ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

22.07.2021 Справа № 917/1988/20

Господарський суд Полтавської області у складі судді Пушка І.І., розглянувши матеріали заяви Комунального підприємства «Миргородводоканал» Миргородської міської ради про розстрочку виконання судового рішення по справі №917/1988/20

за позовною заявою Комунального підприємства Полтавської обласної ради «Полтававодоканал», (вул. Пилипа Орлика, 40-а, м. Полтава, 36020)

до Комунального підприємства «Миргородводоканал» Миргородської міської ради, 03362560 (вул. Шишацька, 82, м. Миргород, Полтавська область, 37604)

про стягнення 1 143 922,14 грн,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 16.02.2021 у справі №917/1988/20 позов Комунального підприємства Полтавської обласної ради «Полтававодоканал» до Комунального підприємства «Миргородводоканал» Миргородської міської ради про стягнення 1 143 922,14 грн задоволено частково. Вирішено стягнути з Комунального підприємства «Миргородводоканал» Миргородської міської ради на користь Комунального підприємства Полтавської обласної ради «Полтававодоканал» 1 022 409,32 грн основного боргу; 18604,50 грн 3% річних; 25701,64 грн інфляційних втрат; 16000,73 грн. витрат по сплаті судового збору.

Рішення не оскаржувалося та набрало законної сили 10.03.2021. На виконання рішення Господарським судом Полтавської області 11.03.2021 видано наказ про примусове його виконання.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України. Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст.326 ГПК України.

Відповідно до ч.1 ст.331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

В заяві боржник просить суд розстрочити виконання рішення на 12 місяців (до 01.05.2022) посилаючись на важкий фінансовий стан підприємства, відсутність коштів у зв`язку зі значною заборгованістю споживачів за спожиті послуги з централізованого водопостачання та водовідведення; що споживачі перестали розраховуватися за спожиті послуги після заборони Кабінету Міністрів про відключення від послуг та нарахувань пені за несплату. В заяві про уточнення (вх. №7984 від 20.07.2021) боржник послався на дефіцит обігових коштів з січня 2021 року по теперішній час, а також вказав суми заборгованості у підприємства щодо заробітної плати, ЄСВ, податки, електроенергію, матеріали та послуги, просить розстрочити сплату боргу рівними частинами по 07.12.2021.

Стягувач (позивач) у відзиві на заяву повідомив, що заперечує проти її задоволення, оскільки надання послуг з водопостачання та водовідведення є єдиним джерелом надходження коштів КП «Полтававодоканал», що підприємство відноситься до комунальної форми власності та посилається на погіршення фінансового становища з огляду на введення карантинних обмежень на території міста Полтави та Полтавської області. Стягувач також зазначив, що з моменту набрання рішенням суду у справі №917/1988/20 законної сили відповідач жодної проплати на виконання рішення не здійснив.

Як доказ фінансової неспроможності одномоментно оплатити всію суму заборгованості, боржник надає фінансовий звіт за 2020 рік відповідно до якого збиток підприємства складає 3 845 000,00 грн (код рядка 2355), а також баланс станом на 31.12.2020, відповідно до якого збиток складає 12 020 000,00 грн (код рядка 1420).

До заяви про уточнення (вх. №7984 від 20.07.2021) додана бухгалтерська довідка з якої вбачається, що за період з січня по квітень 2021 КП «Миргородводоканал» отримано на поточний рахунок кошти в сумі 11 877,8 тис.грн які були витрачені в повному обсязі.

Таким чином, будь-яких висновків чи розрахунків стосовно наявності реальної можливості виконання судового рішення за умови надання розстрочки вказані документи не містять.

В уточненні до заяви боржник, який є суб`єктом підприємницької діяльності, посилається на те, що він несе витрати на утримання свого підприємства, зазначаючи, які саме витрати та в якому розмірі, зокрема, заробітної плати, ЄСВ, податки, електроенергію, матеріали та послуги.

Однак, такі витрати суб`єкта підприємницької діяльності це необхідні витрати, які спричинені здійсненням ним господарської діяльності.

Суд приймає до уваги, що за період більше ніж 4 місяці після набрання законної сили рішенням суду по справі, відповідачем сплачено 84716,18 грн в рахунок погашення боргу, визначеного судовим рішенням (платіжне доручення №7558 від 06.07.2021).

Таким чином, суд прийшов до висновку, що надані заявником документи не є належними доказами, які б свідчили про наявність виключних об`єктивних обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Разом з цим, скрутне фінансове становище боржника також не може слугувати підставою для розстрочки виконання судового рішення, оскільки за змістом ст. 331 ГПК України скрутне фінансове становище сторони не є підставою для розстрочки виконання рішення суду, оскільки не є винятковою і не прогнозованою обставиною. Відсутність станом на цей час грошових коштів у боржника, достатніх для виконання рішення, не є тими виключними обставинами, які можуть бути підставою для задоволення заяви про розстрочку виконання рішення.

Відповідно до ст. 42 ГК України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Абзацом 5 частини 1 статті 44 ГК України також встановлено, що принципом підприємництва є комерційний розрахунок та власний комерційний ризик.

Таким чином, незадовільний фінансовий стан боржника в результаті його господарської діяльності не є підставою для розстрочки виконання рішення.

Інших доказів, які б свідчили про реальний фінансовий стан боржника (відомості про рахунки у банківських установах та про рух коштів по цих рахунках, про наявність або відсутність майна, яке може бути реалізовано з метою погашення боргу) до заяви не додано.

Доказів наявності кредиторської заборгованості заявник також не надав.

Обов`язковою умовою надання розстрочки є, зокрема, не тільки обставини, підтверджені належними доказами щодо об`єктивної неможливості виконати рішення суду у строк, які, до того ж, мають бути винятковими, але й реальна можливість виконання такого рішення в подальшому.

Боржник просить розстрочити виконання рішення суду на 12 місяців, однак, не обґрунтовує та не подає доказів на підтвердження реальної можливості проведення розрахунків із стягувачем в майбутньому, оскільки розстрочка виконання рішення повинна забезпечити його виконання у межах строку розстрочення, а не ухилення від його виконання на певний час.

Яким чином обраховано термін розстрочки в 12 місяців для виконання рішення суду, боржник не обґрунтував.

Суд також зауважує, що жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту гарантованого надходження до боржника грошових коштів у строк, вказаний у заяві про розстрочку виконання рішення у даній справі, боржником не надано.

Суд зазначає, що як стягувач так і боржник є комунальними підприємствами, та несуть однакову економічну відповідальність за свої дії та однакові ризики. Отже, невиконання відповідачем своїх грошових зобов`язань перед позивачем негативно відображується на підприємстві позивача. А подальше ухилення відповідача від сплати заборгованості суттєво зачіпає інтереси позивача і завдає йому істотної, в тому числі й матеріальної шкоди.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 27.06.2018 у справі №813/8842/13-а, збитковість діяльності підприємства, наявність у нього кредиторської заборгованості в істотному розмірі є результатом провадження господарської діяльності відповідачем, як самостійним суб`єктом господарювання. А тому вказані обставини не є самостійними та достатніми підставами для відстрочки та/або розстрочки виконання судового рішення.

Посилання боржника на те, що споживачі перестали розраховуватися за спожиті послуги після заборони Кабінету Міністрів про відключення від послуг і нарахувань пені за несплату та недоотримання в зв`язку з цим щомісяця КП «Миргородводоканал» близько 1 000 000,00 грн, як на підставу розстрочення виконання рішення, також не може бути безумовною підставою для задоволення заяви боржника, оскільки при цьому суд одночасно враховує й інтереси стягувача та здійснення ним своєї діяльності також в умовах карантину, затримка у виконанні судового рішення може негативно вплинути й на його фінансовий стан.

За приписами п.3 ч.4 ст. 331 ГПК України стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо, враховуються судом при вирішенні питання про розстрочення виконання судового рішення. Разом з тим, заявником не надано суду доказів, які б свідчили про наявність будь-яких надзвичайних подій, які б перешкоджали виконанню рішення.

Разом з цим, боржником не доведено, що погіршення його матеріального стану сталося саме внаслідок запровадження карантинних заходів.

Суд звертає увагу що у рішенні Європейського суду (п.37 рішення у справі «Деркач та Палек проти України» (заяви №№ 34297/02 та 39574/02) від 21 грудня 2004 року) наголошується, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося не виконаним на шкоду однієї зі сторін.

Пункт 1 ст. 6 §1 Конвенції гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд». Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося, на шкоду одній із сторін.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.04 по справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина "судового розгляду".

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи. Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого невиконання.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежить, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом.

Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер.

Із підстав, умов та меж надання відстрочки виконання судового рішення слідує, що безпідставне надання відстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд зауважує, що належних та допустимих доказів на підтвердження факту гарантованого надходження до боржника грошових коштів у строк, вказаний у заяві про розстрочку виконання рішення у даній справі, боржником не надано.

Стаття 331 ГПК України вимагає наявність конкретних обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом.

Крім того, заява містить прохання про розстрочення виконання рішення зі сплатою заборгованості за основним боргом до 01.05.2022, тобто фактично заявник просить відстрочити виконання рішення на вказану суму на строк, що є більшим, ніж один рік з моменту ухвалення рішення по справі (16.02.2021).

Відповідно до ч.5 ст. 331 ГПК України розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

З огляду на викладене, з урахуванням права на справедливий судовий розгляд, яке може бути порушене у випадку довготривалого невиконання рішення суду, ступінь вини боржника у виникненні боргу, дотримуючись балансу інтересів сторін заява про розстрочку виконання рішення суду задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 234, 331 ГПК України, господарський суд

УХВАЛИВ:

1. В задоволенні заяви Комунального підприємства «Миргородводоканал» Миргородської міської ради про розстрочку виконання судового рішення по справі №917/1988/20 відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно.

Ухвала може бути оскаржена до Східного апеляційного господарського суду в порядку і строки встановлені ст. 256 ГПК України.

Суддя І.І.Пушко