ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.07.2021м. ДніпроСправа № 904/2104/19 (904/5270/21)
Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Владимиренко І.В. за участю секретаря судового засідання Сечиної Ю.Ю., розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Індастріал Сервіс Компані", м. Дніпро

до Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат" (51925, Дніпропетровська область, м. Кам`янське, вул. Соборна, 18-б, )

про стягнення заборгованості за договором підряду №19-0448-02 від 17.04.2019 р., інфляційних втрат та 3% річних

Представники:

від позивача представник Смірнов А.А., ордер АЕ № 1075083 від 08.06.21р.

від відповідача представник Терехова О.О., дов. № 140 від 20.10.20р.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Індастріал Сервіс Компані" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат" про стягнення інфляційних втрат у розмірі 209 510,96 грн. та 3% річних у розмірі 45 904,40 грн. за договором підряду №19-0448-02 від 17.04.2019 р. Також у позовній заяві позивач просить суд стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 3 831,24 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 11 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконання відповідачем зобов`язань за договором підряду №19-0448-02 від 17.04.2019 р. в частині своєчасної оплати виконаних робіт.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 31.05.2021, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання, яке відбудеться 08.06.2021 о 12:20год. Викликано у судове засідання повноважних представників сторін, визнавши їх явку обов`язковою. До засідання подати: позивачу - відповідь на відзив відповідача (у разі його отримання - до дня першого підготовчого засідання), складену відповідно до вимог ст. 166 Господарського процесуального кодексу України, документальне і нормативне обґрунтування викладених доводів; докази направлення копії відповіді на відзив відповідачу; оригінали документів, доданих до заяви (для огляду в судовому засіданні); відповідачу: - відповідно до ст. 165 Господарського процесуального кодексу України відзив на позовну заяву і всі письмові докази, що підтверджують заперечення проти позову протягом 15 днів з дня отримання ухвали про відкриття; одночасно надіслати позивачу, докази такого направлення надати суду до початку підготовчого засідання - заперечення на відповідь на відзив (у разі її отримання - до дня першого підготовчого засідання), складене відповідно до вимог ст. 167 Господарського процесуального кодексу України, документальне і нормативне обґрунтування викладених доводів; докази направлення копії заперечення позивачу; сторонам: - належним чином засвідчені копії документів на підтвердження процесуальних повноважень їх представників відповідно до вимог, передбачених статтею 60 Господарського процесуального кодексу України (оригінали надати для огляду в судове засідання).

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 08.06.2021 усне клопотання представника Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат" про відкладення розгляду справи задоволено. Відкладено підготовче судове засідання на 07.07.2021 року о 12:00 год. Викликано у судове засідання повноважних представників сторін, визнавши їх явку обов`язковою. До засідання подати: позивачу - відповідь на відзив відповідача (у разі його отримання - до дня першого підготовчого засідання), складену відповідно до вимог ст. 166 Господарського процесуального кодексу України, документальне і нормативне обґрунтування викладених доводів; докази направлення копії відповіді на відзив відповідачу; оригінали документів, доданих до заяви (для огляду в судовому засіданні); відповідачу: - відповідно до ст. 165 Господарського процесуального кодексу України відзив на позовну заяву і всі письмові докази, що підтверджують заперечення проти позову протягом 15 днів з дня отримання ухвали про відкриття; одночасно надіслати позивачу, докази такого направлення надати суду до початку підготовчого засідання - заперечення на відповідь на відзив (у разі її отримання - до дня першого підготовчого засідання), складене відповідно до вимог ст. 167 Господарського процесуального кодексу України, документальне і нормативне обґрунтування викладених доводів; докази направлення копії заперечення позивачу.

25.06.2021 представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечував. Судом відзив прийнято до відома.

05.07.2021 представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якій заперечував проти тверджень відповідача, викладених у відзиві на позов, та просив суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Судом відповідь на відзив прийнята до відома.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 07.07.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 20.07.2021 о 12:00год. Явку у судове засідання повноважних представників учасників судового процесу визнано обов`язковою.

20.07.2021 в судове засідання з`явились представники позивача та відповідача.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

При розгляді справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

В порядку ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 20.07.2021р. оголошені вступна та резолютивна частини судового рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши надані докази в їх сукупності, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

17.04.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю Індастріал Сервіс Компані (Виконавець) та Публічним акціонерним товариством Дніпровський металургійний комбінат (Замовник) укладений Договір № 19-0448-02 від 17.04.2019 р., за умовами якого Виконавець зобов`язався виконувати роботи по вивантаженню, очищенню, підготовці вагонів під навантаження та здавання на вантажних фронтах Замовника, а Замовник зобов`язався прийняти та оплатити вартість виконаних робіт згідно з цінами, які вказані у специфікації, яка є невід`ємною частиною даного Договору (Додаток № 1).

Пунктом 5.3 Договору встановлено, що оплата робіт за даним Договором здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Виконавця протягом 30 календарних днів з моменту підписання Сторонами акту приймання-передачі виконаних робіт за відповідний місяць.

Відповідно до п.5.4. Договору датою оплати вартості виконаних робіт вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунку Замовника.

У випадку порушення строку оплати виконаних Робіт Замовник сплачує Виконавцю пеню у розмірі 0,01% від несплаченої суми за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який нараховується пеня (п.8.2. Договору).

Пунктом 6.1. Договору встановлено, що факт виконання Роботи підтверджується актом приймання-передачі виконаних Робіт, який підписується уповноваженими представниками Замовника та Виконавця та скріплюється печатками Сторін. Форма акту визначена в Додатку №4 до даного Договору.

Акт приймання-передачі виконаних робіт за звітний місяць Виконавець зобов`язаний надати Замовнику не пізніше 1-го числа місяця, наступного за звітним (п.6.2 Договору).

До акту додаються рахунок та розшифровка за видами виконаних робіт з відображенням кількості розвантажених вагонів, найменування та кількості розвантаженого вантажу на підставі звітів, які оформляються представником Замовника і підписуються представником Виконавця кожну зміну на вантажних фронтах. За умови відсутності зауважень до виконання Роботи з боку Замовника він розглядає та підписує акт не пізніше 2-го числа місяця, наступного за звітним (п.6.3. Договору).

Згідно умов укладеного між сторонами Договору № 19-0448-02 від 17.04.2019 р. в травні-червні 2019 р. позивач виконував, а відповідач приймав роботи вивантаження, очищення, підготовки вагонів під навантаження та здавання на вантажних фронтах Замовника, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами виконаних робіт № 83 від 31.05.2019р. на суму 1 374 150,22 грн. та № 93 від 30.06.2019 р. на суму 1 190 524,99грн., які підписані уповноваженими представниками позивача та відповідача без заперечень та скріпленні печатками сторін (а.с.73,74).

Загальна вартість виконаних позивачем та прийнятих відповідачем робіт у травні-червні 2019 р. складає 2 564 675,21 грн.

Враховуючи умови п.5.3. Договору, строк оплати робіт, є таким, що настав: за актом виконаних робіт № 83 від 31.05.2019р. на суму 1 374 150,22 грн. 01.07.2019; за актом виконаних робіт № 93 від 30.06.2019 р. на суму 1 190 524,99грн. 30.07.2019.

У встановлений п.5.3 Договору 30-ти денний строк з моменту підписання Сторонами акту приймання-передачі виконаних робіт, відповідач оплату виконаних позивачем робіт в сумі 2 564 675,21 грн. не здійснив.

В зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором підряду №19-0448-02 від 17.04.2019 в частині оплати виконаних робіт, позивач 09.10.2020 року звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором підряду №19-0448-02 від 17.04.2019 року у розмірі 2 564 675,21 грн., 25 252,26 грн. пені за період з 09.10.2019 по 30.01.2020, 56 648,26 грн. інфляційних втрат за період з серпня 2019 по серпень 2020 та 94 809,45 грн. 3% річних за період з 02.07.2019 по 07.10.2020.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 16.02.2021 у справі №904/2104/19 (904/5521/20) позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "ДНІПРОВСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ КОМБІНАТ" (51925, Дніпропетровська область, м. Кам`янське, вул. Соборна, 18-Б; ідентифікаційний номер юридичної особи 05393043) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНДАСТРІАЛ СЕРВІС КОМПАНІ" (49033, м. Дніпро, вул.152-ї дивізії, буд.3, оф.238, ідентифікаційний номер юридичної особи 38844819) суму основного боргу у розмірі 2 564 675,21 грн., пеню у розмірі 25 252,26 грн., інфляційні втрати у розмірі 56 648,26 грн., 3% річних у розмірі 94 809,45 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 41 120,77 грн. В частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 16000,00 грн. та витрат по сплаті судового збору у розмірі 411,23 грн. відмовлено.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 11.05.2021 у справі №904/2104/19 (904/5521/20) у задоволенні апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат" відмовлено, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.02.2021 у справі №904/2104/19 (904/5521/20) залишено без змін.

Отже, загальний розмір заборгованості стягнутої рішенням суду у справі №904/2104/19 (904/5521/20) складає 2 786 505,95 грн.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.02.2021 у справі №904/2104/19 (904/5521/20) було фактично виконано відповідачем 14.05.2021, що підтверджується платіжним дорученням № 10427 від 14.05.2021р. на суму 2 786 505,95 грн.

Позивач вважає, що оскільки відповідачем суму заборгованості у повному обсязі сплачено лише 14.05.2021, тому є підстави для стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат нарахованих на суму заборгованості за період невиконання зобов`язання боржником рішення суду.

Таким чином, ТОВ "ІНДАСТРІАЛ СЕРВІС КОМПАНІ" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з ПАТ "ДНІПРОВСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ КОМБІНАТ" інфляційних втрат у розмірі 209 510,96 грн. за період з жовтня 2020 по квітень 2021 та 3% річних у розмірі 45 904,40 грн. за період з 08.10.2020 по 13.05.2021, нарахованих в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму заборгованості відповідача, стягнутої рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 16.02.2021 у справі №904/2104/19 (904/5521/20).

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.02.2021 у справі №904/2104/19 (904/5521/20) набрало законної сили в порядку, визначеному законодавством, і встановлені в них обставини не підлягають доведенню згідно ч. 4 ст. 75 ГПК України, якою визначено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У зв`язку з викладеними обставинами, позивачем на суму заборгованості стягнутої рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 16.02.2021 у справі №904/2104/19 (904/5521/20) донараховано 3% річних та інфляційні втрати за період з 08.10.2020 по 13.05.2021 (тобто до дати фактичної сплати боргу), стягнення яких є предметом спору у даній справі.

Приймаючи рішення господарський суд виходив з наступного.

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту.

Статтею 530 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Стаття 599 Цивільного кодексу України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Порушенням зобов`язання, відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

При цьому чинне законодавство не пов`язує припинення грошового зобов`язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми, або з відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення. Оскільки стягнення боргу за рішенням суду не є належним виконанням грошового зобов`язання, то до фактичного перерахування грошових коштів позивачу або зміни способу виконання рішення грошове зобов`язання не втрачає свого правового статусу, не змінює походження та підстав виникнення і не припиняється.

У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, стягувач (кредитор) вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження щодо його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Наявність рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.02.2021 у справі №904/2104/19 (904/5521/20), не звільняло відповідача як боржника від відповідальності за несвоєчасне невиконання грошового зобов`язання за договором підряду №19-0448-02 від 17.04.2019, а також не позбавляє права позивача як кредитора на отримання коштів, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, за період прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання за вказаним договором.

На підставі ст. 625 ЦК України, позивач нарахував відповідачу інфляційні втрати у розмірі 209 510,96 грн. за період з жовтня 2020 по квітень 2021 та 3% річних у розмірі 45904,40 грн. за період з 08.10.2020 по 13.05.2021, тобто до дати фактичної сплати боргу.

Щодо нарахування інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до листа Верховного Суду України від 03.04.1997 №62-97 при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць; тому умовно слід вважати, що сума, яка внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

Так, п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" встановлено, що згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

З врахуванням викладеного, інфляційні втрати, що підлягають до стягнення за період з жовтня 2020 по квітень 2021 складають 209 510,96 грн.

Перевіривши за розрахунок 3% річних, нарахованих на суму основного боргу у розмірі 2 564 675,21 грн. грн. за період з 08.10.2020 по 13.05.2021, судом встановлено, що розмір 3% річних становить 45 904,40 грн.

Водночас у відзиві на позовну заяву, відповідач заперечував проти нарахованих 3% річних у розмірі 45 904,40 грн., просив суд про обмеження розміру процентів, нарахованих позивачем від суми прострочення відповідно до ч.2 ст. 625 ЦКУ сумами таких процентів, які вже раніше присуджені господарським, судом Дніпропетровської області при ухвалені рішення від 16.02.2021 у справі 904/2104/19 (904/5521/20) та відмовити у стягненні 45 904,40 грн. додатково нарахованих 3 % річних за період з 08.10.2021 по 13.05.2021 з цих підстав.

В обґрунтування своїх заперечень щодо нарахованих до стягнення 3% річних відповідач зазначив, що подання цього позову є результатом усвідомленого зловживання. позивачем своїм цивільним правом з неправомірною метою додаткового збагачення за рахунок відповідача, що на переконання відповідача, є підставою для відмови у позові згідно ч.3 ст.16 Цивільного кодексу України в частині стягнення 3 % річних від суми основного боргу за Договором за період з 08.10.2021 по 13.05.2021 в розмірі 45 904,40 грн.

Відповідач стверджує, що позивач набув право звернутись до суду за захистом свого порушеного права шляхом заявлення вимог про стягнення заборгованості за Договором ще 02.07.2019 року (щодо першого платежу) та з 31.07.2019 (щодо другого платежу). Жодних обставин, які об`єктивно перешкоджали позивачу своєчасно звернутись до суду із позовом про стягнення простроченої заборгованості за договором, не існувало, протилежного Позивачем не доведено.

Відповідач вважає, що позивач безпідставно, необґрунтовано зволікав із зверненням до суду з вимогою про стягнення простроченої заборгованості за Договором, заявивши такий позов до суду лише 08.10.2020 року, тобто через 1 рік 5 місяців з моменту виникнення простроченої заборгованості (справа № 904/2104/19 (904/5521/20).

Крім того, відповідач зазначив, що у зв`язку з ухиленням позивача від своєчасного вжиття заходів задля відновленого порушеного, позивач власною усвідомленою суб`єктивною поведінкою фактично створив передумови для суттєвого збільшення суми стягнення з відповідача інфляційних нарахування та 3-х % річних від суми боргу за період з 01.01.2020 до 13.05.2021. На думку відповідача, сума штучного збільшення позивачем нарахувань інфляційних втрат та 3% річних від суми боргу за договором, що вже була стягнута судом у справі № 904/2104/19 (904/5521/20) та дозаявлена до стягнення у даній справі за період з 01.01.2020 по 13.05.2021 (499 днів прострочення) року склала: інфляційне збільшення 256 767,19 грн., з яких 209 510,96 грн. заявлено до стягнення у цьому позові за період з 08.10.2020 по 13.05.2021; 3% річних від суми основного боргу 104 976,02 грн., з яких 45 904,40 грн. заявлено до стягнення у цьому позові за період з 08.10.2020 по 13.05.2021.

З урахуванням наведених обставин, відповідач вважає, що позивач при формальній зовнішньо правомірній реалізації свого суб`єктивне право на звернення до суду допустив зловживання правом, використавши своє право на судовий захист всупереч призначенню та соціальній функції цього права, допустивши недобросовісну реалізацію такого права, що заподіяло шкоду інтересам відповідача, оскільки призвело до виникнення формального правового обов`язку відповідача сплатити на користь позивача додатково 361 743,21 грн. збільшення сими основного боргу за період прострочення з 01.01.2020 по 13.05.2021, якого могло б не виникнути, якби позивач у спірних правовідносинах діяв по відношенню до відповідача добросовісно, справедливо та розумно, без навмисних зволікань та ігнорування вимог відповідача.

За наведених обставин відповідач вважає наявними правові підстави для відмови у задоволенні позову в частині стягнення 3 % річних від суми основного борги за договором за період з 08.10.2021 по 13.05.2021 в розмірі 45 904,40 грн.

Стосовно наведеного відповідачем у відзиві на позов, суд зазначає наступне.

Згідно з усталеною судовою практикою нарахування на суму боргу трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Отже, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді стягнення трьох процентів річних не є санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та у отриманні компенсації від боржника.

Аналіз положень статті 614 ЦК України дає підстави для висновку про те, що, установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов`язання, ЦК України покладає на неї обов`язок довести відсутність своєї вини.

Особа звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов`язання. Вирішуючи питання про наявність вини як умови застосування відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, слід ураховувати особливість правової природи цієї відповідальності.

Таким чином, для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання згідно зі статті 617 ЦК України, статті 218 Господарського кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, повинна довести: 1) наявність обставин непереборної сили; 2) їх надзвичайний характер; 3) неможливість попередити за даних умов завдання шкоди; 4) причинний зв`язок між цими обставинами і понесеними збитками.

Окрім того, повинен бути наявним елемент неможливості переборення особою перешкоди або її наслідків (альтернативне виконання).

Відтак, для звільнення від відповідальності сторона також повинна довести неможливість альтернативного виконання зобов`язання.

Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним коштами, належними до сплати кредиторові, ці суми нараховуються незалежно від вини боржника.

Вказане правило ґрунтується на засадах справедливості й виходить із неприпустимості безпідставного збереження коштів однією стороною зобов`язання за рахунок іншої.

Матеріальне становище учасників цивільного обороту схильне до змін, тому не виключено, що боржник, який не може виконати грошового зобов`язання зараз, зможе виконати його пізніше.

Оскільки кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобов`язання (наприклад унаслідок відсутності в боржника грошей та інших підстав) не звільняє його від відповідальності.

Верховним Судом у постанові від 01.10.2020 у справі № 904/5610/19 викладено висновок, щодо застосування статті 614 ЦК України у кореляції зі статтею 625 ЦК України. Наявність невиконаного грошового зобов`язання за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору щодо обов`язку сплатити грошове зобов`язання, не звільняє боржника від відповідальності за його невиконання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за час прострочення.

Отже, доводи відповідача про відсутність його вини у простроченні сплати боргу за договором не впливають на правову визначеність цього спору, враховуючи, що стягнення трьох процентів річних, передбачених статтею 625 ЦК України не є санкцією, а носить компенсаційний характер заходів відповідальності.

Одночасно з цим суд вважає безпідставними посилання відповідача на зловживання. позивачем своїм цивільним правом щодо необґрунтованого зволікання із зверненням до суду з вимогою про стягнення простроченої заборгованості за договором, оскільки право кожного на судовий захист своїх прав та інтересів гарантується Конституцією України.

При цьому звернення до суду може здійснюватися у межах встановленого строку, який у господарському судочинстві визначений як строк позовної давності.

Право на розгляд справи означає право особи звернутися за захистом до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. Обов`язковою умовою дотримання цього права є те, що особі має бути забезпечена можливість реалізації зазначених прав без будь-яких обмежень, перешкод чи ускладнень.

Можливість людини без перепон одержати судовий захист є головним змістовним аспектом поняття доступу до правосуддя.

Позивач скориставшись своїм правом звернувся за захистом своїх прав та інтересів у межах строку для звернення до суду та у передбаченому законом порядку.

За викладених обставин суд не вбачає підстав для відмови у задоволенні позову в частині стягнення 3 % річних від суми основного борги за договором за період з 08.10.2021 по 13.05.2021 в розмірі 45 904,40 грн.

Одночасно з цим суд зазначає, що відповідач у відзиві на позов вказував на те, що оцінюючи майнові наслідки, які наступили для сторін за результатами господарських взаємовідносин між позивачем та відповідачем, зокрема те, що позивачем не доведено, що ним понесено будь-які збитки, майнові втрати через тимчасову затримку виконання грошових зобов`язань з боку відповідача; ПАТ «ДМК» перебуває у процедурі банкрутства, є фінансово неспроможним здійснювати розрахунки з усіма кредиторами в повному обсязі, у зв`язку з чим збільшення боргу відповідача перед позивачем за рахунок нарахувань на суму основного боргу за ст. 625 ЦКУ має прямим наслідком зменшення суми коштів, яка може бути направлена на погашення боргу перед іншими кредиторами, що пов`язано із недостатністю фінансових надходжень відповідача порівняно із обсягом грошових зобов`язань перед кредиторами. Тобто в умовах банкрутства відповідача, його фінансової неспроможності виконувати грошові зобов`язання перед всіма кредиторами в повному обсязі, позивач здійснює додаткове стягнення нарахувань за ст. 625 ЦК України з відповідача фактично за рахунок майнових інтересів інших кредиторів відповідача.

Посилаючись на правову позицію викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 та з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, за певних умов відповідач просив суд зменшити розмір процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

Суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Відповідно до частини першої статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Суд також зауважує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 викладена правова позиція, щодо права суду зменшувати розмір процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України. Так, у вище вказаному пункті зазначене таке: «з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності, передбачених статтею 625 ЦК України у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника».

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд, може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Суд зазначає, що конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання за договором, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність), мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності, має правове значення під час вирішення питання щодо застосування частини третьої статті 511 ЦК України, статті 233 ГК України (щодо права суду зменшувати розмір процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України).

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі №910/4590/19 зобов`язання зі сплати трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату трьох процентів річних є додатковою до основної вимогою. Отже, вимогу про сплату трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України слід розглядати як додаткову щодо вимоги про сплату основного зобов`язання.

Суд враховує також і те, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд, може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Вирішуючи питання про зменшення розміру 3% річних, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені.

Загальними засадами цивільного законодавства згідно зі статтею 3 Цивільного кодексу України є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.

Господарський суд об`єктивно повинен комплексно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) тощо.

При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обставин справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Вирішуючи питання про зменшення нарахованої відповідачу річних, суд враховує, що відповідачем у повному обсязі сплачено 3% річних в сумі 94 809,45 грн. за рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 16.02.2021 у справі №904/2104/19 (904/5521/20).

Також суд приймає до уваги твердження відповідача про те, що ПАТ «ДМК» перебуває у процедурі банкрутства, є фінансово неспроможним здійснювати розрахунки з усіма кредиторами в повному обсязі, у зв`язку з чим збільшення боргу відповідача перед позивачем за рахунок нарахувань на суму основного боргу за ст. 625 ЦКУ має прямим наслідком зменшення суми коштів, яка може бути направлена на погашення боргу перед іншими кредиторами, що пов`язано із недостатністю фінансових надходжень відповідача порівняно із обсягом грошових зобов`язань перед кредиторами.

Встановивши наведені обставини, суд дійшов висновку, що зменшення заявлених до стягнення річних на 50% забезпечить дотримання справедливого балансу інтересів обох сторін.

За таких обставин, суд прийшов до висновку про можливість зменшення заявлених до стягнення річних на 50%, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 22 952,20 грн.

Статтею 129 Конституції України визначено принципи рівності усіх учасників процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, як одні з основних засад судочинства.

Отже, будь-яке рішення господарського суду повинно прийматися з дотриманням цих принципів, які виражені також у статтях Господарського процесуального кодексу України.

Згідно статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

За частиною 2 статті 74 Господарського процесуального кодексу України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (частина 4 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

Обов`язок доказування, а отже, і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників справи, однак, не позбавляє суд, у випадку, передбаченому статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, витребувати у сторони ті чи інші докази.

На підставі статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

З огляду на викладене, суд задовольняє позовні вимоги позивача шляхом стягнення з відповідача суми інфляційних втрат у розмірі 209 510,96 грн. та 3% річних у розмірі 22 952,20 грн.

Щодо розподілу витрат по сплаті судового збору, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що у прохальній частині позовної заяви позивач просив суд стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 3 831,24 грн.

На підтвердження сплати судового збору позивачем подано до суду платіжне доручення №1156 від 26.05.2021 на суму 3 831,24грн.

Стосовно цього суд зазначає, що сума судового збору за подання до суду позову про стягнення 255 415,36 грн. повинна була складати 3 831,23 грн.

За таких обставин та відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, втрати зі сплати судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 3831,23 грн.

При розподілі сум судового збору суд враховує, що судовий збір у разі зменшення судом розміру відсотків річних покладається на відповідача без урахування зменшення цих сум.

При цьому враховуючи, що переплата судового збору складає 00,01 грн. (3831,24 грн. - 3831,23 грн.), суд роз`яснює позивачу право на звернення до суду з відповідним клопотанням про повернення зайво сплаченого судового збору у розмірі 00,01 грн., у відповідності до ст. 7 Закону України "Про судовий збір".

Також, у позовній заяві позивач просив суд стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11 000 грн.

При цьому, відповідач у відзиві на позов заперечував проти заявленого позивачем розміру на оплату послуг адвоката та просив суд про зменшення суми витрат на професійну правничу допомогу до розміру 3000,00 грн.

Оцінюючи доводи сторін та наявні у справі докази, господарський суд приходить до наступних висновків.

За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 ГПК України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ГПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості; ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).

Згідно зі статтею 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 ГПК України).

У відповідності до ч.5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до приписів ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Враховуючи викладене вище, ціна позову, необґрунтованість розміру заявлених витрат, а також те, що вирішення справи не могло вплинути на репутацію позивача та відсутність будь-якого публічного інтересу, як до процесу розгляду справи так і до результату її вирішення, враховуються судом при вирішення питання щодо розміру стягнення витрат на професійну правову допомогу.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 ГПК України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 ГПК України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Аналогічна правова позиція наведена Верховним Судом у постанові від 29.04.2020 р. у справі № 920/13/19.

Верховний Суд у постанові від 08.04.2020 по справі № 922/2685/19 зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З матеріалів справи вбачається, що 17.05.2021 р. між позивачем (Замовник) та адвокатським бюро Смірнов та партнери (Виконавець) було укладено Договір №1-1 про надання юридичних послуг, відповідно до умов якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, виконавець зобов`язався протягом строку, зазначеного у Договорі, надати замовнику професійну правничу допомогу юридичні послуги, а замовник зобов`язується оплатити такі послуги.

Згідно п.1.2 Договору №1-1 наведена детальна інформація щодо послуг, які надаються за цим Договором:

- підготовка та подання до Господарського суду Дніпропетровської області позовної заяви про стягнення збитків від інфляції, 3% річних за договором підряду №19-0448-02 від 17.04.2019 за актами від 31.05.2020 року № 83, від 30.06.2019 року № 93;

- підготовка, складення та подання відповіді на відзив, клопотань інших процесуальних документів;

- представництво Замовника в судових засіданнях в судах.

Згідно п.2.2 Договору №1-1 якість послуг, що надаються, повинна відповідати максимально високим професійним стандартам, що звичайно ставляться до юридичних послуг у відповідному напрямку/галузі права та забезпечити всебічний і повний захист інтересів замовника.

Пунктом 3.2. Договору №1-1 визначено, що загальна вартість послуг за цим Договором включає в себе витрати Виконавця, пов`язані із наданням послуг за Договором та складає 11000,00 грн., що дорівнює 1000,00 грн. за 1 годину.

Згідно з п.3.4 договору №1-1 до вартості послуг Виконавця включено усі витрати, понесені у зв`язку виконанням цього Договору, такі як судовий збір за подання позовної заяви, за подання апеляційної скарги (у разі необхідності), за подання касаційної скарги, кур`єрські послуги, канцелярські витрати, телефонні переговори, інтернет, послуги пошти, фотокопіювання, переклад та інші (далі технічні витрат), та не входять транспортні витрати поза межами міста Дніпра, які оплачуються додатково.

Оплата вартості послуг здійснюється банківським переказом коштів або іншим способом на рахунок виконавця в наступному порядку: у вигляді попередньої оплати 11 000, 00 грн. перед поданням позовної заяви (п. 4.1. договору).

25.05.2021 між позивачем та адвокатським бюро Смірнов та партнери було підписано акт №1 приймання-передачі наданих юридичних послуг (правничої допомоги) на суму 4 000 грн., а також звіт від 25.05.2021 про надані послуги згідно з цим актом.

За змістом акту №1 від 25.05.2021 та звіту від 25.05.2021, адвокатське бюро Смірнов та партнери надало, а позивач прийняв наступну професійну правничу допомогу:

- вивчення документів, здійснення розрахунку заборгованості, санкцій, тощо, підготовка та подання до Господарського суду Дніпропетровської області позовної заяви про стягнення збитків від інфляції, 3% річних за договором підряду №19-0448-02 від 17.04.2019 за актами від 31.05.2020 року № 83, від 30.06.2019 року № 93, підготовка додатків до позовної заяви; кількість часу 4 години; сума 4000 грн.;

Доказів надання позивачу професійної допомоги, адвокатським бюро Смірнов та партнери на суму 7000 грн., матеріали справи не містять.

На оплату професійної допомоги, адвокатським бюро Смірнов та партнери було виставлено позивачу рахунок фактуру №17-05/1 від 17.05.2021 на суму 11 000 грн., який було оплачено позивачем відповідно до платіжного доручення №1139 від 24.05.2021 на суму 11 000 грн.

Відповідач заперечував проти заявленого позивачем розміру оплат послуг адвоката та просив суд зменшити суми витрат на професійну правничу допомогу до 3 000, 00 грн., в обґрунтування свого клопотання відповідача послався на те, що поданий у цій справі позов є похідним від раніше вже вирішеного господарського спору у справі № 904/2104/19 (904/5521/20), за результатами розгляду якого судом було вирішено спір між сторонами щодо дійсної суми основного боргу, стягнуто суму основного боргу, пеню, 3 % річних та інфляційне збільшення за період з дати виникнення прострочення по 07.10.2020 р. При цьому під час розгляду справи № 904/2104/19 (904/5521/20) представником позивача також був адвокат Смірнов А.А., який достеменно обізнаний про фактичні обставини. Відповідач стверджує, що оскільки правова позиція позивача щодо стягнення 3% річних та інфляційного збільшення вже була сформована адвокатом Смірновим А.А. під час розгляду основного спору у справі № 904/2104/19 (904/5521/20), тому підготовка позову у цій справі не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи, адже, адвокат був обізнаний з позицією Позивача та з фактичними обставинами спору; нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося; доказів додаткового комплексного та усестороннього вивчення юридичної природи спірних правовідносин не надано та з матеріалів справи не вбачається; доводи позивача ґрунтуються, зокрема на рішенні господарського суду Дніпропетровської області у справі № 904/2104/19 (904/5521/20).

На підставі викладеного відповідача вважає, що наведений у акті та звіті обсяг витраченого адвокатом часу на фактично вже надані позивачу юридичні послуги є документально не підтвердженим, завищеним, очевидно неспівмірним із складністю цієї справи, фактично затраченим адвокатом часом на надання таких послуг), відповідно вимоги позивача не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Суд зазначає, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок іншої сторони має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

При цьому суд не заперечує право адвоката та його довірителя на таку оцінку вартості та необхідності наданих послуг, але оцінює дані обставини з точки зору можливості покладення таких витрат на іншу сторону по справі (позивача).

З огляду на предмет та фактичний обсяг даної справи цей спір для кваліфікованого юриста є спором незначної складності, відноситься до категорії спорів, що виникають у зв`язку із неналежним виконанням договору, розрахунки 3% річних та інфляційних втрат є нескладними. У спорах такого характеру судова практика є сталою.

Крім того, спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України. Великої кількості законів та підзаконних нормативних актів, які підлягають дослідженню адвокатом і застосуванню, спірні правовідносини не передбачають.

Таким чином, суд вважає, що адвокатом необґрунтовано завищено час та суму на надання послуг позивачу, оскільки справа є нескладною та ідентичною аналогічним категоріям справ, що розглядаються судом.

Крім того, згідно наданих позивачем доказів, адвокатом фактично було надано позивачу послуги адвоката лише на суму 4 000,00 грн., тому за відсутності доказів фактичного надання послуг на залишок попередньої оплати у розмірі 7 000,00 грн., відсутні правові підстави для стягнення цих сум з відповідача, оскільки ці витрати не підтвердженні фактичним наданням послуг адвоката на суму 7 000,00 грн.

З огляду на вищенаведені обставини, господарський суд погоджується із доводами відповідача щодо наявності підстав для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу та вважає за необхідне стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн.

Керуючись ст. 2, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Індастріал Сервіс Компані" до Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат" про стягнення інфляційних втрат у розмірі 209 510,96 грн. та 3% річних у розмірі 45 904,40 грн. за договором підряду №19-0448-02 від 17.04.2019 р. задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "ДНІПРОВСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ КОМБІНАТ" (51925, Дніпропетровська область, м. Кам`янське, вул. Соборна, 18-Б; ідентифікаційний номер юридичної особи 05393043) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНДАСТРІАЛ СЕРВІС КОМПАНІ" (49033, м. Дніпро, вул.152-ї дивізії, буд.3, оф.238, ідентифікаційний номер юридичної особи 38844819) інфляційні втрати у розмірі 209 510,96 грн., 3% річних у розмірі 22 952,20 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 3831,23 грн.

В частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 22 952,20 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн. відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили у відповідності до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення суду може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 21.07.2021р.

Суддя І.В. Владимиренко