ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.07.2021 справа № 914/816/21

За позовом: Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС»

до відповідача: Приватного акціонерного товариства - акціонерної страхової компанії «Скарбниця»

про: стягнення 127 400, 00 грн,

Суддя Н.Є. Березяк

Секретар судового засідання А.П. Полянський

За участю представників сторін:

позивача: не з`явився;

відповідача: Н.Б. Фартушок - представник.

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» до Приватного акціонерного товариства - акціонерної страхової компанії «Скарбниця» про стягнення 127 400, 00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з моменту виплати страхового відшкодування у Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» виникло право вимоги до Приватного акціонерного товариства - акціонерної страхової компанії «Скарбниця» по відшкодуванню спричиненого збитку в розмірі 127 400,00 грн. Однак, вимога про відшкодування завданої майнової шкоди відповідачем залишена без відповіді та без задоволення. Відтак, позивач звернувся з позовом до суду про стягнення з Приватного акціонерного товариства - акціонерної страхової компанії «Скарбниця» суми страхового відшкодування в розмірі 127 400, 00 грн.

Ухвалою суду від 06.04.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справи, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено 06.05.2021 року. В підготовчому засіданні 06.05.2021 року оголошено перерву до 31.05.2021 року. Ухвалою суду від 31.05.2021 року продовжено строк підготовчого провадження у справі № 914/385/21 на 30 днів, відкладено підготовче засідання на 14.06.2021 року. Ухвалою суду від 14.06.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті 27.07.2021 року.

В судове засідання з розгляду спору по суті 27.07.2021 року представник позивача не з`явився. Разом з тим, позивач у позовній заяві позовні вимоги обґрунтовував неналежним виконанням відповідачем, як страховиком особи, винної у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, своїх зобов`язань щодо відшкодування виплаченої позивачем, як страховиком потерпілої особи, суми страхового відшкодування. Відтак, позивач просить стягнути суму страхового відшкодування.

В судове засідання з розгляду спору по суті 27.07.2021 року представник з`явився, проти позову заперечив з підстав і мотивів, викладених у відзиві на позов, зокрема, стверджує, що на його думку, виплату страхового відшкодування здійснено в межах встановленого строку (адже належну вимогу позивачем сформовано лише у тексті позовної заяви) та у визначеному відповідно до вимог законодавства розмірі.

В судовому засіданні з розгляду спору по суті 27.07.2021 року оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Суд заслухавши пояснення представника відповідача, присутнього в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «АРКС» (надалі Позивач) і ОСОБА_1 було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 595207а20 від 06.01.2020, за яким страховик зобов`язався відшкодовувати шкоду заподіяну страхувальником життю здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, а саме: автомобіля «Honda Accord», державний реєстраційний номер НОМЕР_1

19.06.2020 в Львівській області, смт. Брюховичі, по вул. Львівська, 1Б сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), за участю застрахованого автомобіля «Honda Accord», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля «Mercedes-Benz», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 .

В результаті дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено застрахований автомобіль «Honda Accord», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Постановою Яворівського районного суду Львівської області від 27.08.2020 по справі № 944/2990/20, особою винною в настанні ДТП визнано ОСОБА_2 та притягнено останнього до адміністративної відповідальності за ст. 124КУпАП.

08.07.2020 фізичною особою-підприємцем Соломчаком Богданом Олеговичем виставлено рахунок на оплату № ремонту пошкодженого у ДТП транспортного засобу на суму 184 963, 63 грн.

Згідно умов договору добровільного страхування наземного транспорту № 595207а20 від 06.01.2020, позивач сплатив на користь фізичної особи-підприємця Соломчака Богдана Олеговича 130 000, 00 грн. Виплата страхового відшкодування була здійснена позивачем на підставі заяви про подію та на виплату за договором добровільного страхування наземного транспорту від 22.06.2020. Факт зазначеної виплати підтверджується платіжним дорученням № 688480 від 21.07.2020.

Оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 на момент настання страхової події була забезпечена у відповідача за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО/2145993 від 08.02.2020 (далі - «Поліс»), позивач звернувся до відповідача із заявою № 3299АРК від 11.09.2020 про виплату в порядку регресу сплачених як страхове відшкодування грошових коштів.

У відповідь на вказану заяву, отриману 19.09.2020, відповідач звернувся до позивача із листом № 141 від 23.09.2020 про надання фото огляду, експертної оцінки та протоколу/акту огляду пошкодженого автомобіля, а також інформації про страхові випадки та пошкодження транспортного засобу.

У відповідь на лист № 141 від 23.09.2020, позивач надіслав на адресу відповідача додаток до заяви вих. № 3299 АРКС від 29.10.2020 разом із актом огляду пошкодженого транспортного засобу

Враховуючи те, що станом на дату звернення з позовом до суду, відповідач не сплатив позивачу суму страхового відшкодування, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача 127 400, 00 грн.

Разом з тим, після відкриття провадження у цій справі, відповідач сплатив позивачу 70 324, 69 грн. Факт зазначеної виплати підтверджується платіжним дорученням № 7168 від 16.04.2021.

При цьому, сплату страхового відшкодування саме у вказаній сумі відповідач обґрунтовує тим, що згідно звіту № 1560/21 від 06.04.2021 про оцінку автомобіля Honda Accord реєстраційний номер НОМЕР_1 , складеного суб`єктом оціночної діяльності (сертифікат № 1003/19, виданий Фондом державного майна України 27.12.2019) ОСОБА_4 , вартість відновлювального ремонту з урахування значення коефіцієнта фізичного зносу складових КТЗ (з ПДВ на запасні частини та матеріали) складає 84 561, 23 грн.

Враховуючи те, що умовами Полісом передбачено франшизу у розмірі 2 600, 00 грн, а також те, що вартість відновлювального ремонту пошкодженого у ДТП транспортного засобу визначена з урахуванням податку на додану вартість, сплачена відповідачем на користь позивача сума страхового відшкодування відповідає вимогам чинного законодавства.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, суд дійшов висновку, що провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення 70 324, 69 грн суми страхового відшкодування підлягає закриттю, при цьому, у задоволенні позову в частині позовних вимог про стягнення 57 075, 31 грн суми страхового відшкодування слід відмовити.

При ухваленні рішення, суд виходив з наступного:

спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

За нормами статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування», договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Вказана норма кореспондується з положеннями ст. 979 ЦК України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування», страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. Розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник (ст. 9 Закону України «Про страхування»).

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування», здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

У справі, що розглядається, спір виник між двома страховими компаніями щодо відшкодування витрат, понесених у зв`язку із виплатою коштів за договором добровільного страхування наземного транспорту (приєднання) № 595207а20 від 06.01.2020 Вигодонабувачем за вказаним договором є страхувальник ( ОСОБА_1 ).

Згідно з ст.ст.512, 514 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Таким законом, зокрема, є норми ст.993 ЦК України та ст.27 Закону України «Про страхування», відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 910/7449/17, виконанням страховиком на підставі договору добровільного майнового страхування свого обов`язку з відшкодування на користь потерпілого завданої йому внаслідок ДТП шкоди відповідно до приписів статті 512 ЦК України відбувається фактична заміна кредитора у таких зобов`язаннях: у деліктному зобов`язанні винуватця; у зобов`язанні страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ здійснити відшкодування завданої шкоди, адже відповідні права потерпілого як кредитора переходять до страховика за договором добровільного майнового страхування.

В такому випадку перехід прав кредитора від потерпілого до страховика за договором добровільного майнового страхування не зумовлює виникнення нових зобов`язань винуватця та страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ, а відбувається виключно заміна кредитора як сторони у вже існуючих правовідносинах (в існуючих зобов`язаннях з відшкодування завданої шкоди: деліктному зобов`язанні винуватця; зобов`язанні страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ).

Тобто, у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов`язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника.

Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов`язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов`язок із відшкодування шкоди не виконала.

Таким чином, страхувальник, який зазнав майнової шкоди в деліктному правовідношенні, набуває право вимоги відшкодування до заподіювача. У зв`язку з виплатою страхового відшкодування до страховика перейшло право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов`язанні є потерпілий) до заподіювача у межах фактичних витрат.

Завдання майнової шкоди страхувальнику слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором майнового страхування, в якому кредитором є страхувальник, а боржником - страховик.

Виплата страховиком страхувальнику страхового відшкодування є обов`язком страховика за договором (ст. 988 ЦК України). Така виплата не припиняє деліктного зобов`язання і не може вважатися відшкодуванням шкоди потерпілому в цьому зобов`язанні, оскільки страховик у правовідносинах добровільного майнового страхування не є боржником у деліктному зобов`язанні. Тобто заподіювач шкоди залишається зобов`язаним відшкодувати завдану ним шкоду незалежно від того, чи звертався до нього з відповідною вимогою сам потерпілий, чи страховик після виплати потерпілому відшкодування за договором майнового страхування (позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 29.05.2018 року у справі № 910/39/17).

При цьому, як зазначено Верховним Судом при аналізі судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування, при суброгації до страховика переходить лише частина вимоги страхувальника до заподіювача шкоди, яка дорівнює розміру страхового відшкодування.

Враховуючи викладене, правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі є суброгацією, основною характерною ознакою якої є збереження того зобов`язання, яке виникло із заподіяння шкоди і, у зв`язку з яким було виплачене страхове відшкодування, й зміна в ньому кредитора.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

Поряд з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

Згідно з ст. 999 ЦК України, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до ст. 3 якого, обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно з ст. 5 вказаного Закону, об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (ст. 6 вказаного вище Закону).

Настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому, договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди внаслідок ДТП особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі відповідає відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобов`язанні ним є страховик).

Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок.

Потерпілому, як кредитору, належить право вимоги в обох видах зобов`язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених ст. 1194 ЦК України підстав.

У зв`язку з тим, що позивач, як страховик (відповідно до договору добровільного страхування наземного транспорту), виплатив ОСОБА_1 (як вигодонабувачу за вищевказаним договором) страхове відшкодування (факт виплати страхового відшкодування підтверджується платіжним дорученням № 688480 від 21.07.2020 на суму 130 000, 00 грн без урахування ПДВ, копія якого міститься в матеріалах справи), до позивача у межах фактичних витрат перейшло право вимоги відшкодування завданої потерпілому шкоди (права кредитора, яким у деліктному зобов`язанні є потерпілий - ОСОБА_1 ) до відповідача, як страховика, у якого заподіювач шкоди, застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Беручи до уваги викладене, вказаний перехід до позивача права вимоги до відповідача є суброгацією.

В той же час, позивач звернувся до відповідача із заявами про регресні вимоги, в яких просив відшкодувати йому суму грошових коштів саме у порядку регресу, проте, враховуючи зазначене вище, у цих правовідносинах позивач не набув право вимоги до відповідача в порядку регресу.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейським судом з прав людини визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 04.12.1995 року). Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28.10.1998 року).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог так, як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини зі справи «Волчлі проти Франції» (Walchli v. France) зазначено, що застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції; це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA («Зубац проти Хорватії») від 05.04.2018 року).

Враховуючи викладене, хоч і, позивач звертався до відповідача із заявами про регресні вимоги, де просив відшкодувати йому суму грошових коштів саме у порядку регресу, а, як зазначено вище, спірні правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, є суброгацією, задля уникнення надмірного формалізму, суд дійшов висновку, що починаючи з 19.09.2020 - наступного дня після дати отримання відповідачем заяви позивача вих. № 3299 АРКС від 11.09.2020 про виплату суми страхового відшкодування у відповідача виник обов`язок зі сплати такої в порядку та строки, визначені законом.

При цьому, покликання відповідача про неотримання необхідних документів (фото огляду, експертної оцінки та протоколу/акту огляду пошкодженого автомобіля, а також інформації про страхові випадки та пошкодження транспортного засобу) для виплати страхового відшкодування суд не приймає до уваги, оскільки в ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено обов`язковості подання таких документів разом із заявою про страхове відшкодування та суперечить статті 19 Конституції України, відповідно до якої правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно з абз. 1 п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до п. 36.1 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду у разі, якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Враховуючи положення п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. У разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Протягом трьох робочих днів з дня прийняття відповідного рішення страховик (МТСБУ) зобов`язаний направити заявнику письмове повідомлення про прийняте рішення.

Враховуючи викладене, останнім днем 90-денного строку, наданого відповідачу для сплати позивачу визначеної у встановленому законом порядку суми страхового відшкодування був 17.12.2021 року, проте, як зазначає позивач та не заперечується відповідачем, в межах вказаного строку відповідачем відповідної оплати не здійснено.

Відтак, позивач (як особа, яка має право на виплату страхового відшкодування у відповідності до ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування») звернувся з позовом про стягнення суми страхового відшкодування з відповідача (як страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільно-правову відповідальність).

Разом з тим, суд звертає увагу, що позивачем, як у заяві вих.№ 3299 АРКС від 11.09.2020 (130 000, 00 грн), так і у позовній заяві у цій справі (127 400, 00 грн), невірно визначено суму, що підлягала відшкодуванню відповідачем, з огляду на наступне:

норми Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обмежують розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29); відповідно до пунктів 32.4, 32.7 статті 32 страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив ДТП; шкоду, пов`язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу; згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

При цьому, за змістом п. 2.1 ст. 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Отже, виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», покладено на страховика (винної особи) у межах, встановлених цим Законом та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Відтак, страховик відповідальності винної у ДТП особи на підставі спеціальної норми - статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» здійснює відшкодування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу на підставі статті 1194 Цивільного кодексу України відшкодовує особа, яка завдала збитків (аналогічну позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 07.07.2020 року у справі № 910/4790/19, від 13.03.2018 року у справі № 910/9396/17)

Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України, страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

У постанові Верховного Суду від 06.07.2018 року у справі № 924/675/17 зазначено, що якщо для відновлення пошкодженого у ДТП транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу, та за мінусом франшизи (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.02.2018 року у справі № 910/22886/16, від 06.02.2018 року у справі № 910/3867/16, від 12.03.2018 року у справі № 910/5001/17)

Вищевказана позиція Верховного Суду щодо застосування коефіцієнта фізичного зносу також узгоджується із механізмом оцінки (визначення вартості) колісних транспортних засобів (далі - КТЗ), а також вимогами до оформлення результатів оцінки, оціночних процедур визначення вартості КТЗ, встановленим Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженою наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року N 142/5/2092 (далі - «Методика»).

Відновлювальний ремонт (або ремонт) - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин (пункт 1.6 Методики

Пунктом 2.3 Методики передбачено, що вартість відновлювального ремонту колісного транспортного засобу визначається як грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісного транспортного засобу.

Відповідно до п. 2.4 указаної Методики, вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Згідно з п. 7.38 вказаної Методики, значення коефіцієнта фізичного зносу (Ез) приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників колісних транспортних засобів, строк експлуатації яких не перевищує 5 років - для легкових колісних транспортних засобів виробництва країн СНД та 7 років - для інших легкових колісних транспортних засобів.

Відповідно до п. 1.6 вищевказаної Методики, строк експлуатації - це період часу від дати виготовлення колісного транспортного засобу до дати його оцінки.

Крім цього, п. 7.39 Методики визначено, що винятком, стосовно використання зазначених вище вимог є, зокрема, випадок, якщо колісні транспортні засоби експлуатуються в інтенсивному режимі (фактичний пробіг щонайменше вдвічі більший за нормативний) та, якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації.

Суд зазначає, що доказів існування обставин, які є винятковими відповідно до п. 7.39 Методики, стосовно застрахованого позивачем автомобіля матеріали справи не містять.

Разом з тим, згідно матеріалів справи, рік випуску пошкодженого у ДТП автомобіля - 2010, а отже, станом на дату скоєння ДТП (19.06.2020), строк експлуатації такого автомобіля становив 10 років.

Відтак, доводи відповідача про необхідність застосування коефіцієнту фізичного зносу є обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам чинного законодавства.

Згідно звіту № 1560/21 від 06.04.2021 про оцінку автомобіля Honda Accord реєстраційний номер НОМЕР_1 , складеного суб`єктом оціночної діяльності (сертифікат № 1003/19, виданий Фондом державного майна України 27.12.2019) ОСОБА_4 , вартість відновлювального ремонту з урахування значення коефіцієнта фізичного зносу складових КТЗ (з ПДВ на запасні частини та матеріали) складає 84 561, 23 грн.

При цьому, суд звертає увагу, що під час розгляду справи, сторонами не було заявлено клопотання про проведення судової експертизи, якою могло б бути встановлено відповідність вимогам чинного законодавства визначених у звіті № 1560/21 від 06.04.2021: 1) коефіцієнта фізичного зносу деталей під час здійснення відновлювального ремонту пошкодженого у ДТП транспортного засобу; 2) вартості відновлювального ремонту пошкодженого у ДТП транспортного засобу, а також не було надано складеного за заявою однієї із сторін висновку експерта чи інших доказів, у яких б містилася відповідна інформація.

Згідно з положеннями п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.

Згідно сформованого фізичною особою-підприємцем Соломчаком Богданом Олеговичем рахунку на оплату № від 08.07.2020, до вартості товарів/послуг не включено суму податку на додану вартість (далі - «ПДВ»), а відтак, враховуючи, що сума страхового відшкодування сплачено позивачем на рахунок вищевказаної фізичної особи не включала ПДВ, а отже, враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів сплати такого податку при оплаті ремонту, суд дійшов висновку, що відповідач правомірно зменшив суму оціненої шкоди (84 561, 23 грн) на суму ПДВ (11 636, 54 грн).

Водночас, суд звертає увагу на відсутність у матеріалах справи доказів здійснення фізичною особою-підприємцем Соломчаком Богданом Олеговичем чи іншою особою відновлювального ремонту пошкодженого у ДТП транспортного засобу.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Франшиза при відшкодуванні шкоди, заподіяної життю та/або здоров`ю потерпілих, не застосовується.

Оскільки полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АО № 00214593 встановлено розмір страхової суми за шкоду заподіяну майну - 130 000, 00 грн, франшиза - 2 600, 00 грн, до відшкодування відповідачем по страховому випадку підлягала сума у розмірі 70 324, 69 грн (84 561, 23 (оцінена з ПДВ шкода) - 11 636, 54 (ПДВ) - 2 600, 00 (франшиза) = 70 324, 69)

Враховуючи наведене, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 57 075, 31 грн (127 400, 00 (заявлена до стягнення з відповідача на користь позивача сума страхового відшкодування) - 70 324, 69 (сума страхового відшкодування, що підлягала сплаті відповідачем на користь позивача) = 57 075, 31) слід відмовити.

Разом з тим, суд вважає за доцільне звернути увагу на те, що відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Одночасно слід зазначити, що під предметом спору розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Так, господарський суд закриває провадження у справі з підстав відсутності предмета спору, якщо наявними в матеріалах справи доказами підтверджується відсутність предмета спору, зокрема, у випадку припинення його існування (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Однак, слід зауважити, що закриття провадження у справі на підставі Господарського процесуального кодексу України можливе у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина може зумовлювати відмову в позові, а не закриття провадження у справі (така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 13/51-04).

Як зазначено вище, 16.04.2021, тобто, після подання позивачем позовної заяви до суду та відкриття провадження у справі (06.04.2021), відповідач здійснив оплату позивачеві вищевказану належну до сплати суму страхового відшкодування (70 324, 69 грн).

Враховуючи наведене, а також те, що відповідачем у справі вжито заходів, спрямованих на добровільне врегулювання господарського спору, наслідком яких стала оплата визначеної у відповідності до вимог чинного законодавства суми страхового відшкодування, провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення 70 324, 69 грн суми страхового відшкодування підлягає закриттю у зв`язку із відсутністю предмета спору.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 87 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Салов проти України» від 06.09.2005 року).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Надточий проти України» від 15.05.2008 року зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (ч. 1 ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У свою чергу, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 р. у справі «Серявін проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Так, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів сторін була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно наявності підстав закриття провадження у справі в частині стягнення 70 324, 69 грн. суми страхового слід та відмови у задоволенні позову в частині стягнення 57 075, 31 грн. суми страхового відшкодування не спростовує.

Відтак, приймаючи до уваги вищезазначене, з огляду на положення ст.129 ГПК України, а також враховуючи імперативність положень п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» щодо повернення сплаченої суми судового збору виключно за клопотанням особи, яка його сплатила, беручи до уваги відсутність такого клопотання позивача станом на момент ухвалення цього рішення, правові підстави для вирішення питання про повернення 1 253, 04 грн сплаченого позивачем судового збору за подання позову в частині вимог, провадження щодо стягнення яких підлягає закриттю, відсутні. При цьому, враховуючи наявність підстав для відмови в частині позовних вимог, 1 016, 96 грн судового збору слід залишити за позивачем.

З огляду на викладене, виходячи з положень чинного законодавства України, матеріалів та обставин справи, враховуючи практику застосування законодавства вищими судовими інстанціями, керуючись статтями 10, 12, 20, 73, 74, 75, 76, 79, 123, 129, 231, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 310, 316 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову в частині стягнення 57 075, 31 грн суми страхового відшкодування відмовити.

2. Провадження у справі в частині стягнення 70 324, 69 грн суми страхового відшкодування закрити.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом ІV Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 29.07.2021.

Суддя Н.Є. Березяк