РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.07.2021Справа № 910/6488/21

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого - судді Лиськова М.О.,

при секретарі судового засідання Степов`юк С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Техногруп Нью"

пр. Соборності, буд.15 кімн.209, м. Київ, 02160

до 1. Комунального підприємства "Київтранспарксервіс"

вул. Леонтовича, буд.6, м. Київ 30, 01030

2. Фізична особа-підприємець Завертайло Віталій Миколайович

АДРЕСА_1

про визнання договору продовженим

За участі представників учасників справи згідно протоколу судового засідання

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Техногруп Нью" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до 1. Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" (далі-відповідач-1) та 2. Фізична особа-підприємець Завертайло Віталій Миколайович (далі-відповідач-2) про визнання договору продовженим.

Предметом даного позову є визнання продовженим до 31.12.2021 року Договору ДНП-2017-11/01 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування від 01 листопада 2017 року, що укладений між Комунальним підприємством "Київтранспарксервіс" (далі за текстом - КП "Київтранспарксервіс") та Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "Київські соціально-інвестиційні технології".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.04.2021 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Техногруп Нью" прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 26.05.2021.

20.05.2021 відповідачем-1 подано відзив на позовну заяву, в котрому проти позову заперечує.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.05.2021 підготовче судове засідання призначено на 09.06.2021.

07.06.2021 позивачем подано заяву про зміну предмету позову.

09.06.2021 позивачем подано клопотання про відкладення розгляду справи.

Протокольною ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.06.2021 судом відкладено розгляд справи на 16.06.2021.

16.06.2021 Комунальним підприємством "Київтранспарксервіс" подано заперечення на заяву про зміну предмету позову.

Протокольною ухвалою суду від 16.06.2021 судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 07.07.2021.

Протокольною ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.07.2021 судом відкладено розгляд справи на 14.07.2021.

14.07.2021 в судове засідання з`явилися представники сторін, представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, представник відповідача-1 проти задоволення позову заперечив. Представник відповідача-2 у судове засідання не з`явився, причин неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву до суду не подавав, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином.

Таким чином, приймаючи до уваги, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи у судовому засіданні 14.07.2021 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

01 листопада 2017 року між Комунальним підприємством «Київтранспарксервіс» (далі за текстом - КП «Київтранспарксервіс») та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Київські соціально-інвестиційні технології» (далі за текстом - ТОВ «Київські соціально-інвестиційні технології») укладено Договір ДНП -2017-11/01 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування.

Відповідно до умов даного договору КП «Київтранспарксервіс» передало ТОВ «Компанія «Київські соціально-інвестиційні технології» право на організацію та експлуатацію 36 місць для платного паркування транспортних засобів, а також 5 (п`яти) місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, що перевозять інвалідів, які розташовані на паркувальному майданчику за адресою: Печерський р-н., п. Либідська, в межах II територіальної зони м. Києва.

Згідно Рішенням Київської міської ради від 23.06.2011 № 242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів в м. Києві» (зі змінами та доповненнями), визначено перелік адрес паркувальних майданчиків, які закріплені за КП «Київтранспарксервіс». Паркувальний майданчик за адресою: Печерський район, пл. Либідська в межах II територіальної зони паркування, входить до зазначеного переліку.

04 березня 2020 року між КП «Київтранспарксервіс», ТОВ «Київські соціально-інвестиційні технології» (що є сторонами вищезазначеного договору), та Товариством з обмеженою відповідальністю «Техногруп Нью» (далі за текстом - ТОВ «Техногруп Нью») укладено угоду №4 про заміну сторони за Договором ДНП -2017-11/01, згідно якої сторони угоди погодилися замінити одну із сторін Договору ДНП -2017-11/01, а саме - передати ТОВ «Техногруп Нью» усі права та обов`язки ТОВ «Київські соціально-інвестиційні технології» за вказаним Договором.

Згідно умов Договору ДНП -2017-11/01 від 01.11.2017:

Договір діє до 31 грудня 2020 року (п. 6.1. розділу 6);

за умови належного виконання умов даного Договору, Сторона - 2 (тобто- позивач) має переважне право на укладення нового Договору про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування, що є «Фіксовані місця для паркування» даного Договору, на той же строк (п. 6.2. розділу 6);

якщо за 30 календарних днів до закінчення строку дії Договору жодна з Сторін не попередить письмово іншу Сторону про свій намір припинити дію Договору, його дія автоматично продовжується на 1 (один) календарний рік (п. 6.3. розділу 6);

Сторона-1 (якою є відповідач-1) має право достроково розірвати цей Договір в односторонньому порядку у будь-якому з наступних випадків:

а) у випадку, якщо Сторона-2 (не здійснила оплату в обсязі, встановленому розділом 3 цього Договору, і таке порушення триває більше ніж 30 календарних днів;

б) у випадку використання Стороною-2 (якою є позивач) «Фіксованих місць для паркування» не за цільовим призначенням;

в) в інших випадаках, передбачених законодавством України та (або) цим Договором (п. 6.5. розділу 6);

про дострокове розірвання Договору відповідно до п. 6.5. цього Договору, Сторона-1 надсилає Стороні - 2 письмове повідомлення не менш, ніж за 15 (п`ятнадцять) календарних днів до дати розірвання Договору. Повідомлення про розірвання Договору надсилається в порядку визначеному п. 8.4. даного Договору (п. 6.6. розділу 6);

усе листування між Сторонами здійснюється за поштовими адресами, зазначеними в цьому Договорі. Повернення Стороні поштового відправлення, яке направлялося іншій Стороні цього Договору, із відміткою про відсутність адресата за вказаною в цьому Договорі адресою (або адресою, вказаною в письмовому повідомленні про зміну адреси для надсилання кореспонденції, яке було отримане Стороною до відправлення поштового відправлення), або з відміткою про неявку представника Сторони до відділення поштового зв`язку за адресованим йому поштовим відправленням, вважається належним чином відправленим повідомленням іншої Сторони (п. 8.4. розділу 8).

Звертаючись до суду із позовом, позивач стверджує, що будь-яких претензій з приводу виконання умов договору та письмових попереджень/повідомлень від відповідача - 1 про його намір припинити дію даного Договору за 30 календарних днів до закінчення строку дії Договору на адресу позивача не надходило. В свою чергу позивач на підтвердження свого наміру продовжити даного Договору направив на адресу відповідача-1 відповідний лист (вих. №15-12/1 від 15.12.2020), який було отримано останнім 18 грудня 2020 року, про що свідчить відмітка КП «Київтранспарксервіс» про реєстрацію вхідної кореспонденції (вх. №053/05/3478 від 18.12.2020).

Водночас, позивач в обґрунтування позовних вимог вказує, що йому стало відомо про укладення між 25 березня 2021 року між Комунальним підприємством "Київтранспарксервіс" та Фізичною особою-підприємцем Завертайло Віталієм Миколайовичем Договору № ДНП-2021-03/25, предметом якого є фіксовані місця паркування, що водночас є предметом Договору ДНП-2017-11/01 від 01.11.2017, укладеного між відповідачем - 1 та ТОВ «Техногруп Нью», що до теперішнього часу експлуатуються останнім.

Таким чином, обґрунтовуючи необхідність звернення до суду із позовом, ТОВ «Техногруп Нью» вважає, що відповідач-1, уклавши з відповідачем-2 Договір №ДНП-2021-03/25 від 25.03.2021, допустив порушення, як умов Договору ДНП-2017-11/01 від 01.11.2017, так і вимог закону, тобто вчинив дії, що свідчать про невизнання прав позивача на продовження строку дії Договору ДНП-2017-11/01 від 01.11.2017, та які в свою чергу прямо направлені на порушення прав позивача, а Договір № ДНП-2021-03/25 від 25.03.2021 є таким, що не відповідає законодавству України, з огляду на те, що в порушення прав позивача КП «Київтранспарксервіс», який правомірно експлуатує паркувальний майданчик, передало право на користування паркувальним майданчиком третім особам.

Відповідно до ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 Цивільного кодексу України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню.

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту./

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

У розумінні зазначених приписів суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Враховуючи викладене вище, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту.

Отже, саме на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими доказами, тобто довести, що його права та інтереси дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Рішенням Київської міської ради № 930/1591 від 26.06.2007 року "Про вдосконалення паркування автотранспорту в м. Києві" Комунальне підприємство "Київтранспарксервіс" визначено єдиним оператором з паркування транспортних засобів, стягнення паркувального збору та виготовлення єдиних абонементних талонів з паркування автомобільного транспорту.

Відповідно до п. 17.3.1. Правил благоустрою міста Києва, затверджених рішенням Київської міської ради № 1051/1051 від 25.12.2008 року, платні місця для паркування транспортних засобів (майданчики для платного паркування) призначені для тимчасової стоянки транспортного засобу зі стягненням плати за паркування у відведених або спеціально обладнаних місцях без відповідальності за збереження транспортного засобу або з такою відповідальністю, якщо можливе оснащення місця для паркування транспортних засобів необхідним обладнанням. Організація та експлуатація місць платного паркування транспортних засобів здійснюється лише оператором або підприємствами, з якими оператор уклав відповідний договір.

Як вже було встановлено судом вище, 01.11.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Київські соціально-інвестиційні технології» та Комунальним підприємством "Київтранспарксервіс" укладено договір № ДНП-2017-11/01 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування.

За умовами п. 6.1. договору, цей договір вступає в силу з дати підписання і діє до 31 грудня 2019 року.

При цьому, сторонами погоджено, якщо за 30 календарних днів до закінчення строку дії договору жодна з сторін не попередить письмово другу сторону про свій намір припинити договір, його дія автоматично продовжується на 1 (один) календарний рік (п. 6.3. договору).

04 березня 2020 року між КП «Київтранспарксервіс», ТОВ «Київські соціально-інвестиційні технології» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Техногруп Нью» укладено угоду №4 про заміну сторони за Договором ДНП -2017-11/01, згідно якої сторони угоди погодилися замінити одну із сторін Договору ДНП -2017-11/01, а саме - передати ТОВ «Техногруп Нью» усі права та обов`язки ТОВ «Київські соціально-інвестиційні технології» за вказаним Договором.

Листом від 27.11.2020 № 053/05-4341 КП «Київтранспарксервіс» повідомило ТОВ «Техногруп Нью» про намір припини дію Договору у визначені строки, а саме до 31.12.2020 та не здійснювати його автоматичну пролонгацію у зв`язку з істотними змінами до типового Договору на 2020-2021 роки.

Судом встановлено, що Відповідач належним чином повідомив про припинення з 01.01.2021 дії Договору ДНП-2017-11/01 та про намір не здійснювати його продовження.

Враховуючи відсутність укладеної додаткової угоди про продовження дії Договору ДНП-2017-11/01 та наявність письмового попередження про намір припинити договір (згідно з п. 6.3. Договору) Договір ДНП-2017-11/01 припинив свою дію 01.01.2021 року.

Таким чином, приймаючи погоджені сторонами умови пункту 6.3. договору № ДНП-2017-11/01 від 01.11.2017 року, а також враховуючи наявність відповідного повідомлення з боку відповідача про намір не продовжувати дію договору, суд дійшов висновку про те, що термін дії договору № ДНП-2017-11/01 від 01.11.2017 року закінчився 31.12.2020 року.

Згідно ч. 1 ст. 777 Цивільного кодексу України наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, після спливу строку договору має переважне право перед іншими особами на укладення договору найму на новий строк.

Наймач, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору найму на новий строк, зобов`язаний повідомити про це наймодавця до спливу строку договору найму у строк, встановлений договором, а якщо він не встановлений договором, - в розумний строк.

Умови договору найму на новий строк встановлюються за домовленістю сторін. У разі недосягнення домовленості щодо плати та інших умов договору переважне право наймача на укладення договору припиняється.

За таких обставин, суд дійшов висновку про необґрунтованість тверджень позивача про наявність підстав для визнання договору № ДНП-2017-11/01 від 01.11.2017 року продовженим на той самий строк на підставі пункту 6.3. договору № ДНП-2017-11/01 від 01.11.2017 року, з огляду на відсутність наміру у відповідача, як сторони вказаного правочину, на пролонгацію дії даного договору, про що було повідомлено позивача у порядку, погодженому сторонами.

Суд зазначає, що обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, за змістом положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 04/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.

Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи № 902/761/18, від 20.08.2020 зі справи № 914/1680/18).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.

Суд зазначає, що необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства (частина 1 статті 207 Господарського кодексу України), є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків. Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру у кожної із сторін. Наявність такого наміру у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність договору, що укладається, і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Намір юридичної особи визначається як намір тієї посадової або іншої фізичної особи, яка підписала договір, маючи на це належні повноваження. За відсутності останніх наявність наміру у юридичної особи не може вважатися встановленою.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Позивач не довів належними та допустимими доказами свою правову позицію.

З огляду на встановлені судом обставини, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими та не доведеними належними доказами у справі, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Дата складання та підписання повного тексту рішення 26.07.2021

Суддя М.О. Лиськов