ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2021 року, м. Херсон, справа № 923/841/21

Господарський суд Херсонської області у складі судді Закуріна М. К., розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Арсенал-Пак»

до Приватного підприємства «Міраж»

про стягнення 33446,48 грн,

у с т а н о в и в:

Дії та аргументи Позивача

22.06.2021Товариство з обмеженою відповідальністю «Арсенал-Пак» звернулося з позовом до Приватного підприємства «Міраж» про стягнення 33 446,48 грн за договором поставки № 11/03/02 від 02.03.2020, а саме: 18 741,28грн основної заборгованості, 4 340,39 грн пені, 9 280,64 грн штрафу та 1 084,17 грн річних. Поряд з цим, Позивач заявив вимоги про компенсацію за рахунок Відповідача судових витрату сумі 2270 грн.

У якості обґрунтування власної позиції Позивач вказав, що:

- 02.03.2020 уклав з Відповідачем договір поставки № 11/03/02, за умовами якого зобов`язався поставити кондитерські вироби, а останній зобов`язався оплатити їх,

- за видатковими накладними № РН-0000303 від 03.09.2020 та № РН-0000365 від 23.10.2020 поставив Відповідачу товарна загальну суму 92 806,41 грн,

- актом звірки взаємних розрахунків від 31.08.2020 Відповідач підтвердив наявну заборгованість за іншими поставками у сумі 93 148,34 грн,

- у свою чергу, Відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань, вартість товару у повному обсязі не сплатив, у зв`язку з чим заборгував 18 741,29 грн,

- через наявність заборгованості ним нараховані 4 340,39 грн пені, 9 280,64 грн штрафу та 1 084,17 грн річних.

Процесуальні дії та рішення суду

Ухвалою від 24.06.2021 суд відкрив провадження у справі за правилами спрощеного провадження без повідомлення та виклику учасників справи. Цією ж ухвалою установив сторонам строки для подачі процесуальних заяв. Проте, Відповідач відзив на позов не надав.

При вирішенні питання порядку подачі доказів з метою їх подальшої оцінки при винесенні даного рішення, суд зазначає, що Позивач дотримався вимог частини 2 статті 80 Господарського процесуального кодексу України щодо подачі доказів разом із позовною заявою.

Суд також констатує, що сторони не заявили будь-які процесуальні клопотання.

Установлені судом обставини

02.03.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю «Арсенал-Пак», як Постачальник, та Приватне підприємство «Міраж», виступаюче у якості Покупця, уклали договір поставки № 11/03/02 (а.с.11-14), за умовами якого:

- Постачальник бере на себе зобов`язання поставити кондитерські вироби, а Покупець зобов`язується прийняти їх та сплатити певні грошові суми (пункт 1.1);

- найменування, кількість, ціна, загальна вартість товару зазначається сторонами в специфікаціях або у накладних, підписаних представниками обох сторін (пункт 2.1);

- загальна сума договору складає суму всіх накладних на товар, що був поставлений по договору (пункт 2.2);

- покупець зобов`язаний сплатити перші три партії товару по факту його відвантаження на складі Покупця, наступні поставки Покупець повинен сплатити не пізніше 14 календарного дня з дати поставки товару (пункт 4.1);

- датою оплати товару є дата зарахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника (пункт 4.2);

- у разі прострочення строків оплати товару Покупець зобов`язаний сплати пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення, від вартості неоплаченого в строк товару за кожний день прострочення (пункт 5.1);

- у разі прострочення строків оплати вартості товару більше ніж на 7 календарних днів Покупець додатково сплачує Постачальнику штраф у розмірі 10% від вартості неоплаченого в строк товару (пункт 5.3).

На виконання умов договору Позивач передав Відповідачу товар за видатковими накладними № РН-0000303 від 03.09.2020 на загальну суму 63 487,69 грн та № РН-0000365 від 23.10.2020 на загальну суму 29 318,72 грн. Всього на виконання умов договору Позивач поставив товар на загальну суму 92 806,41 грн.

Водночас, згідно з накладними на повернення № ВН-0000010 від 11.12.2020 на суму 3 831,07 грн та № ВН-0000011 від 11.12.2020 на суму 12 609,31 грн Відповідач повернув товар Позивачу на загальну суму 16 440,38 грн.

Таким чином, Позивач підтвердив поставку товару Відповідачу на загальну суму 76 366,03 грн.

31.08.2020 між сторонами складений акт звірки взаємних розрахунків, в якому відображено, що:

- станом на 01.07.2020 Відповідач мав заборгованість перед Позивачем у розмірі 52 838,02 грн,

- 03.07.2020 Позивач поставив Відповідачу за накладною РН-0000229 товар на загальну суму 117 160,51 грн,

- 31.08.2020 Відповідач повернув товар Позивачу на суму 11 427,05 грн,

- Відповідач сплатив Позивачу 65423,14 грн у період з 08.07.2020 по 14.08.2020,

- заборгованість Відповідача перед Позивачем складає 93 148,34 грн.

Отже, наданий Позивачем акт звірки взаємних розрахунків не охоплює поставку, яка здійснена за вказаними видатковими накладними № РН-0000303та № РН-0000365.

За обліковими даними Позивача Відповідач сплатив йому 150 773,09 грн у період з 11.09.2020 по 25.05.2021, а саме платіжними дорученнями: № 681 від 11.09.2020 на суму 2000 грн, № 689 від 14.09.2020 30 000 грн, № 710 від 21.09.2020 2 922,95 грн, № 772 від 19.10.2020 17 693,21 грн, № 807 від 28.10.2020 2 000 грн, № 831 від 09.11.2020 2 000 грн, № 849 від 12.11.2020 2 690,15 грн, № 856 від 16.11.2020 20 000 грн, № 923 від 16.12.2020 13 487,69 грн, № 961 від 24.12.2020 2 000 грн, № 1 від 04.01.2021 3 142,10 грн, № 15 від 06.01.2021 2 000 грн, № 34 від 18.01.2021 15 258,72 грн, № 72 від 02.02.2021 2 000 грн, № 84 від 08.02.2021 2 169,14 грн, № 99 від 15.02.2021 10 090,41 грн, № 137 від 04.03.2021 5 000 грн, № 166 від 15.03.2021 5 000 грн, № 170 від 16.03.2021 2 000 грн, № 194 від 22.03.2021 2 000 грн, № 200 від 24.03.2021 1 000 грн, № 215 від 30.03.2021 1318,72 грн, № 278 від 06.04.2021 1 000 грн, № 240 від 13.04.2021 1 000 грн, № 283 від 11.05.2021 1 000 грн, № 300 від 20.05.2021 1 000 грн, № 310 від 25.05.2021 1 000 грн.

З тексту вказаних платіжних доручень вбачається, що у розділі «Призначення платежу» у кожній з них вказана інформація про «оплату за кондитерські вироби згідно договору № 11/03/02 від 02.03.2020». Проте, в них відсутня інформація про оплату вартості товару поставленого за конкретною накладною.

З розрахунку заборгованості, який наведений у розрахунках пені та річних, слідує, що:

- за накладною № РН-000303 від 03.09.2020 заборгованість складала: 63 487,69 грн у період з 18.09.2020 по 10.12.2020, 60 889,34 грн з 11.12.2020 по 15.12.2020, 47 401,65 грн з 16.12.2020 по 23.12.2020, 45 401,65 з 24.12.2020 по 03.01.2021, 42 259,55 грн з 04.01.2021 по 05.01.2021, 40 259,55 грн з 06.01.2021 по 17.01.2021, 25 000,83 грн з 18.01.2021 по 01.02.2021, 23 000,83 грн з 02.02.2021 по 07.02.2021, 20 831,69 грн з 08.02.2021 по14.02.2021, 10 741,28 грн з 15.02.2021 по 03.03.2021, 5 741,28 грн з 04.03.2021 по 14.03.2021, 741,28 грн з 15.03.2021 по 15.03.2021,

- за накладною № РН-000365 від 23.10.2020 заборгованість складала: 29 318,72 грну період з 07.11.2020 по 15.03.2021, 28 060 грн з 16.03.2021 по 21.03.2021, 26 060 грн з 22.03.2021 по 23.03.2021, 25 060 грн з 24.03.2021 по 29.03.2021, 23 741,28 з 30.03.2021 по 05.04.2021, 22 741,28 з 06.04.2021 по 12.04.2021, 21 741,28 грн з 13.04.2021 по 07.05.2021.

У позові Позивач не вказав які конкретно суми та за якими платіжними дорученнями ним зараховувалися в оплату вартості поставленого товару.

28.01.2021 за вих. № 15/07 Позивач направив на адресу Відповідача вимогу щодо сплати заборгованості за товар, поставлений за видатковими накладними № РН-0000303 від 03.09.2020 та № РН-0000365 від 23.10.2020, та вказав, що заборгованість складає 54 319,55 грн.

16.02.2021 за вих. № 15/11 Позивач направив на адресу Відповідача претензію про стягнення заборгованості за поставлений за видатковими накладними № РН-0000303 від 03.09.2020 та № РН-0000365 від 23.10.2020 товар, та вказав, що заборгованість складає 40 060,01 грн.

За обліковими даними Позивача Відповідачем зобов`язання за договором поставки виконанні не у повному обсязі, оскільки станом на день звернення до суду основна заборгованість склала 18741,29 грн.

Оцінка суду установлених обставин на норм діючого законодавства

Щодо правової природи договору та договірних відносин з поставки

Установлені судом обставини наявності укладеного між сторонами договору, свідчать про виникнення між ними майново-господарських зобов`язань, у силу яких у відповідності до приписів статей 173, 174, 175 Господарського кодексу України одна сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони, а інша сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За частиною 1 статті 175 того ж Кодексу майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Зміст та умови договору, аналіз правовідносин та господарсько-договірних зобов`язань (майново-господарських зобов`язань у відповідності до частини 1 статті 179 ГК України), які виникли між сторонами на його підставі, з огляду на вказані правові положення, свідчать, що за своєю юридичною природою між ними укладений договір поставки.

Згідно з приписами частини 1 статті 265 ГК України за договором поставки одна сторона постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже, за умовами укладеного між сторонами договору Відповідач повинен був сплатити вартість отриманого товару не пізніше 14 календарного дня з дати поставки.

Відповідно до положень частини 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, якими згідно зі статтею 1 цього ж Закону є документи, які містять відомості про господарську операцію.

За частиною 2 названої статті 9 первинні та зведені документи повинні мати обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, оскільки являється технічним (фіксуючим) документом, що складається відповідальними особами сторін господарських правовідносин стосовно уже наявних операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин.

Таким чином, сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення господарської операції з поставки, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом. Проте, доказами наявних господарських правовідносин до моменту поставки за накладними № РН-0000303 від 03.09.2020 та № РН-0000365 від 23.10.2020 є платіжні доручення, наведені вище, за якими Відповідач здійснював оплату у сумі більшій, ніж поставка за цими накладними. Більш того, Відповідач не надав доказів, які б спростовували наявність договірних відносин до моменту поставки за названими видатковими накладними.

Відтак, суд висновує, що за наслідками зарахування Позивачем сплати Відповідачем 150 773,09 грн у період з 11.09.2020 по 25.05.2021 загальна сума заборгованості станом на час розгляду справи в суді складає 18 741,28 грн.

Суд установив, що розрахунки між сторонами здійснювалися без зазначення у платіжних дорученнях конкретної видаткової накладної, за якою проводилася оплата, а тому, з урахуванням наявних між сторонами попередніх правовідносин у межах цього ж договору, які вказані в акті звірки взаємних розрахунків, а також визначену ними суму заборгованості Відповідача станом на 31.08.2020 у розмірі 93 148,34 грн, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 534 ЦК України.

Так, за цією статтею у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання, 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка, 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

У договорі сторони не визначили іншого порядку, а тому зарахування сплачених Відповідачем названими платіжними дорученнями коштів в рахунок погашення заборгованості за період правовідносин, які передували видатковим накладним № РН-0000303 від 03.09.2020 та № РН-0000365 від 23.10.2020, є правомірним.

Проте, з наявних у справі розрахунків заборгованості слідує, що Позивач не виокремлював конкретні суми за платіжними дорученнями по відношенню до кожної з накладних, та фактично у розрахунках пені та річних навів суми заборгованості, які не підтверджені безпосередньою сплатою за кожним із платіжних доручень. Відсутність доказів послідовності зарахування сплачених коштів не впливає на загальну суму заборгованості, але впливає на правомірність визначення заборгованості на певну дату, тобто її існування у певному проміжку часу.

З наведеного суд приходить до висновку, що Позивач не довів наявність заборгованості Відповідача у сумах та періодах, які ним вказані у розрахунках пені та річних.

Статтею 193 ГК України встановлені загальні правила виконання господарських зобов`язань, за якими суб`єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору (частина 1); кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу (частина 2); не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань (частина 7).

Не дивлячись на взяті на себе зобов`язання Відповідач не здійснив оплату отриманого товару, чим порушив як умови укладеного договору, так і вказаних вище правових положень.

Окреслені у статті 193 ГК України правила та принципи господарювання, які корелюються із загальними засадами цивільного законодавства, вказаними у пункті 6 статті 3 ЦК України (справедливість та добросовісність) та засадами зобов`язань, визначеними у частині 3 статті 509 ЦК України (добросовісність, розумність, справедливість), означають, що цивільні права мають здійснюватися, а обов`язки виконуватися не тільки відповідно до їх призначення, а й справедливо та добросовісно, з урахуванням правил господарювання, з метою досягнення загальногосподарського інтересу.

У пункті 8.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 Суд надав правові висновки стосовно застосування вказаних правових положень та вказав, що ці принципи втілюються у нормах права та умовах договорів і регулюють конкретні ситуації таким чином, що кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки - захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

У даному контексті суд також зазначає, що безпосередньо сутність справедливості виражається у ментальних уявленнях, що є добро і зло, правда і неправда, а добросовісність означає необхідність сумлінної, чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав, а також дотримання належної турботливості і ставлення до процесу виконання зобов`язання з урахуванням захищених законодавством прав та інтересів іншої сторони.

Отже, зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання, мають ґрунтуватися на засадах добросовісності та справедливості; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, з урахуванням інтересів другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. І напроти, відсутність потрібної турботливості може вказувати на вину боржника, котра відіграє роль суб`єктивної умови відповідальності.

Водночас, суд не абсолютизує наведені принципи по відношенню до поведінки Відповідача, оскільки вона може бути наслідком не тільки суб`єктивних, але і об`єктивних причин. Проте, з огляду на положення статті 74 Господарського процесуального кодексу України він повинен довести наявність відповідних причин.

У свою чергу, Відповідач не надав доказів існування об`єктивних причин та обставин, які б вказували на вжиття ним усіх заходів, необхідних для належного виконання зобов`язання.

За таких обставин суд висновує, що Відповідач, допустивши несвоєчасну оплату вартості отриманого товару у сумі 18741,29 грн, порушив взяте на себе зобов`язання.

Щодо відповідальності за невиконання зобов`язань

Вирішуючи правомірність нарахованої та заявленої до стягнення пені у сумі 4 340,39 грн та штрафу у сумі 9 280,64 грн, суд зазначає, що згідно з частиною 1 статті 199 ГК України виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором, а за частинами 1 та 2 статті 217 ГК України такими санкціями є заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки, серед яких - застосування штрафних санкцій.

Так, згідно із частиною 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

В статті 549 ЦК України конкретизовано визначення таких штрафних санкцій, а саме за частиною 2 штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а за частиною 3, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Разом з тим, у відповідності до приписів частини 2 статті 551 того ж Кодексу, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

У пункті 5.1. договору сторони встановили можливість застосування пені у випадку прострочення строків оплати у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення, за кожен день прострочення платежів від суми простроченого платежу, а за пунктом 5.3. можливість нарахування штрафу у сумі 10 % від вартості несплаченого у строк товару при простроченні більш ніж на 7 календарних днів.

Таким чином, неустойка має безпосередню мету стимулювати боржника до виконання зобов`язання; за допомогою неустойки забезпечуються права кредитора шляхом створення таких умов, що підвищують рівень вірогідності виконання зобов`язання; неустойка стягується по факту невиконання чи неналежного виконання зобов`язання боржником, трансформуючись у такий спосіб у міру цивільно-правової відповідальності, неустойка стягується за період, який не може перевищувати шестимісячний строк з моменту невиконання зобов`язання.

У відповідності до частини 1статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Так, у даному контексті Позивач повинен довести не тільки підставу для нарахування пені, але й правильність їх розрахунку, включаючи суму заборгованості та відповідний період.

Проте, в розрахунках пені за кожною із накладних Позивач вказав на певні суми заборгованості, які існували у певні періоди, але доказів визначення цих сум відносно до кожного з періодів та кожної із накладних не надав. Наявність у справі платіжних доручень, за якими сплачувалася заборгованість, не вказує та не надає можливість суду самостійно здійснити визначення сум заборгованості станом на час початку кожного з періодів, оскільки у розрахунках між сторонами присутнє зарахування Позивачем частини сплаченої суми в рахунок погашення заборгованості за період, який виходить за межі поставки за накладними № РН-0000303 від 03.09.2020 та № РН-0000365 від 23.10.2020. Біль того, Позивач не надав доказів та не довів яким чином ним здійснювалося визначення заборгованості за кожною з накладних при умові, що Відповідач сплачував заборгованість без вказівки на конкретну накладну.

З огляду на недоведеність Позивачем правильності визначення сум заборгованості на початок кожного з періодів нарахування та періодів заборгованості нарахування пені у сумі 4 340,39 грн є неправомірним.

Щодо штрафу суд зазначає, що Позивач нарахував його на загальні суми поставок за кожною з накладних та зазначив, що Відповідач не виконав зобов`язання протягом 7 календарних днів.

Проте, Позивач не врахував при розрахунку, що частина товару була повернута за накладними № ВН-0000010 від 11.12.2020 на суму 3 831,07 грн та № ВН-0000011 від 11.12.2020 на суму 12 609,31 грн, а крім того Відповідач у період з 11.09.2020 по 09.11.2020 здійснював оплату платіжними дорученнями № 681 від 11.09.2020 на суму 2 000 грн, № 689 від 14.09.2020 30 000 грн, № 710 від 21.09.2020 2 922,95 грн, № 772 від 19.10.2020 17 693,21 грн, № 807 від 28.10.2020 2 000 грн, № 831 від 09.11.2020 2 000 грн. Відтак, за якими накладними та які суми були враховані за кожною з накладних ним не доведено.

Отже, Позивач не навів обґрунтованого розрахунку штрафу за кожною з накладних, а тому його нарахування є необґрунтованим.

Щодо відповідальності за невиконання грошового зобов`язання

Вирішуючи правомірність нарахованих та заявлених до стягнення річних у сумі 1084,17 грн, суд зазначає, що у відповідності до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій, є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

У відповідності до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Так, у даному контексті Позивач повинен довести не тільки підставу для нарахування річних, але й правильність їх розрахунку, включаючи суму заборгованості та відповідний період.

Проте, в розрахунках річних за кожною із накладних Позивач вказав на певні суми заборгованості, які існували у певні періоди, але доказів визначення цих сум відносно до кожного з періодів та кожної із накладних не надав. Як попередньо суд вказав, наявність у справі платіжних доручень, за якими сплачувалася заборгованість, не вказує та не надає можливість суду самостійно здійснити визначення сум заборгованості станом на час початку кожного з періодів, оскільки у розрахунках між сторонами присутнє зарахування Позивачем частини сплаченої суми в рахунок погашення заборгованості за період, який виходить за межі поставки за накладними № РН-0000303 від 03.09.2020 та № РН-0000365 від 23.10.2020. Біль того, Позивач не надав доказів та не довів яким чином ним здійснювалося визначення заборгованості за кожною з накладних при умові, що Відповідач сплачував заборгованість без вказівки на конкретну накладну.

З огляду на недоведеність Позивачем правильності визначення сум заборгованості на початок кожного з періодів нарахування та періодів заборгованості нарахування річних у сумі 1084,17 грн є неправомірним.

Висновки суду з предмету судового розгляду

На підставі викладеного, за результатами оцінки доказів, з урахуванням факту несплати 18 741,28 грн основної заборгованості у добровільному порядку, доведеністю Позивачем власних вимог, не спростування їх Відповідачем, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню у цих сумах. Натомість позовні вимоги про стягнення пені, штрафу та річних задоволенню не підлягають.

Розподіл судових витрат

Судовими витратами у даній справі є витрати Позивача на сплату судового збору відповідно до платіжного доручення № 94 від 14.06.2021 у сумі 2 270 грн, які згідно з приписами статті 129 ГПК України підлягають стягненню з Відповідача пропорційно задоволеним вимогам, а саме у сумі 1 271,88 грн, що складає 56,03 % (процентного співвідношення заявленої до стягнення суми та задоволеної судом).

Щодо направлення поштової кореспонденції

Частина 3 статті 120 та стаття 242 ГПК України зобов`язують суд здійснити направлення відповідного процесуального документа рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Проте за змістом наказу голови Господарського суду Херсонської області № 01.02-04/38 від 21.05.2021 в суді наявне неналежне фінансування на здійснення відправки кореспонденції, а тому направлення процесуальних документів вказаним способом унеможливлене.

З метою забезпечення прав учасників судового процесу на отримання інформації стосовно судового розгляду справи відправка поштової кореспонденції здійснюється судом електронною поштою на відповідні адреси сторін. Паперові копії направляються учасникам справи при наявності фінансування та відновленні направлення поштової кореспонденції в суді. Разом з цим, учасники справи можуть отримати паперові копії ухвали нарочно безпосередньо в суді.

На підставі вказаних правових норм та керуючись статтями 238, 240 ГПК України,

в и р і ш и в:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства «Міраж» (73000 м. Херсон, селище Антонівка, вул. Севастопольська, буд. 73-А; ідентифікаційний код 24755654) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Арсенал-Пак» (85113, Донецька область, м. Костянтинівка, вул. 6-го Вересня буд. 40-А; ідентифікаційний код 32401491) 18 741,28 грн основної заборгованості та 1 271,88 грн компенсації по сплаті судового збору.

3. В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.

4. Електронну копію рішення направити на електронні адреси сторін та поштовим зв`язком після виникнення фінансової можливості відправки.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя М.К. Закурін