УХВАЛА

30 червня 2021 року

м. Київ

Справа № 910/990/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кондратова І.Д. - головуючий, судді - Кібенко О.Р., Стратієнко Л.В.,

за участю секретаря судового засідання Коровай Л.В.,

представників учасників справи:

позивача - Новаковського П.М. (адвокат);

відповідача 2 - Столярчука І.В. (адвокат);

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Юнайтед»

на рішення Господарського суду міста Києва

(суддя Балац С.В.)

від 21.10.2020

та постанову Північного апеляційного господарського суду

(головуючий - Коробенко Г.П., судді: Кравчук Г.А., Козир Т.П.)

від 16.03.2021

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Юнайтед»

до 1. Благодійної організації «Благодійний фонд «Добробут ХХІ століття»

2. Вищого навчального закладу «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна»

про визнання договорів недійсними,

1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень

1.1. У січні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Юнайтед» (надалі - ТОВ «ФК «Юнайтед», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Благодійної організації «Благодійний фонд «Добробут ХХІ століття» (надалі - БО «БФ «Добробут ХХІ століття», відповідач 1) та Вищого навчального закладу «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» (надалі - Університет «Україна», відповідач 2) про визнання недійсними договору про пожертву (дарування) від 25.10.2017 та договору позички нежитлового приміщення від 25.10.2017 №25/10/2017.

1.2. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відчуження майна за договором пожертви з наступним одночасним переданням майна попередньому власнику в безоплатне користування за договором позички, а також передання цього майна в іпотеку особам, пов`язаним з керівником Університету «Україна» здійснене з єдиною метою - змінити юридичний статус майна, без бажання настання реальних наслідків, з метою унеможливлення звернення стягнення на майно боржника за кредитними договорами та задоволення вимог кредитора за рахунок боржника, який не виконує власні зобов`язання за договорами, що відповідно до положень статті 234 Цивільного кодексу України є підставою для визнання договору про пожертву недійсним.

Позивач вважає, що він як кредитор Університету «Україна» має безпосередню заінтересованість в майновому стані боржника, а саме в наявності в Університету «Україна» майна, на яке може бути звернено стягнення, а тому незаконне відчуження активів боржника шляхом укладення недійсних (фіктивних) правочинів щодо такого майна безпосередньо порушує право кредитора на повернення кредитних коштів та задоволення його вимог.

Договір позички є недійсним, як похідний від недійсного договору пожертви, у відповідності до положень статті 216 Цивільного кодексу України, оскільки БО «БФ «Добробут ХХІ століття» не могла набути у власність об`єкт нерухомості за фіктивним договором пожертви, а тому відповідно не могла передавати його в позичку за договором позички нежитлового приміщення від 25.10.2017 №25/10/2017.

1.3. У відзиві на позовну заяву відповідач 2 проти задоволення позовних вимог заперечував зазначаючи, що:

- у позовній заяві не обґрунтовано належним чином які саме права позивача порушені оскаржуваними договорами;

- позивачем обрано неефективний спосіб захисту, оскільки визнання недійсними оспорюваних договорів не призведе до відновлення такого права;

- позивач не набув прав кредитора в силу недотримання вимог статей 512 та 517 Цивільного кодексу України;

- позивач не є та ніколи не був іпотекодержателем будівлі, що розташована за адресою: м. Київ, вул. Львівська, буд. 23, корпус 2, оскільки вона не була предметом іпотеки за іпотечним договором;

- оспорювані правочини не є фіктивними в розумінні статті 234 Цивільного кодексу України, оскільки їх сторони намагалися досягти реального результату.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.10.2020 у справі № 910/990/20, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.03.2021, у задоволенні позову про визнання недійсними договору про пожертву (дарування) від 25.10.2017 та договору позички нежитлового приміщення від 25.10.2017 №25/10/2017 відмовлено.

2.2. Відмовляючи в задоволенні позову, суди виходили з того, що позивачем неправильно обраний спосіб захисту порушеного права, оскільки визнання недійсними оспорюваних договорів не призведе до припинення або поновлення порушеного права позивача, захист права позивача, як кредитора за укладеними між ним та відповідачем 2 кредитними договорами, вирішується у справі № 910/6648/18.

2.3. Суд апеляційної інстанції вказав, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що сторони оспорюваних ним договорів, діючи очевидно недобросовісно та зловживаючи правами на шкоду позивачу, як кредитору, мали спільний умисел на використання оспорюваних правочинів виключно з метою унеможливлення звернення стягнення на майно відповідача 2 за кредитними договорами та задоволення вимог кредитора за рахунок боржника, який не виконує власні зобов`язання за договорами.

2.4. Апеляційний господарський суд зазначив, що сама по собі формальна пов`язаність осіб правочину, зокрема в розумінні норм Податкового кодексу України, родинний зв`язок тощо, автоматично не свідчить про фіктивність правочину та не доводить існування мети зловживання правом на шкоду майновим інтересам третьої особи, як одного з ключових критеріїв фіктивності фраундаторного правочину.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу. Підстава (підстави) відкриття касаційного провадження

3.1. 08.04.2021 ТОВ «ФК «Юнайтед» звернулося з касаційною скаргою на судові рішення, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

3.2. Підставою касаційного оскарження скаржник зазначає пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме: неправильне застосування статей 15, 16, 204, 215, 234 Цивільного кодексу України, без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 439/212/14-ц та від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17 та від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 185/11584/19, від 10.03.2021 у справі № 389/2702/18, від 14.01.2020 у справі № 489/5148/18, від 14.07.2020 у справі № 754/2450/18.

3.3. У відзиві на касаційну скаргу відповідач 2 проти її задоволення заперечував, зазначаючи, що правовідносини у справах, на які посилається скаржник, є неподібними.

Позиція Верховного Суду

4.1. Згідно з п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

4.2. Здійснюючи попередній конституційний контроль щодо відповідності законопроєкту про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) вимогам статей 157 і 158 Конституції України, Конституційний Суд України зазначив, що "пропонована Законопроектом редакція пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України закріплює гарантії права на апеляційний перегляд справи, а також передбачає, що випадки касаційного оскарження судових рішень визначаються в законі" (абзац перший підпункту 3.6.3 підпункту 3.6 пункту 3 мотивувальної частини Висновку від 20 січня 2016 року N 1-в/2016). Конституційний Суд України виходив із того, що "особі має бути гарантовано право на перегляд її справи судом апеляційної інстанції. Після апеляційного розгляду справи сторони судового процесу можуть бути наділені правом оскаржити судові рішення першої та апеляційної інстанцій до суду касаційної інстанції у випадках, визначених законом, що сприятиме забезпеченню реалізації принципу верховенства права" (абзац другий підпункту 3.6.3 підпункту 3.6 пункту 3 мотивувальної частини Висновку від 20 січня 2016 року N 1-в/2016). У підсумку Конституційний Суд України дійшов висновку, що "пропонована Законопроектом редакція статті 129 Конституції України не передбачає скасування чи обмеження прав і свобод людини і громадянина" (абзац четвертий підпункту 3.6.3 підпункту 3.6 пункту 3 мотивувальної частини Висновку від 20 січня 2016 року N 1-в/2016).

4.3. Отже, за чинним конституційним правопорядком, що його визначено приписами пункту 14 частини першої статті 92, пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України, на рівні закону забезпечується право на апеляційний перегляд кожної справи, а право на касаційне оскарження судового рішення забезпечується лише в тих випадках, що їх визначив законодавець.

4.4. 15.01.2020 був прийнятий Закон України N 460-IX "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ".

4.5. Згідно з Пояснювальною запискою основною метою цього Закону є "комплексне врегулювання питань організації діяльності Верховного Суду задля виконання останнім основного свого завдання - забезпечення єдності та сталості судової практики. У зв`язку з цим запроваджено систему допуску та фільтрів для касаційного оскарження, передбачивши, що таке оскарження може мати місце у виключних випадках, коли потребує вирішення саме питання застосування норми матеріального та/або процесуального права, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

4.6. У постанові від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних "фільтрів" не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, можна стверджувати, що введення процесуальних "фільтрів" допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує право доступу до правосуддя (пункти 5.10, 5.16, 5.21).

4.7. У статті 287 Господарського процесуального кодексу України, якою регламентоване право касаційного оскарження, визначено перелік судових рішень, які підлягають касаційному оскарженню у господарському процесі, а також визначені підстави та випадки, коли касаційне оскарження допускається.

4.8. З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовуються правила статті 300 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частини 1 та 2).

4.9. Тобто суд касаційної інстанції розглядає справу в межах відкритого касаційного провадження в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і не має право здійснювати додаткову перевірку доказів.

4.10. Як вже зазначалось, касаційне провадження у справі відкрито відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

4.11. Наведене узгоджується із ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

4.12. Отже, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) відсутня постанова Верховного Суду про відступлення від такого висновку; (3) висновок стосується правовідносин, які є подібними.

4.13. Водночас, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі п.1 ч. 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, то у такому разі суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 296 цього Кодексу.

4.14. Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

4.15. Так, у постанові від 19.03.2021 у справі № 922/698/20 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, беручи до уваги свою попередню практику (див. ухвала від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19) зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет). А під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

4.16. Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що:

(1) правовідносини розуміються як різновид передбачених юридичними нормами чи зумовлених принципами права ідеологічних суспільних відносин, що встановлюються між суб`єктами права щодо об`єктів права на підставі юридичних фактів і виражаються у взаємних правах і обов`язках цих суб`єктів (пункт 17 ухвали від 15.06.2021 у справі № 212/7466/19 (провадження № 14-73цс21));

(2) подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 у справі № 925/3/7; пункт 40 постанови від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16; ухвала від 14.12.20218 у справі № 910/21267/16; ухвала від 20.05.2021 у справі № 904/6125/20; пункт 18 ухвали від 15.06.2021 у справі № 212/7466/19);

(3) під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 60 постанови від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц; пункт 6.30 постанови від 19.05.2020 у справі № 910/719/19; постанова від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц; постанова від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г).

4.17. Отже, подібність правовідносин може мати місце не лише у разі тотожності (аналогічності), тобто ідентичності (однаковості) суб`єктного, об`єктного і змістовного критеріїв, але також у разі їх схожості.

4.18. При цьому, слід виходити з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.

4.19. Відповідно, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив, тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мало місце подібні правовідносини.

4.20. Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду, як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

4.21. Проаналізувавши висновки, що викладені у постановах Верховного Суду, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції вважає, що вони стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі, що переглядається, з огляду на таке.

4.22. У справі № 439/212/14-ц за позовом фізичної особи ( ОСОБА_1 ) до реєстраційної служби районного управління юстиції, селищної ради та фізичної особи ( ОСОБА_2 ) про визнання незаконним та скасування рішення Підкамінської селищної ради Бродівського району Львівської області від 20.10.2010 № 322 «Про продаж земельної ділянки»; визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28.10.2010, укладеного між Підкамінською селищною радою Бродівського району Львівської області та ТОВ «Джерело»; визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08.05.2013, укладеного між ТОВ «Джерело» та позивачем; скасування свідоцтва про право власності; скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про часткове задоволення позовних вимог щодо визнання незаконним та скасування рішення селищної ради та щодо визнання недійсним договору купівлі - продажу земельної ділянки від 28.10.2010.

4.23. Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що на момент прийняття оспорюваного рішення селищної ради та укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, на зазначеній земельній ділянці перебували об`єкти нерухомості (насосна, водонапірна башта, водозабірна свердловина), які належать на праві власності трьом фізичним особам, у тому числі й позивачу, а сама земельна ділянка перебувала у правомірному користуванні зазначених осіб, тому Підкамінська селищна рада не мала права продавати цю земельну ділянку без з`ясування її правового статусу та забезпечення прав власників об`єктів нерухомого майна.

4.24. У справі № 439/212/14-ц викладено правову позицію, в якій зазначено, що наявність у позивача або третіх осіб права власності на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, стосовно якої заявлені вимоги до суб`єктів владних повноважень щодо незаконності їхніх дій чи бездіяльності, а також пред`явлення вимоги про визнання недійсним правочинів щодо земельної ділянки, виключає розгляд справи як публічно-правового спору судами адміністративної юрисдикції.

4.25. Велика Палата Верховного Суду вказала, що оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

4.26. У справі, що переглядається суди, відмовляючи в задоволенні позову, вказували на неправильно обраний спосіб захисту. Жодних висновків щодо наявності чи відсутності у позивача заінтересованості в оскаржуваних правочинах судами зроблено не було. Крім того, суд апеляційної інстанції проаналізувавши критерії недійсності фраудаторного правочину зазначив, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами стверджувані ним в заявленому позові обставини.

4.27. У справі № 369/11268/16-ц за позовом ТОВ «Банк Фамільний» до фізичних осіб, Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи спір про визнання договору дарування недійсним і скасування державної реєстрації права власності з тих підстав, що відповідач, відчужуючи нерухоме майно на користь своїх дітей, знав про судове рішення, яким було стягнуто з нього на користь банку борг, погодилась з рішенням судів попередніх інстанцій про задоволення позову.

4.28. Велика Палата Верховного Суду підтвердила висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 19.10.2016 (провадження № 6-1873цс16), від 23.08.2017 у справі № 306/2952/14-ц та від 09.09.2017 у справі № 359/1654/15-ц, щодо застосування статті 234 Цивільного кодексу України у спорах, що виникли з договорів дарування нерухомого майна, визначивши, що договір дарування нерухомого майна, укладений між близькими родичами з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, може бути визнано фіктивним на підставі статті 234 Цивільного кодексу України.

4.29. Окрім того, Велика Палата дійшла висновку, що особа вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 Цивільного кодексу України, так і інша, наприклад, передбачена статтею 228 Цивільного кодексу України.

4.30. У цивільній справі № 185/11584/19 за позовом кредитора (фізичної особи) до фізичних осіб, предметом спору було визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Також позивач просив визначити, що відповідачу 2 належить Ѕ частки у праві спільної сумісної власності подружжя на зазначене нерухоме майно. Позивач вважав, що оскаржувані договори дарування укладено відповідачами з метою уникнення виконання рішення суду про стягнення з відповідачів 1 та 2 на користь позивача боргу за договором позики та унеможливити звернення стягнення на нерухоме майно в рахунок погашення боргу.

4.31. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 18.03.2021 у справі № 185/11584/19 погодився з висновками судів про часткове задоволення позовних вимог щодо визнання договорів дарування недійсними на підставі статті 234 Цивільного кодексу України, оскільки відповідач 2 ( ОСОБА_3 ) за нотаріально посвідченою згодою відповідача 1 ( ОСОБА_4 ), укладаючи оспорювані договори дарування, безоплатно відчужила у такий спосіб належне їм на праві спільної сумісної власності нерухоме майно відповідачу 3 ( ОСОБА_5 ), ще до ухвалення судового рішення про стягнення з них ( ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ) боргового зобов`язання перед позивачем, яке виникло з договору позики від 25 лютого 2018 року на суму 850 000 грн, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , тобто відповідачі відчужили спірне майно на той момент, коли у ОСОБА_4 вже виникло вказане боргове зобов`язання та це зобов`язання було простроченим.

4.32. Суд касаційної інстанції у справі № 185/11584/19 вказав, що при укладенні оспорюваних правочинів воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому судового рішення про стягнення грошових коштів з відповідача 1, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, обґрунтовано визнав ці правочини (договори дарування) недійсними на підставі статті 234 Цивільного кодексу України.

4.33. У справі № 489/5148/18 розглядалися вимоги кредитора (фізичної особи) до фізичних осіб про визнання недійсними договорів дарування та зобов`язання вчинити дії. Позивач стверджував, що оскаржувані договори є фіктивними, оскільки укладені між близькими особами з метою уникнення виконання рішення про стягнення на його користь коштів за договором позики.

4.34. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 14.01.2020 у справі № 489/5148/18, застосувавши норми статей 202, 203, 215, 234, 717 Цивільного кодексу України та врахувавши висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц, дійшов висновку, що при укладенні оспорюваних правочинів воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами, дії сторін вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховування майна від звернення стягнення при виконанні в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів з відповідача 1. Тобто, правова мета оспорюваних договорів дарування була іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочинами (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі).

4.35. У справі № 754/2450/18 сторонами були фізичні особи, а предметом спору - визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартир. В обґрунтування позовних вимог, позивач стверджував, що відчуження квартири відбулося під час дії обтяження на неї.

4.36. У постанові від 14.07.2020 у справі № 754/2450/18 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду, застосувавши норми статей 202, 203, 215, 234, 717 Цивільного кодексу України, погодився з висновком апеляційного господарського суду, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

4.37. Суд касаційної інстанції вказав, що апеляційний суд обґрунтовано визнав недійсними оспорювані правочини на підставі статті 234 Цивільного кодексу України, оскільки при укладенні оспорюваних правочинів воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів.

4.38. Тобто, у справах №369/11268/16-ц, №185/11584/19, №489/5148/18, №754/2450/18 висновки суду касаційної інстанції щодо ознак фраудаторних правочинів зроблені у спорах, де кредиторами оскаржувались договори (дарування, купівлі-продажу) про відчуження безпосередньо боржником - фізичною особою належного йому майна на користь близьких родичів. З огляду на сукупність встановлених судами фактичних обставин у вказаних справах суди, застосовуючи статтю 234 Цивільного кодексу України дійшли висновків, що воля сторін при укладенні оспорюваних правочинів не відповідала зовнішньому її прояву.

4.39. У справі, що переглядається, суди встановили, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами недобросовісність та зловживання відповідачами своїми правами при укладенні оспорюваних договорів. Відмовляючи в задоволенні позову суди попередніх інстанцій, крім висновків про неправильно обраний спосіб захисту, також вказали, що позивачем не доведено, що волевиявлення відповідачів було спрямоване на свідоме зловживання правом на шкоду іншій особі.

4.40. При цьому, у справі № 910/6648/18, на яку посилались суди попередніх інстанцій, було встановлено, що ТОВ «ФК «Юнайтед» набув право вимоги лише за кредитними договорами, за іпотечним договором право вимоги перейшло до іншої юридичної особи. Тобто, судом у справі № 910/6648/18 встановлено, що зобов`язання Університету «Україна» перед ТОВ «ФК «Юнайтед» не були забезпечені іпотекою.

4.41. За таких обставин, у справах №369/11268/16-ц, №185/11584/19, №489/5148/18, №754/2450/18 та справі, що переглядається правовідносини не є подібними, оскільки суди дійшли висновків щодо наявності чи відсутності ознак фіктивного правочину з огляду на встановлені фактичні обставини у конкретній справі.

4.42. У справі № 389/2702/18 банк звернувся до фізичних осіб з позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування запису про державну реєстрацію права власності.

4.43. В обґрунтування позовних вимог він стверджував, що укладений між відповідачами договір купівлі-продажу носить фіктивний характер, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, та з метою уникнути виконання в майбутньому за рахунок предмету договору (земельної ділянки) судового рішення у справі № 756/217/15-ц про стягнення заборгованості.

4.44. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду, застосувавши норми статей 202, 203, 204, 234 Цивільного кодексу України, погодився з рішенням судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позову та вказав, що позивачем не надано доказів вчинення фіктивного правочину, зокрема, на підтвердження умислу відповідачів на укладення договору купівлі-продажу без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися.

4.45. Тобто висновки, які зроблені у справі № 389/2702/18 не суперечать висновкам, зробленим судами попередніх інстанцій у справі, що переглядається.

4.46. У справі № 910/7547/17, що переглядалась об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, предметом спору була вимога щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень.

4.47. Позовні вимоги мотивовані тим, що оспорюваний правочин в силу статті 234 Цивільного кодексу України є фіктивним, тобто вчинений без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювались, зокрема, відповідач ухилився від здійснення оплати за договором, а позивач не вимагав від відповідача цієї оплати та не вчиняв інших дій з метою стягнення вартості проданого майна за договором, а мав намір уникнути звернення стягнення на майно та грошові кошти, як оплату за це майно, в рахунок погашення заборгованості за кредитом, і обидві сторони діяли з умислом, що згідно зі статтями 203, 215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання договору недійсним.

4.48. За наслідками розгляду справи № 910/7547/17 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду залишила в силі рішення суду про відмову в задоволенні позову та вказала про відсутність підстав для визнання недійсним договору купівлі - продажу нежитлових приміщень, оскільки позов про визнання недійсним договору поданий позивачем, який є стороною цього правочину, що за його ж твердженням було вчинено з метою уникнення звернення стягнення на майно, не підлягає задоволенню як такий, що спрямований на одержання судового захисту права, яким особа зловжила.

4.49. У справі № 910/7547/17 суд касаційної інстанції зазначив, що стверджувані позивачем та встановлені судами обставини вказують на те, що оспорюваний договір може бути кваліфікований як правочин, який не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, проте саме позивач є особою, яка зловживаючи своїм правом власника вільно розпорядитися належним йому майном, може мати негативні наслідки такого зловживання, які полягатимуть, зокрема, у відмові суду захистити це право.

4.50. У справі, що переглядається, обставин того, що оспорювані правочини не були спрямовані на реальне настання обумовлених ними правових наслідків судами попередніх інстанцій встановлено не було, а тому посилання на необхідність врахування правових висновків, викладених у постанові від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17 є безпідставним. Крім того, відповідно до частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні чи постанові суду чи відхилені ним.

4.51. У справі № 904/2979/20 за позовом ТОВ «Серединецьке» до ТОВ «Агротек» та ТОВ «ТД «Армада ЛТД» предметом спору було визнання недійсним укладеного відповідачами договору поруки.

4.52. Позовні вимоги обґрунтовані фіктивністю оспорюваного договору, який, за твердженням позивача, укладався не з метою настання реальних наслідків, а з метою приховати справжні наміри його сторін - змінити територіальну юрисдикцію (підсудність) пред`явлення позову про стягнення заборгованості за укладеним ТОВ «Серединецьке» (лізингоодержувач) та ТОВ «Агротек» (лізингодавець) договором фінансового лізингу 16.03.2015 № 16АФ-15, а також іншими укладеними договорами поруки, на Господарський суд Дніпропетровської області (за місцезнаходженням ТОВ «Торговий дім «Армада ЛТД»).

4.53. Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20 вказала, що за позовом боржника договір поруки може бути визнано недійсним, якщо буде доведено, що він порушує його права чи законні інтереси чи буде доведено зловмисну домовленість кредитора з поручителем діяти на шкоду боржникові.

4.54. При розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення.

4.55. При застосуванні приписів статті 234 Цивільного кодексу України у вирішенні питання щодо того, чи наявні наміри сторін договору поруки щодо створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, несуттєве, часткове виконання (в порівнянні з розміром основного зобов`язання) поручителем своїх обов`язків за договором поруки не завжди свідчить про те, що оспорюваний правочин не є фіктивним, цей факт потрібно оцінювати у сукупності з іншими встановленими судами обставинами, на які посилається заінтересована особа.

4.56. Суд касаційної інстанції, погодившись з рішеннями судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову, вказав, що ТОВ «Серединецьке» не довело наявності цивільно-правового інтересу у визнанні недійсним оспорюваного договору поруки.

4.57. Водночас у справі, що розглядається, позивачем не було доведено, що оспорювані правочини порушують його права чи законні інтереси, як і не було доведено зловмисну домовленість відповідачів діяти на шкоду кредиторові.

4.58. У справі № 910/8357/18 предметом спору було визнання недійсним договору поруки від 20.10.2016.

4.59. Позовні вимоги обґрунтовано приписами статті 234 Цивільного кодексу України з посиланням на вчинення відповідачами правочину без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювались, оскільки внаслідок укладення спірного договору поруки від 20.10.2016 ціленаправлено створено штучну кредиторську заборгованість у обсязі, достатньому для реалізації процедури фіктивного банкрутства, з метою подальшого ухилення від виконання кредитних зобов`язань перед позивачем зі сплати кредитних коштів.

4.60. Суди першої та апеляційної інстанцій, відмовляючи в задоволенні позову вказали, що позивач не довів наявність підстав для визнання правочину недійсним, оскільки договір поруки від 20.10.2016 відповідачами укладено на підставі вільного волевиявлення та з погодженням відповідних істотних умов такого договору. Крім того суди вказали, що у разі відкриття відносно відповідача 2 провадження у справі про банкрутство, позивач вправі захистити свої права відповідно до положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

4.61. Верховний Суд не погодився з такими висновками з огляду на те, що на момент перегляду цієї справи в касаційному порядку щодо відповідача 2 здійснюється провадження у справі про банкрутство № 908/1152/18, відтак розгляд заявлених вимог до нього має здійснюватись з урахуванням введеного в дію Кодексу України з процедур банкрутства.

4.62. Суд касаційної інстанції скасував рішення судів першої та апеляційної інстанції та направив справу на новий розгляд до Господарського суду Запорізької області, у проваджені якого перебуває справа про банкрутство № 908/1152/18. Так, у постанові від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18 Верховний Суд вказав, що під час нового розгляду господарському суду необхідно вжити всі передбачені законом заходи для всебічного, повного і об`єктивного встановлення обставин справи, прав і обов`язків сторін, зокрема, визначити, чи діяли відповідачі добросовісно та розумно, чи не мали наміру, реалізуючи власні повноваження, завдати шкоди позивачу.

4.63. Тобто у справі № 910/8357/18 суд касаційної інстанції вказав, за яких обставин правочин набуває ознак фраудаторного та які саме обставини потрібно встановити судам для правильного вирішення спору. В той час, як у справі, що переглядається, суди вказали, що сама по собі формальна пов`язаність осіб правочину, зокрема в розумінні норм Податкового кодексу України, родинний зв`язок тощо, автоматично не свідчить про фіктивність правочину та не доводить існування в осіб відповідної мети зловживання правом на шкоду майновим інтересам третьої особи, як одного з ключових критеріїв фіктивності фраундаторного правочину.

4.64. Тобто, у вказаних справах та у справі, яка переглядається, обставини, що формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, не можна визнати подібними з огляду на встановлення судами попередніх інстанцій у цих справах інших фактичних обставин, які вплинули на прийняття відповідних рішень при вирішенні спору.

4.65. Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

4.66. З огляду на підстави звернення з касаційною скаргою, а також враховуючи те, що аналіз висновків, зроблених у рішеннях судів попередніх інстанцій, що оскаржується, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, і ці висновки не є різними за своїм змістом, а зроблені судами з урахуванням інших фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій у кожній справі, які формують зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення, що не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними, колегія суддів дійшла висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Юнайтед» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.03.2021 у справі № 910/990/20 на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 234, 235, пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Юнайтед» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.03.2021 у справі № 910/990/20 закрити.

2. Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її оголошення та не підлягає оскарженню.

Головуючий І. Кондратова

Судді О. Кібенко

Л. Стратієнко