ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" липня 2021 р.м. ХарківСправа № 922/1480/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

секретар судового засідання Закопайло О.В.

за участю представників учасників справи:

позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) Карабак В.А, ордер серія АР Ф№ 1049551 від 02.06.2021 р.

відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) Степанишина А.В., довіреність № 158/10 від 17.05.2021 р.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Груп Інтрейд", місто Запоріжжя,

до Державне підприємство "Харківське конструкторське бюро з машинобудування ім. О.О. Морозова", місто Харків,

про стягнення заборгованості,-

та за зустрічним позовом Державне підприємство "Харківське конструкторське бюро з машинобудування ім. О.О. Морозова", місто Харків,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Груп Інтрейд", місто Запоріжжя,

про стягнення пені у сумі 1 184,40 грн.,-

здійснюється фіксування судового процесу технічними засобами - програмно апаратним комплексом "Діловодство суду", серійний номер диска CD-R 922/1480/21.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Груп Інтрейд", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, Державного підприємства "Харківське конструкторське бюро з машинобудування ім. О.О. Морозова", про стягнення основної заборгованості у сумі 180 226,82 грн., три відсотка річних у сумі 1 244,31 грн. та інфляційних втрат у сумі 4 896,76 грн.

23 квітня 2021 року, ухвалою суду, прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Груп Інтрейд" до розгляду та відкрито позовне провадження у справі № 922/1480/21, розгляд якої ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Державне підприємство "Харківське конструкторське бюро з машинобудування ім. О.О. Морозова" направило до суду клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін (вх. № 11339 від 18 травня 2021 року), заяву із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження (вх. № 11338 від 18 травня 2021 року) та зустрічну позовну заяву (вх. № 11337 від 18 травня 2021 року).

Ухвалою суду від 20 травня 2021 року залишено без руху зустрічну позовну заяву (вх. № 11337 від 18 травня 2021 року), надавши строк для усунення недоліків зустрічної позовної заяви п`ять днів з дня вручення даної ухвали, шляхом надання до суду документу на підтвердження сплати судового збору у розмірі 2 270,00 грн. Крім того, даною ухвалою суд відклав вирішення клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до настання юридичного події (усунення/не усунення недоліків зустрічної позовної заяви в строк, встановлений судом).

27 травня 2021 рок (в межах процесуального строку, встановленого судом), на виконання вимог ухвали суду, відповідач усунув недоліки, які послугували підставою для залишення зустрічної позовної заяви без руху, шляхом направлення заяви про усунення недоліків (вх. № 12333).

Ухвалою суду від 01 червня 2021 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічний позов Державного підприємства "Харківське конструкторське бюро з машинобудування ім. О.О. Морозова" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Груп Інтрейд" про стягнення пені у сумі 1 184,40 грн. Об`єднано вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом та ухвалено про розгляд справи № 922/1480/21 за правилами загального позовного провадження. Почато у справі № 922/1480/21 підготовче провадження.

Через реалізацію прав за статтями 42, 161, 165, 166, 167, 251 Господарського процесуального кодексу України сторонами сформовано та представлено суду заяви по суті справи: відзив на первісну позовну заяву (вх. № 11340 від 18 травня 2021 року), відзив на зустрічний позов (вх. № 13545 від 09 червня 2021 року), відповідь на відзив (вх. № 12609 від 31 травня 2021 року).

29 червня 2021 року, протокольною ухвалою суду, на підставі пункту 18 частини 2 статті 182, пункту 3 частини 2 статті 185, частини 5 статті 185, статей 195, 232 ГПК України, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 19 липня 2021 року. 19 липня 2021 року суд розпочав судовий розгляд справи по суті. 19 липня 2021 року у судовому засіданні, відповідно до статті 240 ГПК України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та дослідивши подані суду докази, перевіривши відповідність доводів сторін фактичним обставинам справи, судом встановлено такі обставини.

03 листопада 2020 року за результатами проведеного конкурсу ЕСЗ "Prozorro" № UA-2020-09-26-000353-а між Товариством з обмеженою відповідальністю "Груп Інтрейд" (постачальник, позивач за первісним позовом) та Державним підприємством "Харківське конструкторське бюро з машинобудування ім. О.О. Морозова" (покупець, відповідач за первісним позовом) укладено договір постави № 1488-2-ХКБМ за умовами якого у порядку та на умовах, визначених даним договором, постачальник зобов`язується партіями, відповідно до заявок покупця, поставляти покупцю у власність електричні компоненти (вилка, розетка, роз`єм), найменування, кількість та ціна якого визначаються згідно зі Специфікацією, яка міститься в додатку 1 до договору і є його невід`ємною частиною (далі товар), а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його в порядку та на умовах даного договору. Партією товару за договором є кількість і асортимент товару, що визначені кожною окремою заявкою покупця за цим договором (далі заявка) (розділ 1 договору). У пункті 2.1. договору визначено, що загальна сума договору складає 441 600,00 грн., яка може бути змінена шляхом оформлення додаткової угоди до договору (пункт 2.3. договору). Розрахунок здійснюється покупцем у безготівковій формі, шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок постачальника на підставі рахунку-фактури (п.п. 2.4, 2.5 договору). Відповідно до пункту 3.3. договору, датою поставки (передачі товару) та переходу права власності на товар є дата фактичного отримання товару покупцем від постачальника у відповідності до належно оформлених первинних документів: видаткової накладної або акту приймання-передачі товару (далі разом первинні документи). За порушення строків поставки товару або умов якості товару постачальник несе відповідальність та зобов`язаний сплатити покупцю штрафні санкції в розмірі відповідно до статті 231 ГК України (пункт 4.3. договору). Як-то передбачено у пункті 5.1. договору, договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31 грудня 2021 року.

У Специфікації, яка слугує додатком № 1 до договору, сторони обумовили найменування товару, який підлягає поставці, його кількість, ціну за одиницю без ПДВ, загальну товару ціну без ПДВ, а також загальну ціну товару з ПДВ, а також умови поставки та оплати товару, зокрема, визначено, що:

- оплата товару здійснюється наступним чином: 100% впродовж 30 (тридцяти) робочих днів після повної поставки продукції та приймання її ВТК на складі Замовника кожної окремої партії;

- постачальник зобов`язаний поставити на склад замовника першу партію товару у строк, визначений у заявці, але не більше ніж 2 робочі дні, після отримання заявки. Наступні партії товару зобов`язаний поставити на склад замовника у строк, визначений у заявці покупця, але не більше ніж 15 календарних днів;

- періодичність поставок: відповідно до заявок покупця.

16 грудня 2020 року сформовано заявку на придбання ТРП № 1 на загальну ціну товару 180 226,80 грн. із визначеною умовою оплати 100% впродовж 30 робочих днів після повної поставки продукції та приймання її ВТК на складі покупця, згідно специфікації до договору.

Позивачем поставлено, а відповідачем отримано обумовлений товар на загальну суму 180 226,80 грн., що підтверджується видатковою накладною № 0000956 від 22 грудня 2020 року на суму 135 737,99 грн., № 0000962 від 28 грудня 2020 року на суму 43 127,84 грн., № 0000020 від 15 січня 2021 року на суму 1 360,99 грн. та копією довіреності № 1600 від 22 грудня 2020 року.

Спираючись на положення розділу 2 та 3 договору, позивач за первісним позовом вважає, що його права, як постачальника порушені, оскільки відповідач за первісним позовом не оплатив поставлений товар на суму 180 226,80 грн. у строк 10 календарних днів, як-то визначено у пункті 2.3. договору.

Натомість відповідач за первісним позовом, подаючи зустрічну позовну заяву, стверджує, що умовами договору визначено обов`язок позивача за первісним позовом поставити, згідно заявок покупця, партіями товар на загальну суму 441 600,00 грн., що зроблено останнім не було, оскільки вартість поставленого товару складає всього 180 226,80 грн., а відтак просить суд відмовити в задоволенні первісного позову.

При цьому, подаючи зустрічний позов, відповідач за первісним позовом вказує, що постачальник, в порушення умов договору, здійснив поставку товару за допомогою "Нова Пошта" (а не власними силами, як-то вказано в умовах договору) та з порушенням строку поставки, на підтвердження чого надає експрес-накладні із зафіксованими датами відправки товару, а також у зв`язку з чим нарахував пеню у розмірі 1 184,40 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

Вимоги, охоплені первісним та зустрічним позовом, розглядаються окремо, з підстав, визначених учасниками справи у заявах по суті справи.

З огляду на правову природу укладеного між сторонами договору поставки, який у розумінні статей 173, 174 Господарського кодексу України та статей 11, 509 Цивільного кодексу України є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов`язків, спірні правовідносини регламентуються положеннями глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Отже, в сукупності визначених норм права та умов договору вбачається, що внаслідок виконання постачальником визначених умовами договору дій (поставка продукції) у замовника виникає зустрічний обов`язок оплатити товар у строки, визначені договором.

У пункті 2.1. договору визначено, що загальна сума договору складає 441 600,00 грн., яка може бути змінена шляхом оформлення додаткової угоди до договору. У такому разі (зміна ціни загальної суми договору) змінюється й порядок розрахунків: 100% оплата здійснюється впродовж 10 (десяти) календарних днів з моменту отримання кожної окремої партії товару (пункт 2.3. договору).

Умови специфікації визначають, що оплата товару здійснюється наступним чином: 100% впродовж 30 (тридцяти) робочих днів після повної поставки продукції та приймання її ВТК на складі замовника кожної окремої партії. Даний строк оплати продубльований у заявці на придбання ТРП № 1 від 16 грудня 2020 року. Крім того, пункт 6 Специфікації вказує на те, що поставки товару здійснюються періодично, на підставі заявок покупця.

Тобто, обов`язок покупця (в даному разі позивача за зустрічним позовом) виконати свій обов`язок по оплаті товару впродовж 30 (тридцяти) робочих днів виникає лише в ту мить, коли постачальник, на підставі заявок покупця, поставить весь об`єм товару, який у загальній сумі складає 441 600,00 грн.

Враховуючи вище викладене, суд рахує, що позивачем в позовній заяві вказано невірний строк оплати (10 календарних днів з моменту отримання партії товару), оскільки такий строк не відповідає строку, який чітко визначений у пункті 5 специфікації до договору та у заявці на придбання ТРП № 1 від 16 грудня 2020 року.

Аналіз приписів статті 655 та частини 1 статті 697 Цивільного кодексу дозволяє зробити висновок, що обов`язком продавця є передача товару у власність покупцеві, який, у свою чергу, зобов`язується оплатити товар. Правовідносини купівлі-продажу передбачають перехід права власності на товар від продавця до покупця у момент передачі товару покупцеві; при цьому законодавець дозволяє зберігати товар за продавцем до оплати товару покупцем або до настання інших обставин, про які сторони домовилися при укладенні договору купівлі-продажу.

Так, зі змісту договору (розділ 1, 2, 3) та специфікації (пункт 6) вбачається, що поставка товару здійснюється партіями, на підставі заявок покупця (відповідача за первісним позовом) в яких конкретизовано кількість та асортимент поставленого товару.

За матеріалами справи встановлено, що 16 грудня 2020 року було сформовано заявку на придбання ТРП № 1 на загальну ціну товару 180 226,80 грн.

Отже покупець, бажаючи отримати визначений умовами договору товар, сформував заявку на суму 180 226,80 грн. (яка є меншою, аніж загальна сума договору) і саме в рамках даної ціни товару позивач за первісним позовом на протязі грудня 2020 року-січня 2021 року здійснив господарську операцію по поставці товару, що підтверджується видатковими накладними № 0000956 від 22 грудня 2020 року на суму 135 737,99 грн., № 0000962 від 28 грудня 2020 року на суму 43 127,84 грн., № 0000020 від 15 січня 2021 року на суму 1 360,99 грн. та копією довіреності № 1600 від 22 грудня 2020 року.

В розрізі викладеного, суд, на підставі зібраних матеріалів встановив, що позивач за первісним позовом виконав умови договору в частині поставці товару частково, згідно заявки покупця на суму 180 226,80 грн., що є меншим від обумовленої у пункті 2.1. договору загальної суми договору (441 600,00 грн.).

Вкотре суд звертає увагу, що саме умовами договору, з урахуванням специфікації на товар, яка є невід`ємною частиною договору, визначено механізм формування кожної партії товару (по заявці покупця) та конкретизовано умови, за яких у відповідача за первісним позовом виникає обов`язок по оплаті (100% впродовж 30 (тридцяти) робочих днів після повної поставки продукції та приймання її ВТК на складі замовника кожної окремої партії), крім того визначено загальну ціну договору (441 600,00 грн.), що зумовлює до висновку, що обрахунок строку на оплату поставленого товару починається з моменту отримання відповідачем за первісним позовом товару на суму 441 600,00 грн., який поставляється партіями.

При цьому, суд зазначає, що саме відповідач за зустрічним позовом формує заявку на товар (пункт 1.2. договору), в якій визначена кількість та асортимент товару, та відповідно, дана заявка є партією товару, що підлягає поставці. В умовах договору не визначено, що загальна ціна договору у сумі 441 600,00 грн. підлягає поставці однією партією товару, напроти, розділ 1 договору визначає та надає право покупцю, як-то вже вказано вище, визначати кількість та асортимент товару.

Відповідно до частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник має право виконати свій обов`язок достроково, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (стаття 531 Цивільного кодексу України).

Згідно частин 1, 2 статті 613 Цивільного кодексу України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Отже, сторона договору, яким передбачено взаємні обов`язки, зобов`язана насамперед вчинити зі свого боку дії щодо належного виконання своїх зобов`язань, передбачених договором, після чого набуває (позивач за первісним позовом) права вимагати виконання договору від іншої сторони.

Оскільки позивач за первісним позовом на момент подання позову (та даний факт не був спростований учасниками справи) не здійснив поставки всього об`єму товару на загальну суму 441 600,00 грн., що зумовлює відсутність у відповідача за первісним позовом виникнення обов`язку по оплаті товару, суд дійшов до висновку, що в даному випадку строк виконання відповідачем за первісним позовом зобов`язання з оплати товару не настав. Відповідач не вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання з оплати отриманого ним товару. Таким чином, вимоги позивача за первісним позовом є передчасними.

Щодо зустрічного позову, суд зазначає наступне.

Формуючи вимоги по зустрічному позову позивач за зустрічним позовом вказує, що має місце прострочення виконання зобов`язань з боку постачальника, що виразилось у несвоєчасній поставці товару по договору, в наслідок чого нараховує пеню в розмірі 1 184,40 грн.

Стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Під виконанням зобов`язання розуміється вчинення боржником та кредитором взаємних дій, спрямованих на виконання прав та обов`язків, що є змістом зобов`язання.

Невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Згідно з частиною 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором (частини 2 статті 193, частини 1 статті 216 та частини 1 статті 218 Господарського кодексу України).

Одним із видів господарських санкцій, згідно з частиною 2 статті 217 Господарського кодексу України, є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина 1 статті 230 Господарського кодексу України). Так, відповідно до статей 230, 231 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. Відповідно до частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина 3 статті 549 Цивільного кодексу України).

З наведених норм вбачається, що сторони договору, за відсутності встановлених спеціальними законами обмежень, не позбавлені права передбачити у договорі господарську санкцію, що стягується за прострочення негрошового зобов`язання у відсотках до суми невиконаного зобов`язання за кожен день прострочення, та звернутися з вимогою про її стягнення у зв`язку з простроченням зобов`язання.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у справі № 904/3565/18 від 23 квітня 2019 року, господарським законодавством закріплено, що у випадку, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або в кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг) (частина 4 статті 231 Господарського кодексу України).

Пунктом 4.3. договору встановлено, що за порушення строків поставки товару або умов якості товару постачальник несе відповідальність та зобов`язаний сплатити покупцю штрафні санкції в розмірі відповідно до статті 231 ГК України.

При цьому строки поставки обумовлені у пункті 7 Специфікації та, відповідно до яких постачальник зобов`язаний поставити на склад замовника першу партію товару у строк, визначений у заявці, але не більше ніж 2 робочі дні, після отримання заявки. Наступні партії товару зобов`язаний поставити на склад замовника у строк, визначений у заявці покупця, але не більше ніж 15 календарних днів.

У заявці на придбання товару ТРП № 1 від 16 грудня 2020 року передбачено строк поставки, а саме два робочі дні, після отримання заявки. Позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним) отримав вказану заявку 21 грудня 2020 року, що зумовлює висновок про те, що у останнього з 21 грудня 2020 року було два робочі дні на здійснення господарської операції по поставці товару.

Обставина, з якою пов`язується виникнення відповідальності зі сплати пені, є доведеною, адже за матеріалами справи встановлено прострочення по поставці товару.

При цьому, позивач за зустрічним позовом вважає, що прострочення боржника (відповідача за зустрічним позовом) складає 23 дні і з цього рахує пеню по кожній із партій товару на сумі 1 184,40 грн., втім розрахунок заявлених до стягнення сум пені є таким, що не відповідає вимогам частині 2 статті 251, частині 2 статті 252, статті 253, частини 1 статті 255, частині 3 статті 549 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до частини 2 статті 251 Цивільного кодексу України терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина 2 статті 252 Цивільного кодексу України). Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно з частиною 1 статті 255 Цивільного кодексу України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. Відповідно до частини 3 статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Таким чином, пеня може бути нарахована лише за кожен повний день прострочення, а день фактичної поставки товару (в межах строку поставки) не включається до періоду часу, за який може здійснюватися стягнення пені.

Як свідчать матеріали справи, товар, охоплений видатковою накладною № 0000956 від 22 грудня 2020 року на суму 135 737,99 грн., постачальник відправив 22 грудня 2020 року за допомогою Товариства з обмеженою відповідальністю "Нова пошта", що підтверджується експрес-накладною 6149, та був отриманий покупцем (позивачем за зустрічним позовом) 24 грудня 2020 року. За твердженнями позивача за зустрічним позовом приймання вказаного товару за ВТК відбулось 06 січня 2021 року, про що міститься відмітка на видатковій накладній. Надалі, 28 грудня 2020 року товар по видатковій накладній № 0000962 від 28 грудня 2020 року був відправлений відповідачем за зустрічним позовом 28 грудня 2020 року за допомогою Товариства з обмеженою відповідальністю "Нова пошта", що підтверджується експрес-накладною № 6127, та був отриманий покупцем (позивачем за зустрічним позовом) 30 грудня 2020 року. За твердженнями позивача за зустрічним позовом приймання вказаного товару за ВТК відбулось 06 січня 2021 року, про що міститься відмітка на видатковій накладній. Відправку товару згідно видаткової накладної № 0000020 від 15 січня 2021 року на суму 1 360,99 грн. здійснено 15 січня 2021 року за допомогою Товариства з обмеженою відповідальністю "Нова пошта", що підтверджується експрес-накладною № 2076, та був отриманий покупцем (позивачем за зустрічним позовом) 16 січня 2020 року. За твердженнями позивача за зустрічним позовом приймання вказаного товару за ВТК відбулось 19 січня 2021 року, про що міститься відмітка на видатковій накладній.

З огляду на викладене, суд, дослідивши розрахунок відповідача за зустрічним позовом та здійснивши власний розрахунок пені за порушення строків виконання зобов`язань з поставки товару, визначив, що розмір пені за періоди прострочення поставки товару загалом складає 258,77 грн., у зв`язку з чим задовольняє зустрічний позов на означену суму.

Аналіз положень чинного законодавства України дає підстави для висновку, що установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов`язання, Цивільний кодекс України покладає на неї обов`язок довести відсутність своєї вини. Особа звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов`язання. Виходячи із цих загальних засад, має встановлюватися і наявність або відсутність вини: особа має визнаватися невинуватою, якщо вона вжила всіх заходів для належного виконання зобов`язання при тому ступені турботливості та обачності, що вимагалася від неї за характером зобов`язання та умовами обороту.

Відповідачем за зустрічним позовом не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належних доказів на підтвердження здійснення вчасної поставки товару по видатковим накладним № 0000962 від 28 грудня 2020 року та № 0000020 від 15 січня 2021 року.

За таких обставин, оскільки відповідач за зустрічним позовом порушив строки поставки товару, суд дійшов висновку про те, що останнім порушені права та законні інтереси позивача за зустрічним позовом, за захистом яких він звернувся до суду.

Розглянувши заяву відповідача за зустрічним позовом про розподіл судових витрат за правничу допомогу, суд дійшов наступних висновків.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 2 статті 126 Кодексу).

У частині 3 статті 126 цього Кодексу передбачено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 лютого 2021 року між адвокатським бюро "Сергія Жечева" (адвокатське бюро) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Груп Інтрейд" (клієнт) укладено договір-доручення про надання правової допомоги, у відповідності до якого адвокатське бюро усіма законними методами та способами надає клієнту правову допомогу у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані зі захистом та відновленням порушених, оспорюванних, невизнаних прав та законних інтересів (пункт 1.1. договору). Гонорар адвоката погоджується за взаємною угодою сторін та оформляється актом приймання-передачі наданої правової допомоги (пункт 4.2. договору). Додатковою угодою № 1 від 01 лютого 2021 року учасниками договірного зобов`язання передбачено перелік і вартість послуг з правової допомоги.

Об`єм наданої правової допомоги адвокатським бюро (в межах зустрічного позову) підтверджується актом приймання-передачі № ОУ-0000097 на суму 5 000,00 грн., а також актом № ОУ-0000113 на суму 3 000,00 грн. При цьому, до кожного із актів приймання-передачі представлені платіжні доручення, які підтверджують оплату клієнтом наданих адвокатським бюро послуг з правової допомоги.

Досліджуючи надані відповідачем за зустрічним позовом докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу суд доходить висновку, що наданих доказів достатньо для встановлення факту надання адвокатським бюро "Сергія Жечева" професійної правничої допомоги відповідачу за зустрічним позовом у даній справі.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 цього Кодексу).

Витрати, понесені відповідачем за зустрічним позовом у даній справі на професійну правничу допомогу адвоката, не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже розмір таких витрат має відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

За приписами статті 126 Господарського процесуального кодексу України, суд, при розподілі судових витрат, в тому числі витрат на правничу допомогу адвокатом, має виходити з конкретних особливих обставин справи, з доказів, поданих заявником клопотання про розподіл судових витрат, які можуть свідчити про підставність різних сум коштів, що потрачені заявником на правничу допомогу.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 стаття 126 Кодексу). У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Кодексу). Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. (частина 6 статті126 Кодексу).

Тобто, за наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Судом враховується, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. (частина 6 статті 126 Кодексу).

У даній справі позивачем за зустрічним позовом не заявлено клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, втім заявлено заяву про не співмірність розміру витрат із наданими адвокатськими послугами, часом, який об`єктивно міг бути витрачений адвокатом на підготовку заяв по суті справи, складністю справи та ціною позову. Просить суд відмовити у стягнення витрат на правничу допомогу.

Верховний Суд звертає увагу (постанова Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 910/23210/17), що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, як зазначає Верховний Суд у постановах від 20 листопада 2018 року у справі № 910/23210/17, від 13 лютого 2019 року у справі № 911/739/15, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок іншої особи має бути встановлено, що за обставин справи такі витрати були необхідними, а їх розмір є розумним і виправданим. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

За наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, і неспівмірність порівняно із ринковими цінами.

Здійснюючи розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу між сторонами спору, господарський суд має враховувати результат розгляду спору, умови договору про надання правничої допомоги, укладеного між стороною спору та адвокатом (адвокатським об`єднанням, бюро), обсяги наданих стороні як клієнту послуг правничої допомоги щодо представництва її інтересів в суді під час розгляду справи. Також у порядку статті 86 ГПК України слід надавати належну оцінку доказам фактичного надання стороні адвокатських послуг, їх прийняття стороною спору на підставі акта приймання-передачі послуг із виставленням адвокатом (адвокатським об`єднанням, бюро) клієнту рахунка на оплату таких послуг (додаткова постанова Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 922/749/18).

Відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Отже, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи. Даний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у справі № 910/8682/18 від 14 листопада 2018 року від якого об`єднана палата у постанові від 03 листопада 2019 року у справі № 922/445/19 не відступила через відмінність у нормативно-правовому регулюванні.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.

Так, для представництва інтересів клієнта адвокатським бюро надано наступний перелік послуг: - підготовка відзиву на зустрічний позов 5 000,00 грн.; - участь представника у судовому засіданні 3 000,00 грн. За надані послуги з правової допомоги складено акти приймання-передачі наданих послуг між клієнтом та адвокатом та встановлено суму гонорару в розмірі 8 000,00 грн.

Разом з тим, наведений вище перелік наданих послуг адвокату клієнту не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже їх розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

З огляду на складність справи, наданий адвокатом обсяг послуг у суді першої інстанції, затрачений ним час на надання таких послуг (підготовка цієї справи до розгляду в суді першої інстанції не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи; нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалось), на думку суду у даному випадку розмір витрат на професійну правничу допомогу, стосовно якої подано заяви про розподіл, не відповідає критеріям реальності таких витрат, обґрунтованості та пропорційності до предмета спору з урахуванням ціни позову у розумінні приписів частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, а їх стягнення з позивача за зустрічним позовом становитиме надмірний тягар для останнього, що не узгоджується із принципом розподілу таких витрат, через що суд дійшов висновку про стягнення з позивача за зустрічним позовом на користь відповідача за зустрічним позовом 4 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції.

Даний правовий висновок суд обґрунтовує наступним.

З одного боку, суд враховує, що даний спір (зустрічний позов) для кваліфікованого юриста є спором незначної складності та фактично є спором про стягнення штрафних санкцій за договором, до якого наявна стала практика Верховного Суду у подібних правовідносинах, великої кількості законів і підзаконних нормативно-правових актів, які підлягають дослідженню адвокатом і застосуванню, спірні правовідносини не передбачають, а також матеріали справи не містять великої кількості документів, на дослідження б яких адвокат витратив значний час, втім з іншого боку адвокатське бюро надало відзив на зустрічну позовну заяву із детальним і правильним розрахунком штрафної санкції.

З урахуванням зазначеного та з огляду на складність справи, обсягу наданих у цьому випадку адвокатських послуг і виконаних робіт у межах підготовки справи до розгляду у суді першої інстанції, враховуючи складання і підписання адвокатом процесуального документу від імені і в інтересах відповідача за зустрічним позовом, а також його присутність у судовому засіданні в межах даної справи, суд вважає обґрунтованими вимоги про стягнення 4 000,00 грн. як вартості витрат на надання правової (професійної) допомоги відповідачу за зустрічним позовом, оскільки дана сума відповідає критерію реальності таких витрат у цій справі, у зв`язку з чим компенсації вартості виконаної роботи підлягає стягненню з позивача за зустрічним позовом сума в розмірі 4 000 грн., що зумовлює відмову позивачу за зустрічним позовом у його запереченні з приводу розподілу вартості судових витрат (витрат на надання правової допомоги) з підстав необґрунтованості та недоведеності.

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

До статей 123, 126, 129 ГПК України судові витрати за первісним позовом розподілу не підлягають, за зустрічним позовом - покладаються на відповідача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1-5, 10-13, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, 126, 129, 194-196, 180, 201, 208-210, 217-220, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Харківської області, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні первісного позову.

Зустрічний позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Груп Інтрейд" (69035, місто Запоріжжя, вулиця Брянська, будинок 15, офіс 25, поштова адреса: 69002, місто Запоріжжя, а/с 6823, ідентифікаційний код юридичної особи 41071921) на користь Державного підприємства "Харківське конструкторське бюро з машинобудування ім. О.О. Морозова" (61001, місто Харків, вулиця Плеханівська, будинок 126, ідентифікаційний код юридичної особи 14310299) пеню у сумі 258,77 грн., а також судові витрати (сплачений судовий збір) у сумі 495,95 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті зустрічного позову відмовити.

Стягнути з Державного підприємства "Харківське конструкторське бюро з машинобудування ім. О.О. Морозова" (61001, місто Харків, вулиця Плеханівська, будинок 126, ідентифікаційний код юридичної особи 14310299) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Груп Інтрейд" (69035, місто Запоріжжя, вулиця Брянська, будинок 15, офіс 25, поштова адреса: 69002, місто Запоріжжя, а/с 6823, ідентифікаційний код юридичної особи 41071921) 4 000 грн. судових витрат на правничу допомогу.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення відповідно до статей 256, 257 ГПК України та з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних положень Кодексу.

Повне рішення складено "23" липня 2021 р.

Суддя Н.В. Калініченко

справа № 922/1480/21