РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.07.2021Справа № 910/991/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Картавцевої Ю.В., за участю секретаря судового засідання Негоди І.А., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом ОСОБА_1

до 1)Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

2)Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс»

про визнання договору недійсним

Представники:

від позивача: Рябушко В.С.

від відповідача 1: не з`явився

від відповідача 2: Ковалевський Є.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» про визнання договору недійсним в частині.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що Договір про відступлення прав вимоги № 2245/К/1 від 13.05.2020, укладений між відповідачами, не відповідає нормам чинного законодавства, тому, просить суд визнати зазначений договір недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.02.2021 суд ухвалив: позовну заяву ОСОБА_1 залишити без руху; встановити позивачу спосіб усунення недоліків позовної заяви: зазначити ідентифікаційний код Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України; надати виклад обставин заявлених позовних вимог в контексті необхідності залучення до участі у справі третьої особи - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб; надати докази, що підтверджують викладені у позові обставини (зокрема, Додаток № 1 до Договору № 2245/к/1 про відступлення прав вимоги від 13.05.2020, Кредитний договір № 0 від 14.03.2007), або зазначити щодо неможливості подання цих доказів разом з позовною заявою; встановити позивачу строк для усунення недоліків - протягом семи днів з дня вручення даної ухвали.

16.02.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

За змістом ст. 176 Господарського процесуального кодексу України, за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.02.2021 суд ухвалив: прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; справу розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначити на 30.03.2021; зобов`язати позивача надати обґрунтування підстав звернення з даним позовом до господарського суду (враховуючи те, що позивач є фізичною особою); зобов`язати відповідачів подати до суду копії Додатку № 1 до Договору № 2245/к/1 про відступлення прав вимоги від 13.05.2020 та Кредитного договору № 0 від 14.03.2007.

12.03.2021 через відділ діловодства суду від відповідача 2 надійшло клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку з непідвідомчістю даного спору господарському суду.

15.03.2021 електронною поштою до суду від позивача надійшла заява про участь у підготовчому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.03.2021 у задоволенні заяви позивача про участь у підготовчому засіданні, призначеному на 30.03.2021 в режимі відеоконференції відмовлено з підстав відсутності у суду технічної можливості.

16.03.2021 через відділ діловодства суду від відповідача 1 надійшов відзив.

23.03.2021 електронною поштою до суду від позивача надійшла відповідь на відзив та клопотання про відкладення розгляду справи.

23.03.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшли письмові пояснення та клопотання про участь у підготовчому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.03.2021 у задоволенні заяви позивача про участь у підготовчому засіданні, призначеному на 30.03.2021 в режимі відеоконференції відмовлено з підстав відсутності у суду технічної можливості.

26.03.2021 через відділ діловодства суду від відповідача 2 надійшло клопотання по справі.

У підготовче засідання 30.03.2021 прибув представник відповідача 2, представники позивача та відповідача 1 в підготовче засідання не прибули.

Відповідно до ст. 177 Господарського процесуального кодексу України підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду.

З метою належної підготовки справи для розгляду у підготовчому засіданні 30.03.2021 судом продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 20.04.2021.

08.04.2021 електронною поштою до суду від позивача надійшла заява про участь у підготовчому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.04.2021 у задоволенні заяви позивача про участь у підготовчому засіданні, призначеному на 20.04.2021 в режимі відеоконференції відмовлено з підстав відсутності у суду технічної можливості.

13.04.2021 електронною поштою до суду від відповідача 2 надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

15.04.2021 електронною поштою до суду від позивача надійшло клопотання про проведення підготовчого засідання без участі позивача.

У підготовче засідання 20.04.2021 прибув представник відповідача 1, представники позивача та відповідача 2 в підготовче засідання не прибули.

У підготовчому засіданні оголошено перерву до 08.06.2021.

У підготовче засідання 08.06.2021 прибули представники позивача та відповідача 2, представники відповідача 1 в підготовче засідання не прибули.

Розглянувши клопотання відповідача 2 про закриття провадження у справі, суд зазначає наступне.

Так, обґрунтовуючи клопотання відповідач 2 вказує, що позивачем у справі № 910/991/21 є фізична особа ОСОБА_1 (не суб`єкт підприємницької діяльності), спір у даній справи виник у зв`язку з відступленням прав вимоги за кредитним договором № 0 від 14.03.2007, за яким позивач виступає в ролі позичальника саме як фізична особа, тому, провадження у справі підлягає закриттю у зв`язку з непідвідомчістю даного спору господарському суду.

Суд зазначає, що критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу.

Частинами 1, 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Тобто, стаття 20 ГПК України передбачає перелік справ, що підвідомчі господарським судам, до якого в контексті позовних вимог відповідно до пункту 1 частини першої цієї статті відносяться справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. Тобто, господарським судами підвідомчі зазначені у пункту 1 частини першої вказаної статті спори за виключенням, якщо стороною правочину є фізична особа.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 31.07.2019 у справі № 902/644/18.

Як вбачається з позовної заяви, предметом спору у справі № 910/991/21 є визнання недійсним Договору № 2245/К/1 про відступлення прав вимоги від 13.05.2020, який укладено між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» в частині відступлення прав вимоги до позивача.

Відтак, з огляду на викладене, враховуючи, що предметом спору є господарський договір, сторонами якого виступають юридичні особи, суд приходить до висновку, що справа № 910/991/21 в силу приписів п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України підлягає вирішенню за правилами господарського судочинства, відтак, суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача 2 про закриття провадження у справі.

У підготовчому засіданні 08.06.2021 судом з`ясовано, що в процесі підготовчого провадження у даній справі вчинені всі необхідні дії передбачені ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Відповідно до п. 18 ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України у підготовчому засіданні суд призначає справу до розгляду по суті, визначає дату, час і місце проведення судового засідання (декількох судових засідань - у разі складності справи) для розгляду справи по суті.

Суд без виходу до нарадчої кімнати постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 29.06.2021.

22.06.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшли письмові пояснення.

25.06.2021 електронною поштою до суду від відповідача 2 надійшли письмові пояснення.

29.06.2021 електронною поштою до суду від позивача надійшли письмові пояснення.

У судове засідання 29.06.2021 прибули представники сторін.

У судовому засіданні оголошено перерву до 13.07.2021.

12.07.2021 через відділ діловодства суду від відповідача 2 надійшло клопотання про витребування доказів.

У судове засідання 13.07.2021 прибули представники позивача та відповідача 2, представники відповідача 1 в судове засідання не прибули.

Розглянувши клопотання відповідача 2 про витребування доказів, у якому відповідач 2 просить витребувати у позивача оригінали доказів про виконання ним умов мирової угоди, що була затверджена ухвалою Господарського суду Запорізької області від 05.11.2012 у справі № 16/90/09 (платіжні документи та/або будь-які інші належні докази), суд зазначає наступне.

Частинами 1, 2 статті 81 ГПК України встановлено, що учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. У клопотанні про витребування судом доказів повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується (крім клопотання про витребування судом групи однотипних документів як доказів); 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; 5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.

Однак, відповідачем 2 не зазначено заходи, яких він вжив для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу, з огляду на що у задоволенні клопотання відповідача 2 судом відмовлено.

Представник позивача підтримав позовні вимоги, представник відповідача 2 проти задоволення позовних вимог заперечив.

У судовому засіданні 13.07.2021 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

З`ясувавши обставини справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 2 та дослідивши докази, суд

ВСТАНОВИВ:

13.05.2020 між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (Банк, відповідач 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» (Новий кредитор, відповідач 2) було укладено договір № 2245/К/1 про відступлення права вимоги (далі - Договір), відповідно до п. 1 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, банк відступає Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває права вимоги Банку до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців та/або поручителів), зазначених у Додатку № 1 до цього договору, надалі за текстом - Боржники, включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту)) та/або договорами поруки та/або договорами іпотеки (іпотечними договорами) та/або договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку № 1 до цього договору.

Положеннями п. 2 Договору визначено, що за цим договором Новий кредитор в день укладення цього договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання Банком у повному обсязі коштів, відповідно до пункту 4 цього договору, набуває усі права кредитора.

Банк не відповідає перед Новим кредитором за невиконання або неналежне виконання Боржниками своїх зобов`язань за основними договорами. Усі правовідносини, що виникають з цього договору або пов`язані із ним, у тому числі пов`язані із дійсністю, укладенням, виконанням умов цього договору, регламентуються цим договором та відповідними нормами чинного законодавства України (п. 7 Договору).

Відповідно до п. 14 Договору, цей договір набуває чинності з дати його підписання сторонами і скріплення відтисками печаток сторін (у випадку використання юридичними особами у своїй діяльності печатки) та нотаріального посвідчення.

Додатком № 1 до договору № 2245/К/1 про відступлення права вимоги від 13.05.2020 визначено реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються та боржників за такими договорами, зокрема, таким додатком визначено кредитний договір № 0 від 14.03.2007, боржником за яким виступає ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ст. 513 Цивільного кодексу України).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 Цивільного кодексу України).

Суд зазначає, що відступлення права вимоги (уступка вимоги - цесія) являє собою договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора (цедента) новому кредиторові (цесіонарію). Цесія - це заміна особи у зобов`язанні, що виникає в силу укладення відповідного договору купівлі-продажу, міни чи дарування прав, що випливають із зобов`язання. Так, договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати первісному кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги.

Так, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що Договір № 2245/К/1 про відступлення права вимоги суперечить ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, оскільки, відповідач 1 відступив право вимоги за кредитним договором № 0 від 14.03.2007 у сумі 419595,33 доларів США, тоді-як сума заборгованості позивача за вказаним кредитним договором станом на день затвердження мирової угоди у справі про банкрутство № 16/90/09 була визначена у розмірі 1204378,00 грн та в подальшому погашалася позивачем. Більше того, з моменту затвердження мирової угоди та набрання законної сили судовим рішенням у справі, предметом якого є стягнення заборгованості за договором, припиняються цивільно-правові відносини між сторонами та виникають нові правовідносини, засновані на державному примусі.

Відповідачі проти задоволення позову заперечують та, зокрема, зазначають, що спірний договір не порушує права позивача як боржника та не може бути визнаний недійсним, оскільки, в момент його вчинення сторонами були дотримані всі вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Так, в силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору (його частини), позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Поряд з цим, частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Виходячи зі змісту статей 4 ГПК України та 15, 16 ЦК України, підставою для захисту господарським судом цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання або оспорення. Відтак, задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 під охоронюваними законом інтересами необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.

Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Аналогічних висновків дійшов Верховний суд України в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі №3-649гс15.

Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Як встановлено судом, 13.05.2020 між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» було укладено договір № 2245/К/1 про відступлення права вимоги, відповідно до п. 1 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, банк відступає Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває права вимоги Банку до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців та/або поручителів), зазначених у Додатку № 1 до цього договору.

Додатком № 1 до договору № 2245/К/1 про відступлення права вимоги від 13.05.2020 визначено реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються та боржників за такими договорами, зокрема, таким додатком визначено кредитний договір № 0 від 14.03.2007, боржником за яким виступає ОСОБА_1 .

У матеріалах справи міститься вимога відповідача 2 Вих. № 2425439/ЖД362 від 10.07.2020 щодо зобов`язання позивача сплатити борг за кредитним договором № 0 від 14.03.2007 у сумі 419595,33 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на 13.05.2020 складає 11242930,99 грн.

Так, за загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов`язків, не погіршує становища боржника та не зачіпає його інтересів (аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі № 3-43гс15, від 10.02.2016 у справі № 3-4гс16, постанові Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 910/9828/17).

Положення кредитного договору № 0 від 14.03.2007, права вимоги за яким передано за спірним Договором, не містять застереження щодо заборони відступати право вимоги за ним без згоди позивача.

З огляду на викладене, суд зазначає, що твердження позивача про порушення його прав внаслідок укладання відповідачами Договору № 2245/К/1 про відступлення права вимоги є необґрунтованим, враховуючи ту обставину, що позивач (боржник) не позбавлений права висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора на підставі статті 518 ЦК України, при цьому, визначення в такому договорі суми заборгованості не створює для боржника безумовного обов`язку сплатити борг у вказаному в договорі розмірі за наявності у нього обґрунтованих заперечень проти відповідної вимоги.

Поряд з цим, судом встановлено, що ухвалою Господарського суду Запорізької області від 05.11.2012 у справі про банкрутство № 16/90/09 затверджено мирову угоду між кредитором - Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та фізичною особою-підприємцем Бочаровим Сергієм Володимировичем.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, чинній на дату постановлення ухвали) під мировою угодою у справі про банкрутство розуміється домовленість між боржником і кредиторами стосовно відстрочки та (або) розстрочки, а також прощення (списання) кредиторами боргів боржника, яка оформляється угодою сторін.

З наведеної норми вбачається, що мирова угода у процедурі банкрутства є правочином, який змінює строки виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами, які виникли з раніше укладених ними правочинів або інших підстав. Унаслідок укладення мирової угоди у процедурі банкрутства виникнення нових або додаткових зобов`язань не відбувається, проте змінюється строк виконання зобов`язань за раніше укладеними правочинами між боржником та його кредиторами або їх розмір.

При цьому, на відміну від ухвали суду про затвердження мирової угоди у позовному провадженні, ухвала про затвердження мирової угоди у процедурі банкрутства не є виконавчим документом та не підлягає примусовому виконанню виконавчою службою. Невиконання боржником своїх договірних зобов`язань у строки, зазначені у мировій угоді, затвердженій у процедурі банкрутства, може мати наслідком звернення кредитора до суду з вимогами до боржника про стягнення заборгованості в розмірі, передбаченому мировою угодою, в позовному або наказному провадженні, встановленому процесуальним законодавством.

Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/661/20.

Відтак, доводи позивача про те, що з моменту затвердження мирової угоди та набрання законної сили судовим рішенням від 05.11.2012 у справі № 16/90/09, припинилися цивільно-правові відносини між сторонами та виникли нові правовідносини, засновані на державному примусі, суд до уваги не бере, оскільки, такі доводи спростовуються наведених вище.

Поряд з цим, жодних доказів на підтвердження виконання позивачем умов мирової угоди, що була затверджена ухвалою Господарського суду Запорізької області від 05.11.2012 у справі про банкрутство № 16/90/09, матеріали справи № 910/991/21 не містять.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст. ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За наведених обставин, з огляду на недоведеність позивачем наявності у нього порушеного права та охоронюваного законом інтересу щодо предмета спору та існування передбачених приписами ст. 203 Цивільного кодексу України обставин, які в силу ст. 215 Цивільного кодексу України є підставами для визнання недійсним Договору, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» про визнання Договору про відступлення прав вимоги № 2245/К/1 від 13.05.2020 недійсним в частині відступлення прав вимоги до ОСОБА_1 .

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача покладаються на позивача у зв`язку з відмовою в позові.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 130, 236, 237, 238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 23.07.2021

Суддя Ю.В. Картавцева