Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.07.2021Справа № 910/487/21

Суддя Господарського суду міста Києва Головіна К. І., розглянувши у спрощеному позовному провадженні господарську справу

за позовною заявою Приватного акціонерного товариства Страхова компанія "Українська страхова група"

до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Євроінс Україна"

про стягнення 13 710,79 грн.

без повідомлення учасників справи

В С Т А Н О В И В:

До Господарського суду міста Києва з позовом звернулось Приватне акціонерне товариство Страхова компанія "Українська страхова група" (далі - ПрАТ "СК "УСГ", позивач) до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Євроінс Україна" (далі - ПрАТ "СК "Євроінс Україна", відповідач) про стягнення страхового відшкодування у сумі 13 710,79 грн. в порядку суброгації.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок ДТП, яка сталась 15.12.2018 р. у місті Одесі, застрахований у позивача транспортний засіб був пошкоджений, у зв`язку з чим позивач сплатив потерпілій особі страхове відшкодування на суму 19 158,56 грн.

У позові, посилаючись на ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування", ПрАТ "СК "УСГ" вказує, що йому перейшло право вимоги до відповідача на відшкодовану потерпілому матеріальну шкоду, завдану страхувальником відповідача, визнаного винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, тому просило стягнути з ПрАТ "СК "Євроінс Україна" страхове відшкодування у сумі 9 579,28 грн., пеню у сумі 3 428,05 грн., інфляційні втрати у сумі 249,92 грн., 3 % річних у сумі 453,54 грн., що разом становить 13 710,79 грн.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 15.02.2021 р. за вказаним позовом було відкрите провадження, розгляд справи вирішено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін відповідно до правил, визначених ст. 12, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК). Цією ж ухвалою сторонам надано строк для реалізації ними своїх процесуальних прав та обов`язків.

Відповідач, належним чином повідомлений про розгляд справи, у строк, визначений законом, відзиву не надав, його позиція щодо заявлених вимог суду невідома. Згідно з ч. 9 ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Ураховуючи, що відповідач не скористався наданим йому правом у межах визначеного законом процесуального строку на подання відзиву, суд дійшов висновку про можливість вирішення спору за відсутності відзиву відповідача.

Отже, розглянувши позовні вимоги та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до договору добровільного страхування транспортного засобу № 28-0197-18-00170 від 25.10.2018 р., укладеного між - ПрАТ "СК "УСГ" та ТОВ «Агросем», були застраховані майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням наземним транспортним засобом «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Із матеріалів справи вбачається, що 15.12.2018 р. у місті Одесі сталась дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого у позивача автомобіля «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля "Ніссан", реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 .

Постановою Малиновського районного суду міста Одеси від 11.07.2019 р. у справі № 521/472/19 за вказаним фактом водія ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, проте, провадження про притягнення його до адміністративної відповідальності було закрите у зв`язку із закінченням строків накладення адміністртаивного стягнення.

Крім того, постановою Малиновського районного суду міста Одеси від 15.01.2019 р. у справі № 521/474/19-п за зазначеною ДТП винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП також було визнано водія ОСОБА_1 та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн.

Отже, вказаними судовими рішеннями визнано обопільну вину ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у вчиненні ДТП, що сталась 15.12.2018 р. у місті Одесі.

Відповідно до рахунку-фактури СТО № 14572 від 20.12.2018 р. вартість матеріального збитку, завданого внаслідок ДТП власнику автомобіля марки «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_1 , склала 22 358,56 грн.

У подальшому, на підставі рахунку-фактури СТО № 14572 від 20.12.2018 р. та страхового акту № ПСКА-8986 від 26.12.2018 р., позивач перерахував на рахунок СТО страхувальника суму страхового відшкодування в розмірі 19 158,56 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 25456 від 26.12.2018 р.

Згідно з ч. 1 статті 16 Закону України "Про страхування" за договором страхування страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до положень статті 9 Закону України "Про страхування" страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. При страхуванні майна страхова сума встановлюється в межах вартості майна за цінами і тарифами, що діють на момент укладання договору, якщо інше не передбачено договором страхування.

Статтею 25 Закону України "Про страхування" передбачено, що виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта, який складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що визначається страховиком.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та ч. 1 ст. 993 ЦК України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність винної особи, якій належить автомобіль "Ніссан", реєстраційний номер НОМЕР_2 , була застрахована у ПрАТ "СК "Євроінс Україна" згідно з Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/005076094.

Матеріали справи свідчать, що позивач (ПрАТ "СК "УСГ") 11.01.2019 р. звернувся до страховика винної особи - ПрАТ "СК "Євроінс Україна" із заявою про компенсацію страхового відшкодування із дотриманням річного строку, передбаченого положенням статті 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", на суму сплаченого відшкодування в розмірі 19 158,56 грн.

Проте, у відповідь на вказану вимогу, відповідач листом від 17.05.2019 р. відмовив позивачу у компенсації страхового відшкодування з огляду на недоведеність вини свого страхувальника - ОСОБА_2 у вчиненні ДТП, що сталась 15.12.2018 р. у місті Одесі.

Водночас, суд зважає на постанову Малиновського районного суду міста Одеси від 11.07.2019 р. у справі № 521/472/19, якою ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а тому приходить до висновку, що відповідач є особою, відповідальною за спричинену у дорожньо-транспортній пригоді шкоду, та згідно з положеннями Закону України "Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів" він відповідає за вимогами позивача (ПрАТ "СК "УСГ"), як страховика, що виплатив страхове відшкодування за договором добровільного страхування наземних транспортних засобів потерпілій особі в межах, передбачених договором обов`язкового страхування цивільної відповідальності.

Відповідно до вимог ч. 2, 3 ст. 22, ст. 1166 та ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір реальних збитків не може бути меншим реальної вартості робіт виконаних або таких, які особа, яка зазнала збитків, мусить виконати з метою відновлення пошкодженої речі, що відповідає загальному правилу відшкодування збитків в повному обсязі.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 06.07.2018 р. по справі № 924/675/17 розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі, але виходячи з вартості відновлювального ремонту автомобіля з урахуванням коефіцієнта зносу деталей, ПДВ та з вирахуванням франшизи.

Зокрема, відповідно до статті 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Таким чином, положеннями статті 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено, що витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу, розраховуються у порядку, встановленому законодавством, з урахуванням зносу. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах по справі № 910/6094/17 від 02.05.2018 р., по справі № 910/5001/17 від 12.03.2018 р., по справі № 910/20199/17 від 01.06.2018 р., по справі № 910/22886/16 від 01.02.2018 р., по справі № 910/171/17 від 02.10.2018 р.

Згідно з пунктом 7.38 Методики значення коефіцієнта фізичного зносу (Ез) приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД та 7 років - для інших легкових КТЗ.

З договору добровільного страхування автотранспорту № 28-0197-18-00170 від 25.10.2018 р., вбачається, що роком випуску пошкодженого автомобіля «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_1 - є 2017 рік, а отже, на момент ДТП (15.12.2018 р.) строк його експлуатації не перевищував 7 років, тому при розрахунку страхового відшкодування немає підстав для застосування коефіціенту фізичного зносу.

Крім того, із акту страхового відшкодування № ПСКА-8986 від 26.12.2018 р. та розрахунку суми страхового відшкодування від 26.12.2018 р. вбачається, що коефіцієнт зносу деталей пошкодженого автомобіля марки «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у даному випадку також не застосовувався.

Таким чином, суд вважає доведеною позивачем належними засобами доказування вартість відновлювального ремонту вказаного автомобіля "Тойота", яка склала 19 158,56 грн.

Також суд зазначає, що статтею 12 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Згідно з Полісом страхування цивільно-правової відповідальності винної особи № АМ/005076094 франшиза складає 0,00 грн., відтак, сума страхового відшкодування, на яку має право позивач з урахуванням франшизи становить 19 158,56 грн.

Разом з тим, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Як вже було встановлено судом, спричинення шкоди сталося з вини обох водіїв ( ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ), які вчинили однакове за кваліфікацією правопорушення (ст. 124 КпАП), тому сума страхового відшкодування також має визначатись у відповідній частці вини обох водіїв (рівнозначній), у зв`язку з чим сума відшкодування складає 9 579,28 грн. з кожного водія (19 158,56 грн./2). Таким чином, ПрАТ "СК "Євроінс Україна", як відповідальна особа за винні дії ОСОБА_2 , має відшкодувати позивачу половину понесених збитків, у вказаній вище сумі.

Отже, позов ПрАТ "СК "УСГ" в частині стягнення страхового відшкодування у сумі 9 579,28 грн. підлягає задоволенню.

Крім страхового відшкодування, ПрАТ "СК "УСГ" нарахувало відповідачу пеню в сумі 3 428,05 грн. за прострочення зобов`язання.

Частиною 1 ст. 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до ст. 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

Згідно з п. 36.5 ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Із наведених приписів закону вбачається обов`язок страховика сплатити в разі прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика пеню на користь страхувальника (потерпілої особи) або ж вигодонабувача.

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Провівши власний розрахунок неустойки на підставі наведених приписів закону, суд дійшов висновку, що з відповідача підлягає стягненню пеня у сумі 1 634,51 грн., тобто у меншій сумі, ніж просить позивач, оскільки ним не врахований 6-ти місячний строк нарахування пені, передбачений ч. 6 ст. 232 ГК України.

Також позивач просив стягнути з відповідача інфляційну складову боргу у сумі 249,92 грн. та 3 % річних у сумі 453,54 грн.

Нормами ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ст. 993 ЦК України зобов`язання відповідача зводиться до здійснення страхової виплати, тобто, таке зобов`язання є грошовим; грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і з факту завдання майнової шкоди іншій особі, а отже між сторонами у справі існує грошове зобов`язання, яке виникло з позадоговірних відносин - делікту. Грошове зобов`язання у деліктних правовідносинах не є окремим видом зобов`язання, а є способом виконання зобов`язання з відшкодування шкоди.

Виходячи з цього, передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу, враховуючи інфляційні втрати та 3 % річних, є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Провівши перерахунок заявлених до стягнення сум матеріальних втрат, суд встановив, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню інфляційна складова боргу у сумі 249,92 грн. та 3 % річних у сумі 453,54 грн., тобто у сумах, заявлених позивачем.

Отже, позов ПрАТ "СК "УСГ" підлягає частковому задоволенню, враховуючи стягнення пені у меншому розмірі, ніж заявив позивач.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, заявлених позивачем у вигляді судового збору на суму 2 270,00 грн. та витрат за надану правничу допомогу на суму 3 000,00 грн., суд виходить з такого.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ст. 126 ГПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У даному випадку на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу у сумі 3 000,00 грн. заявник надав: свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю, видане адвокату Гедз Ю. В. (№ 6153 від 09.08.2018 р.); довіреність на представництво інтересів позивача в суді адвокатом Гедз Ю. В. № 0120-103 від 30.10.2020 р.; договір про надання правової допомоги № 1 від 05.11.2018 р., укладений між Адвокатським бюро "Гедз" та ПрАТ "СК "УСГ"; додаток № 4 від 09.09.2020 р. до вказаного договору, у якому сторони домовились, що супровід даної справи в суді становить 3 000,00 грн.; акт виконаних робіт до договору про надання правової допомоги від 14.12.2020 р.; платіжне доручення № 3320 від 14.12.2020 р. на суму 3 000,00 грн. з призначенням платежу - оплата за послуги по договору про надання правової допомоги № 1 від 05.11.2018 р.

Дослідивши надані позивачем докази, суд вважає, їх достатніми для підтвердження факту понесення витрат на професійну правничу допомогу адвоката у сумі 3 000,00 грн.

Указані витрати, а також витрати зі сплати судового збору у сумі 2 270,00 грн. покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог відповідно до ст. 129 ГПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 73 - 79, 129, 236 - 238, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства Страхова компанія "Українська страхова група" до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Євроінс Україна" про стягнення страхового відшкодування у сумі 13 710,79 грн. задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Євроінс Україна" (03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 102, ідентифікаційний код 22868348) на користь Приватного акціонерного товариства Страхова компанія "Українська страхова група" (03038, м. Київ, вул. І. Федорова, 32-А, ідентифікаційний код 30859524) страхове відшкодування у сумі 9 579 (дев`ять тисяч п`ятсот сімдесят дев`ять) грн. 28 коп., пеню у сумі 1 634 (одна тисяча шістсот тридцять чотири) грн. 51 коп., інфляційні втрати у сумі 249 (двісті сорок дев`ять) грн. 92 коп., 3 % річних у сумі 453 (чотириста п`ятдесят три) грн. 54 коп., судовий збір у сумі 1 973 (одна тисяча дев`ятсот сімдесят три) грн. 06 коп., витрати на правничу допомогу у сумі 2 607 (дві тисячі шістсот сім) грн. 56 коп.

У решті вимог - відмовити.

Повне судове рішення складене 21 липня 2021 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 20-денний строк з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Головіна К. І.