця заборгованість визнана господарським судом Дніпропетровської області, як грошові вимоги (конкурсні кредиторські вимоги) у справі №904/2104/19 про банкрутство ПАТ «ДМК» та належить до четвертої черги задоволення.

За твердженням відповідача, враховуючи наявність заборгованості у ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» перед ТОВ «ЛЕАРТ» з оплати вартості товару за раніше поставлений товар за вказаним Договором у сумі 44 160,00 грн. згідно видаткової накладної № 247 від 23.05.2019 року, відповідачем було повідомлено позивача про те, що залишок попередньої оплати у сумі 44 160,00 грн. згідно платіжного доручення № 11474 від 24.07.2019 року ТОВ «ЛЕАРТ» зараховано в рахунок оплати заборгованості за поставлений товар згідно видаткової накладної № 247 від 23.05.2019 року.

З урахуванням викладеного відповідач вважає, що заборгованість ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» перед ТОВ «ЛЕАРТ» з оплати вартості товару у сумі 44160,00 грн. згідно видаткової накладної №247 від 23.05.2019 року з дати зарахування є погашеною. З огляду на викладене відповідача просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Судом відзив прийнято до відома.

07.07.2021 представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якій заперечував проти тверджень відповідача, які викладені у відзиві на позов, та просив суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. У відповіді на відзив позивач зазначив, що 20.04.2021 ПАТ «ДМК» направив на адресу ТОВ «ЛЕАРТ» лист від 19.04.2021 № 01/305, в якому виклав заперечення на заяву про часткове зарахування зустрічних однорідних вимог від 05.04.2021, що підтверджується описом, чеком та накладною АТ «Укрпошта» № 344. Зазначене вище заперечення не було отримане відповідачем на поштовому відділенні та наразі знаходиться на сортувальному центрі АТ «Укрпошта», що підтверджується роздруківкою тренінгу поштових пересилань. Стосовно аргументу відповідача щодо невчинення позивачем оскарження одностороннього правочину щодо зарахування зустрічних однорідних вимог позивач зазначив, що листом від 19.04.2021 № 01/305 позивач повідомив про заперечення проти зарахування зустрічних однорідних вимог, вчиненого заявою від 05.04.2021 №133, з тих підстав, що вимоги ТОВ «ЛЕАРТ», які визначені предметом зарахування, є конкурсними вимогами до ПАТ «ДМК» та були визнані ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 14.11.2019 у справі № 904/2104/19 про банкрутство ПАТ «ДМК». Отже зарахування зустрічних однорідних вимог є таким, що не вчинено.

Позивач вказував, що заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог було вчинено ТОВ «ЛЕАРТ» 05.04.2021, тобто під час дії мораторію на задоволення вимог кредиторів ПАТ «ДМК», встановленого господарським судом Дніпропетровської області у справі №904/2104/19. Отже, на думку позивача, зазначена заява про часткове зарахування сплаченої попередньої оплати в рахунок погашення заборгованості на суму 44 160,00грн за раніше поставлений товар є нікчемним правочином в силу закону, що не потребувало від ПАТ «ДМК» здійснення додаткових дій із звернення до суду з позовом про визнання одностороннього правочину недійсним. З огляду на викладене, позивач вважає вимоги про стягнення попередньої оплати підтвердженими та таким, що підлягають задоволенню. Судом відповідь на відзив прийнята до відома.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

При розгляді справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Враховуючи приписи ч. 4 ст. 240 ГПК України, у зв`язку з розглядом справи без повідомлення (виклику) учасників справи, рішення прийнято без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

З матеріалів справи вбачається, що 26.03.2019 між Публічним акціонерним товариством «Дніпровський металургійний комбінат» (Покупець, Позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛЕАРТ» (Продавець, Відповідач) укладений договір №19-0329-02, за умовами якого Продавець зобов`язується поставити, а Покупець прийняти й оплатити продукцію, іменовану надалі Товар. Кількість, номенклатура, ціна, строки поставки товару, умови поставки та умови оплати визначені в Специфікаціях, прикладених до даного Договору, що є його невід`ємною частиною.

Відповідно до п.3.1 Договору право власності та датою поставки автомобільним транспортом вважається дата, зазначена Покупцем у видатковій накладній, що іменована далі товаросупроводжувальна накладна.

Згідно до п.4.2 розрахунок за поставлений товар здійснюється на підставі рахунка, на умовах, зазначених в Специфікаціях.

Відповідно до п. 9.4. Договору, договір набирає чинності з дати його підписання обома сторонами і скріплення печаткою та діє до 31 грудня 2019 року, а в частині гарантійних зобов`язань - до повного їх закінчення.

Специфікацією № 2 від 23.07.2019 (додаткова угода № 1 до Договору) його сторони узгодили постачання товару - труби сталеві в асортименті на загальну суму 659 100,00 грн. на умовах поставки ЕХW склад продавця м. Дніпро, на умовах оплати: попередня оплата -100% здійснюється за погоджену партію товару. Право власності покупця на товар виникає з дати отримання товару на складі продавця. Строк поставки - протягом 5-ти календарних днів після 100% попередньої оплати на рахунок Продавця.

На виконання умов Договору відповідач надав на оплату рахунок № 839 від 12.07.2019 на суму 659 100,00 грн. на поставку труб сталевих в кількості 21 тон.

Зазначений вище рахунок сплачений позивачем 24.07.2019 платіжним дорученням №11474 на суму 659 100,00грн.

25.07.2019 за товарно-транспортною накладною № Р380 та супровідними документами - видатковою накладною № 380 від 25.07.2019 та рахунком № 839 від 12.07.2019 відповідач здійснив поставку труб сталевих в кількості місць 20 на загальну суму 614 039,10грн.

Таким чином, вартість недопоставленого товару, попередньо сплаченого позивачем, складає 45 060,90грн.

З метою досудового врегулювання спору ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» звернулось до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЕАРТ» з вимогою від 08.04.2021 №01/259 про повернення попередньої оплати.

Відповідач на вимогу позивача не відреагував, суму попередньої оплати не повернув.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач зазначає, що недопоставка оплаченого у відповідності з умовами договору № 19-0329-02 товару на суму 45 060,90 грн. є порушенням зобов`язань, покладених на відповідача за зазначеним договором, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача суму попередньої оплати у розмірі 45 060,90 грн. за договором №19-0329-02 від 26.03.2019.

Наведені обставини стали причиною виникнення цього спору.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Господарське зобов`язання виникає, зокрема із господарського договору (стаття 174 Господарського кодексу України).

Статтями 525 та 526 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова вiд зобов`язання або одностороння змiна його умов не допускається, якщо iнше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, iнших актiв цивiльного законодавства.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч.1 ст.693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У ч. 2 ст. 693 ЦК України встановлено, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

Позивач, звертався до відповідача з вимогою від 08.04.2021 №01/259 про повернення попередньої оплати.

Отже, зобов`язання відповідача з повернення суми попередньої оплати, відповідно до положень частини першої статті 530 ЦК України, фактично виникло у відповідача у зв`язку із закінченням обумовленого сторонами строку виконання зобов`язань за специфікацією, який виходячи із суті зобов`язання сторін є тим строком, після настання якого постачальник (продавець) усвідомлював протиправний характер неповернення грошових коштів.

Строк повернення попередньої оплати у розмірі 45 060,90 грн. за договором №19-0329-02 від 26.03.2019 на момент звернення до суду із даним позовом є таким, що настав.

Факт попередньої оплати за товар з боку позивача доводиться матеріалами справи.

Станом на час розгляду справи доказів поставки товару або повернення попередньої оплати у повному обсязі від представників сторін не надійшло.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення суми попередньої оплати у розмірі 45 060,90 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо заперечень відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, суд зазначає наступне.

В обґрунтування своїх заперечень проти позову, відповідач посилається на відсутність заборгованості, у зв`язку з проведенням зарахування зустрічних однорідних вимог.

Судом встановлено, що факт отримання відповідачем 24.07.2019 грошових коштів в розмірі 659 100,00 грн., перерахованих позивачем платіжним дорученням №11474; здійснення поставки товару на суму 612 039,10 грн. та факт наявності залишку перерахованої попередньої оплати в розмірі 45 060,90грн. не заперечується ані позивачем ані відповідачем.

У відзиві на позов відповідач зазначив, що у позивача перед відповідачем наявна заборгованість з розрахунку за поставлений за специфікацією № 1 до Договору товар, поставлений згідно видаткової накладної № 247 від 23.05.2019 в розмірі 44 160,00грн.

Відповідач вказує, що ця заборгованість в розмірі 44 160,00грн. визнана господарським судом Дніпропетровської області, як грошові вимоги (конкурсні кредиторські вимоги) у справі №904/2104/19 про банкрутство ПАТ «ДМК» та належить до четвертої черги задоволення.

Отже, на підставі наявності дебіторської та кредиторської заборгованостей, про які йшла мова вище, відповідач заявив (повідомив) про часткове зарахування суми залишку попередньої оплати в розмірі 44 160,00 грн. та суми заборгованості (визнаної у справі про банкрутство конкурсної кредиторської заборгованості) в розмірі 44 160,00грн.

З матеріалів справи вбачається, що заява відповідача від 05.04.2021 № 133 надійшла на адресу позивача 12.04.2021.

Також, судом встановлено, що 20.04.2021 позивач направив на адресу ТОВ «ЛЕАРТ» лист від 19.04.2021 № 01/305, в якому виклав заперечення на заяву про часткове зарахування зустрічних однорідних вимог від 05.04.2021, що підтверджується описом, чеком та накладною АТ «Укрпошта» № 344. Згідно з роздруківкою з офіційного сайту АТ «Укрпошта», зазначене відправлення не було отримане відповідачем на поштовому відділенні та наразі знаходиться на сортувальному центрі АТ «Укрпошта».

Вказаний лист від 19.04.2021 № 01/305 було надіслано на адресу відповідача (49000, м. Дніпро, вул. Гоголя, буд.14, кв. 30), яка зазначена у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Отже, враховуючи, що лист від 19.04.2021 № 01/305, надісланий саме на адресу, яка відповідає адресі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, суд дійшов висновку, що відповідач ухилився від отримання поштової кореспонденції, яка надійшла на його адресу.

Отже, посилання відповідача щодо відсутності заперечень позивача на заяву про часткове зарахування зустрічних однорідних вимог від 05.04.2021, суд вважає безпідставними.

Крім того суд зазначає, що вимоги ТОВ «ЛЕАРТ» в розмірі 44 160,00грн, які визначені предметом зарахування, є конкурсними вимогами до ПАТ «ДМК» та були визнані ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 14.11.2019 у справі № 904/2104/19 про банкрутство ПАТ «ДМК».

Згідно з п.5 ч.1 ст. 602 Цивільного кодексу України не допускається зарахування зустрічних однорідних вимог в інших випадках, встановлених законом або договором.

Частиною 3 статті 41 Кодексу України з процедур банкрутства (набрав чинності з 21.10.2019) протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів: забороняється стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги, у тому числі на предмет застави, за якими стягнення здійснюється в судовому або в позасудовому порядку відповідно до законодавства, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від продажу майна боржника) перебування майна на стадії продажу з моменту оприлюднення інформації про продаж, а також у разі виконання рішень у немайнових спорах; забороняється виконання вимог, на які поширюється мораторій; не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань із задоволення вимог, на які поширюється мораторій; зупиняється перебіг позовної давності на період дії мораторію; не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, три проценти річних від простроченої суми тощо.

Аналіз вищевикладених положень законодавства дозволяє зробити висновок про те, що мораторій на задоволення вимог кредиторів у справі про банкрутство - це визначена спеціальним законом заборона щодо будь-якого задоволення вимог конкурсних кредиторів в індивідуальному порядку, це зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборі (обов`язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Отже, припинення зобов`язання боржника шляхом проведення зустрічного зарахування його вимог також заборонено положеннями законодавства про банкрутство щодо дії мораторію на задоволення вимог кредиторів згідно з п.5 ч.1 ст.602 Цивільного кодексу України.

Відтак з моменту введення мораторію існує спеціальна законодавча заборона щодо будь-яких способів задоволення боржником вимог конкурсних кредиторів, у тому числі й шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог в порядку ст. 601 ЦК України.

Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного суду, викладеною у постанові від 09.07.2020 у справі № 5015/118/11.

Заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог було вчинено ТОВ «ЛЕАРТ» 05.04.2021, тобто під час дії мораторію на задоволення вимог кредиторів ПАТ «ДМК», встановленого господарським судом Дніпропетровської області у справі № 904/2104/19.

З урахуванням наведеного суд погоджується з твердженнями позивача про те, що заява про часткове зарахування сплаченої попередньої оплати в рахунок погашення заборгованості на суму 44 160,00 грн. за раніше поставлений товар є нікчемним правочином в силу закону, що не потребувало від ПАТ «ДМК» здійснення додаткових дій із звернення до суду з позовом про визнання одностороннього правочину недійсним.

Статтею 129 Конституції України визначено принципи рівності усіх учасників процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, як одні з основних засад судочинства.

Отже, будь-яке рішення господарського суду повинно прийматися з дотриманням цих принципів, які виражені також у статтях Господарського процесуального кодексу України.

Згідно статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

За частиною 2 статті 74 Господарського процесуального кодексу України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (частина 4 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

Обов`язок доказування, а отже, і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників справи, однак, не позбавляє суд, у випадку, передбаченому статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, витребувати у сторони ті чи інші докази.

На підставі статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Суд також відзначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.111950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 58 рішення Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994, пункт 29).

У рішенні Суду у справі "Трофимчук проти України" від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини також зазначено, що вимога щодо обґрунтованості рішень не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

З урахуванням вказаного, суд відзначає, що інші доводи, міркування сторін, судом розглянуті, але до уваги та врахування при вирішенні даної справи не приймаються, оскільки на результат вирішення спору не впливають.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 232-242, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЕАРТ" (49000, м. Дніпро, вул. Гоголя, буд.14, кв. 30, ) на користь Публічного акціонерного товариства "ДНІПРОВСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ КОМБІНАТ" (51925, Дніпропетровська область, місто Кам`янське, вулиця Соборна, 18-б; ) 45 060,90 грн. суму попередньої оплати та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 270,00 грн., про що видати наказ.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судові рішення у справі набирають законної сили відповідно до ст.ст.241, 284 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення суду може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 26.07.2021р.

Суддя І.В. Владимиренко