ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

20.07.2021 Справа № 905/855/21

Господарський суд Донецької області у складі:

судді Фурсової С.М.,

при секретарі судового засідання Корецькій А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Донбаський експертний центр» (84101, Донецька область, місто Слов`янськ, вулиця Василівська, будинок 27; )

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжрегіональний експертно-технічний центр «Неопром» (85302, Донецька область, місто Покровськ, вулиця Центральна, будинок 148-В; )

про визнання договору недійсним в частині пункту 5.3, -

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

С У Т Ь С П О Р У

Товариство з обмеженою відповідальністю «Донбаський експертний центр» звернулось до Господарського суду Донецької області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжрегіональний експертно-технічний центр «Неопром» про визнання недійсним пункту 5.3 договору № 133/010919 від 01.09.2019.

Позов обґрунтований тим, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Донбаський експертний центр» (Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Міжрегіональний експертно-технічний центр «Неопром» (Виконавець) укладено договір №133/010919 від 01.09.2019, за умовами пункту 1.1 якого Замовник доручив, а Виконавець зобов`язався виконати роботи з паспортизації, експертного обстеження (технічного діагностування) обладнання коксового цеху ПрАТ «МК «Азовсталь».

У пункті 5.3 вказаного Договору сторонами узгоджено відповідальність винної сторони за порушення строків виконання своїх зобов`язань у вигляді штрафу у розмірі 0,1 відсотка вартості роботи, з якої допущено прострочення за кожен день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додаткове стягнення штрафу у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Позивач наголошує, що договором № 133/010919 від 01.09.2019 не передбачена відповідальність у вигляді пені, яка обчислюється за кожен день прострочення виконання зобов`язань, а передбачений саме штраф, який стягується двічі за одне і те саме порушення, а також нараховується у відсотках за кожен день прострочення, що не відповідає положенням статті 549 Цивільного кодексу України,

Отже, на думку позивача, умови пункту 5.3 договору № 133/010919 від 01.09.2019, суперечать актам цивільного законодавства та підлягають визнанню недійсними судом.

Ухвалою суду від 14.05.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 905/855/21, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 17.06.2021, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву та заперечень, а позивачу для подання відповіді на відзив.

На адресу суду 31.05.2021 надійшов відзив Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжрегіональний експертно-технічний центр «Неопром» на позовну заяву, в якому останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відзив обґрунтований наступним:

- під час укладення договору № 133/010919 від 01.09.2019 сторонами визначено розмір штрафних санкцій виходячи з власного волевиявлення, що у повній мірі відповідає положенням діючого законодавства України;

- застосування одночасно кількох господарських санкцій за невиконання сторонами договору № 133/010919 від 01.09.2019 зобов`язань є правомірним та жодним чином не порушує норм чинного законодавства;

- заявлений позов не ґрунтується на нормах чинного законодавства та його подання спрямоване виключно на уникнення відповідності за неналежне виконання господарських зобов`язань за договором № 133/010919 від 01.09.2019.

Ухвалою суду від 17.06.2021 відкладено підготовче провадження у справі на 06.07.2021.

На адресу суду 05.07.2021 надійшла відповідь Товариства з обмеженою відповідальністю «Донбаський експертний центр» на відзив на позовну заяву, в якій останній просить врахувати викладені ним доводи та задовольнити позовні вимогу у повному обсязі.

Ухвалою суду від 06.07.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті на 20.07.2021.

У судове засідання 20.07.2021 представники сторін не з`явились. Про місце, дату та час проведення судового засідання повідомлялись своєчасно та належним чином.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору.

З огляду на те, що під час розгляду справи судом було створено сторонам необхідні умови для доведення фактичних обставин справи, зокрема, було надано достатньо часу для реалізації кожним учасником спору своїх процесуальних прав, передбачених статтями 42, 46 ГПК України, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті заявлених вимог за наявними у ній документами.

Розглянувши подані документи, дослідивши матеріали справи, господарський суд

В С Т А Н О В И В

01.09.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Донбаський експертний центр» (Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Міжрегіональний експертно-технічний центр «Неопром» (Виконавець) укладено договір № 133/010919 (далі Договір), за умовами якого Замовник доручив, а Виконавець зобов`язався виконати роботи з паспортизації, експертного обстеження (технічного діагностування) обладнання коксового цеху ПрАТ «МК «Азовсталь» (пункт 1.1 Договору).

Договір підписаний уповноваженими представниками сторін без зауважень, підписи скріплені печатками підприємств.

Фактично позивач оспорює частину Договору, а саме пункт 5.3, яким передбачено, що за порушення Сторонами строків виконання своїх зобов`язань, винна Сторона сплачує штраф у розмірі 0,1 відсотка вартості роботи, з якої допущено прострочення за кожен день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

На думку позивача, зміст пункту 5.3 Договору суперечить частинам першій та другій статті 203 ЦК України, що на підставі частини статті 215 названого Кодексу, є підставою для визнання такого пункту Договору недійсним.

Зазначене тлумачення позивача відповідачем заперечено повністю.

Аналізуючи доводи позивача та заперечення відповідача, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України)

За правилами частини першої та третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (зазначену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17).

Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі невідповідність волі та волевиявлення.

Звертаючись з позовом про визнання недійсним правочину, позивач повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання такого правочину недійсним на момент його вчинення.

Без доведення цих обставин суд не має підстав для задоволення позову.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Сторонами у пунктах 1.2, 3.2 Договору погоджено, що підрядник виконує роботу згідно специфікації, яка є невід`ємною частиною цього Договору. Строк виконання конкретної роботи вказується у специфікації.

Статтею 526 ЦК України та статтею 193 Господарського кодексу України (далі ГК України) передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом статей 216-218, 230 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Одним із видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 ГК України.

Частиною першою статті 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Положення статті 231 ГК України не є імперативними, що надають змогу сторонам договору визначити розмір штрафних санкцій, за порушення господарського зобов`язання, на власний розсуд та закріпити вказаний розмір в укладеному між ними договорі, що і було здійснено сторонами даного спору при визначенні розміру та порядку нарахування штрафних санкцій, закріплених у пункті 5.3 Договору.

Системний аналіз частини третьої статті 203 ЦК України свідчить про те, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою та спрямованою на досягнення певної мети.

Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (стаття 3 ЦК України).

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями частин другої та третьої статті 6 та частини першої статті 627 ЦК України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В контексті вищевказаних норм закону свобода договору є однією з основоположних засад приватноправового регулювання, що знаходиться в одному ряду з іншими загальними засадами, такими як неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; визнання і недоторканності права власності; свобода підприємницької діяльності; судовий захист цивільних прав та інтересів тощо.

Свобода договору передбачає, зокрема, неприпустимість примусу щодо вступу у договірні відносини та можливість сторін вільно визначати умови (зміст) договору, який вони укладають.

Зміст будь-якого цивільно-правового договору складають його умови (пункти). Відповідно до принципу свободи договору, сторони договору на власний розсуд визначають його зміст і формують його конкретні умови, якщо тільки зміст якої-небудь умови імперативне не визначений законом чи іншими правовими актами.

Переважна більшість цивільно-правових норм, зокрема тих, що визначають умови договорів, мають диспозитивний характер, що означає, що сторони в договорі можуть відступити від їх змісту і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Тобто, при укладанні договору сторони вільні у визначенні умов договору, в тому числі стосовно видів відповідальності за порушення боржником прийнятих на себе зобов`язань, і ніхто не має право втручатися у правовідносини, які виникли між двома суб`єктами господарювання.

При цьому, зі змісту частини першої статті 628 та статті 629 ЦК України слідує, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

З огляду на викладені положення законодавства сторони, керуючись принципом свободи договору, за взаємною згодою визначили вид штрафних санкцій, розмір та порядок нарахування штрафу за порушення господарського зобов`язання, що є їх правом.

За приписами статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до частини четвертої статті 181 ГК України (в редакції, яка діяла на дату укладення договору № 133/010919 від 01.09.2019) за наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Таким чином, позивач не був позбавлений можливості скласти протокол розбіжностей щодо питання застосування до останнього відповідальності у вигляді двох штрафів, обумовлених пунктом 5.3 Договору, однак не скористався таким правом. Судом встановлено, що сторони вільно, на власний розсуд визначили умови Договору та прийняли ці умови шляхом його підписання.

Доказів того, що позивач звертався до відповідача з пропозицією внести зміни до Договору до суду не надано.

При цьому, суд зазначає, що обставини, на які посилається позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним пункту 5.3 Договору, не свідчать про наявність підстав та умов для визнання вказаного пункту Договору недійсним, оскільки є недоведеними та не узгоджуються з приписами чинного законодавства.

Доводи позивача про те, що штраф у розмірі 0,1 відсотка та штраф у розмірі семи відсотків застосовується за одне і те саме порушення є необґрунтованими, оскільки суперечать наведеним умовам Договору, згідно яких різний розмір штрафу застосовується за різну тривалість прострочення виконання господарського зобов`язання, що не суперечить положенням статті 61 Конституції України.

В свою чергу, правомірність застосування до винної сторони штрафних санкцій в розмірах і в порядку, встановлених сторонами у пункті 5.3 Договору, не є предметом розгляду даної справи про визнання вказаного пункту Договору недійсним та може бути розглянута у спорі про неналежне виконання його умов.

Приписами статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним пункту 5.3 договору № 133/010919 від 01.09.2019 задоволенню не підлягають, враховуючи самостійне визначення сторонами спору розміру штрафних санкцій за порушення господарського зобов`язання та порядку їх нарахування, що узгоджується з принципом свободи договору, закріпленого в статті 627 ЦК України та виключає можливість визнання згаданого пункту Договору недійсним на підставі частин першої та другої статті 203 ЦК України.

Згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 12, 73, 74, 76-79, 86, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Донбаський експертний центр» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжрегіональний експертно-технічний центр «Неопром» про визнання недійсним пункту 5.3 договору № 133/010919 від 01.09.2019 відмовити.

У судовому засіданні 20.07.2021 підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст складено та підписано 27.07.2021.

Згідно із статтею 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до статті 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через Господарський суд Донецької області (пункт 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Донбаський експертний центр» (84101, Донецька область, місто Слов`янськ, вулиця Василівська, будинок 27; )

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Міжрегіональний експертно-технічний центр «Неопром» (85302, Донецька область, місто Покровськ, вулиця Центральна, будинок 148-В; )

Суддя С.М. Фурсова