Господарський суд Рівненської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" липня 2021 р. м. Рівне Справа № 918/139/21

Господарський суд Рівненської області у складі судді Качура А.М.,

розглянув матеріали справи

за позовом: фізичної особи - підприємця Каспрука Костянтина Сергійовича

до відповідача: фізичної особи - підприємця Самсонюка Сергія Анатолійовича

про: усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном

секретар судового засідання: Коваль С.М.;

представники:

від позивача: Твердий М.К.;

від відповідача: Левченко К.В.;

СУТЬ СПОРУ

Фізична особа - підприємець Каспрук Костянтин Сергійович звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом до фізичної особи - підприємця Самсонюка Сергія Анатолійовича про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, в якому позивач просить суд:

"Усунути фізичній особі - підприємцю Каспруку Костянтину Сергійовичу перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, яким є 1) частина будівлі трансформаторної підстанції ТП-457, літ. Е-1 по вул. Тувинських Добровольців, 17 у м. Рівне, що складає ідеальну її частку у розмірі 19/100 або 8,3 кв. м площі її приміщення, та 2) електрообладнання у цій ТП, шляхом зобов`язання відповідача передати йому комплект ключів від вхідних дверей будівлі трансформаторної підстанції та зобов`язання не чинити йому перешкод у здійсненні технічного контролю, технологічного обслуговування, ремонту та заміни належного йому електрообладнання на свій розсуд".

Стислий виклад позицій сторін

Позовні вимоги аргументовані вчиненням відповідачем як співвласником майна (частка 81/100) протиправної поведінки у вигляді перешкод позивачу як іншому співвласнику майна (частка 19/100) шляхом не допуску останнього до належного йому майна, що в свою чергу порушує права позивача щодо користування та розпорядження таким майном у його господарській діяльності.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву, який ухвалою суду від 30 березня 2021 року залишено без розгляду.

Процесуальні дії у справі

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 26 лютого 2021 року відкрито провадження у справі №918/139/21, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 16 березня 2021 року.

Ухвалою суду від 13 березня 2021 року підготовче засідання відкладено на 30 березня 2021 року.

25 березня 2021 року відповідачем подано відзив на позов а також клопотання про закриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 30 березня 2021 року відзиві відповідача залишено без розгляду, підготовче засідання відкладено на 06 квітня 2021 року.

06 квітня 2021 року позивачем подано пояснення.

Ухвалою суду від 06 квітня 2021 року закрито провадження у справі №918/139/21.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач звернувся до апеляційного суду зі скаргою на ухвалу суду від 06 квітня 2021 року.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 25 травня 2021 року апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Каспрука Костянтина Сергійовича задоволено, ухвалу Господарського суду Рівненської області від 06 квітня 2021 року у справі №918/139/21 скасовано, справу №918/139/21 передано на розгляд до Господарського суду Рівненської області.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, суддю Качура А.М. визначено як головуючого суддю переданої на розгляд судової справи №918/139/21.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 14 червня 2021 року прийнято справу №918/139/21 до свого провадження, підготовче засідання призначено на 06 липня 2021 року. Вказаною ухвалою суд запропонував відповідачу надати відзив на позов та встановив строк для такої процесуальної дії до 06 липня 2021 року.

06 липня 2021 року позивачем подано заяву про долучення доказів.

20 липня 2021 року позивачем подано заяву, у відповідності до якої позивач обґрунтовує неможливість подання вказаних доказів у установлений законом строк з тих причин, що вказані докази були отримані у розпорядження позивача після звернення позивача до суду.

Крім того позивач просить суд визнати поважними причини пропуску встановленого судом строку подання додаткової відповіді позивача на відзив відповідача на позов в цій справі та продовжити його, а також позивач просив суд долучити до матеріалів справи документи надані суду заявою від 06 червня 2021 року.

Щодо вказаної заяви суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з положеннями статті 80 Господарського процесуального кодексу України (далі -ГПК України), учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Частиною 8 статті 80 ГПК України встановлено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Частиною 9 статті 80 ГПК України встановлено, що копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

У своїх письмових запереченнях поданих 27 липня 2021 року відповідач вказав, що вказані докази були надані представнику відповідача безпосередньо перед судовим засіданням 20 липня 2021 року.

Таким чином суд робить висновок, що відповідач на стадії підготовчого провадження отримав у своє розпорядження надані позивачем докази. Крім того оскільки позивач обґрунтував неможливість їх подання разом з позовною заявою (вказані докази на час подання позову не перебували у розпорядженні позивача), вказані докази приймаються судом до розгляду.

Ухвалою суду від 06 липня 2021 року підготовче засідання відкладено на 20 липня 2021 року.

20 липня 2021 року відповідачем подано клопотання про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

20 липня 2021 року відповідачем подано клопотання про зупинення провадження у справі.

Ухвалою суду від 20 липня 2021 року в задоволенні клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору відмовлено, в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі відмовлено, закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті на 27 липня 2021 року.

В судовому засіданні позивачем подано тези виступу представника позивача у судових дебатах.

В судовому засідання представник позивача підтримав позов.

В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав.

МОТИВИ СУДУ ПРИ ПРИЙНЯТТІ РІШЕННЯ

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлено наступне.

10 серпня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Водограй-Продукт" (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) було укладено договір купівлі - продажу частки трансформаторної підстанції, у відповідності до якого продавець передав у власність покупцю 1/2 частку №4, загальною площею 8,3 кв.м., що становить 19/100 ідеальну частку від літ. "Т-1" будівлі трансформаторної підстанції ТП-457 як самостійний об`єкт у складі будівель та споруд , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та обладнання згідно з переліком.

Відповідно до пункту 3 згаданого договору, продаж вчинено за 16 050,00 грн., з яких 7 400,00 грн. - ціна частки нерухомості, а 8 650,00 грн. - ціна обладнання.

За умовами пункту 5 договору покупець здійснює за свій рахунок утримання частки трансформаторної підстанції, а також бере участь відповідно до займаної площі у витратах, пов`язаних із санітарним та технічним обслуговуванням та ремонтом частки будівлі.

На виконання вказаного правочину продавець передав, а покупець прийняв обумовлений договором об`єкт цивільних правовідносин, про що складено відповідний акт.

Як видно із витягу про державну реєстрацію прав, виданого Комунальним підприємством Рівненське міське бюро технічної інвентаризації за №35261041 (номер запису: 200-10014 в книзі 27) - 22.08.2012 року проведено державну реєстрацію права власності за Каспруком Костянтином Сергійовичем на будівлю трансформаторної підстанції ТП-457 (літ. Т-1) за адресою: АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу ВРТ № 654428 р. № 2351 від 10.08.2020 року.

Таким чином, суд встановив, що на підставі вказаного вище правочину ОСОБА_1 володіє часткою 19/100 у праві спільної часткової власності на будівлю трансформаторної підстанції ТП-457 (літ. Т-1) за адресою: АДРЕСА_1 .

Як видно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 11 лютого 2020 року проведено державну реєстрацію права власності на 81/100 будівлі трансформаторної підстанції ТП-457, літ. Т-1 загальною площею 42,5 кв. м. за адресою АДРЕСА_1 за Самсонюком Сергієм Анатолійовичем на підставі нотаріально посвідченого договору дарування нежитлового приміщення серія та номер 223 від 11 лютого 2020 року.

Таким чином, суд встановив, що ОСОБА_2 із 11 лютого 2020 року володіє 81/100 частки будівлі трансформаторної підстанції ТП-457 (літ. Т-1) за адресою: м. Рівне, вул. Тувинських добровольців, буд. 17. А отже позивач та відповідач є співвласниками нерухомого майна, що належить їм на праві спільної часткової власності.

Позивач зазначає, що належне йому майно, а саме 19/100 частки будівлі трансформаторної підстанції ТП-457 (літ. Т-1) за адресою: м. Рівне, вул. Тувинських добровольців, буд. 17 він використовує у своїй підприємницькій діяльності. На підтвердження чого позивач додав до позовної заяви договір на постачання електричної енергії № 270046724 укладений ним (як споживачем) із ПАТ "АЕС Рівнеобленерго" (як постачальником), додатком до якого є перелік об`єктів і точок обліку споживача - цехи по розливу безалкогольних напоїв за адресою Тув. Добровольців, 17, місце встановлення РУ-0,4кВ ТП-457, тарифна група промисловість до 750 кВА.

Позивач вказує, що відповідач чинить йому перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном, яке позивач використовує у підприємницькій діяльності. Зокрема позивач стверджує, що не може потрапити до спірного приміщення, оскільки у нього відсутні ключі від вхідних дверей будівлі трансформаторної підстанції.

В обґрунтування позову позивач вказує, що у зв`язку з припиненням електропостачання до одного з приміщень позивач замовив проведення технічного огляду електрообладнання ТП у ТОВ "Технік".

Згідно з актом ТОВ "Технік" від 03 грудня 2020 року по об`єкту: ТП - 457, РУ-0,4кВ щит ЩО-70, рубильник РПС підключення живлення електрообладнання ФОП Каспрук К.С. за адресою: м. Рівне, вул. Тувинських Добровольців встановлено дефекти, та надано рекомендації щодо їх усунення, та зазначено можливі наслідки невиконання рекомендацій.

04 грудня 2020 року між позивачем та ТОВ "Технік" було укладено договір щодо виконання ремонтних робіт ЩО 0,4кВ РУ-0,4кВ ТП 457.

07 грудня 2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою в якій зазначив, що у зв`язку з аварійною ситуацією та необхідністю проведення термінових ремонтних робіт у нежитловому приміщенні № 3 ТП-457 за адресою м. Рівне, вул. Тувинських Добровольців, 17 необхідним є надання доступу до обладнання, власником якого є заявник, працівникам ТОВ "ТЕХНІК".

Позивач вказує, що відповідач усно заявляє що не допустить позивача до трансформаторної підстанції, а для допуску вимагає передати йому у власність належні позивачу частину ТП та обладнання.

Згідно з листом ТОВ "Технік" від 02 квітня 2021 року адресованого позивачу, вказане товариство зазначило, що приступити до виконання робіт передбачених договором не має змоги через не допуск працівників ТОВ "Технік" у вказане приміщення.

Згідно з листом ТОВ "Технік" від 15 квітня 2021 року адресованого позивачу, вказане товариство зазначило, що повторно приступити до виконання робіт передбачених договором не має змоги через не допуск працівників ТОВ "Технік" у вказане приміщення та незгоду на їх здійснення працівниками з боку Самсонюка Анатолія Петровича, батька та представника іншого співвласника ТП-457 по вул. Тувинських Добровольців 17 у м. Рівне Самсонюка Сергія Анатолійовича. У зв`язку з викладеним ТОВ "Технік" запропоновано припинити ді укладеного 04 грудня 2020 року договору та вирішити спір між співвласниками ТП-457.

Позивач надав заяву що адресована начальнику Рівненського міськрайонного управління ГУ ДСНС України Рівненської області у якій позивач просив здійснити інспекцію ТП - 457 по вул. Тувинських Добровольців 17 у м. Рівне як об`єкта підвищеної небезпеки.

У відповідь на вказану заяву Рівненським міськрайонним управлінням ГУ ДСНС України Рівненської області надано позивачу лист про те, що із виходом на місце обстеження 27 квітня 2021 року за вказаною адресою поспілкуватися з відповідачем чи його представником (який встановив вхідний замок на двері ТП-457) виявилось неможливим.

Крім того позивачем надано заяви адресовані начальнику Рівненського РВП ГУНП України в Рівненській області та начальнику патрульної поліції Рівненської області про забезпечення правопорядку та усунення перешкод для доступу до приміщення ТП-457 по вул. Тувинських добровольців 17.

У червні 2021 року Департаментом патрульної поліції в Рівненській області надано відповідь, відповідно до якої вказано, що події які вказані позивачем в його заяві носять господарський характер, та відносяться до компетенції суду.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів сторін

З наведених обставин видно, що спірні правовідносини є за своїм змістом є позадоговірними та стосуються правовідносин щодо права власності.

Спірний характер правовідносин базується на тому, що позивач вважає свої права порушеними через недопущення його відповідачем до майна, що перебуває у спільній частковій власності позивача та відповідача. Позивач стверджує, що приміщення перебуває в його володінні, користуванні та розпорядженні на законних підставах, однак відповідач чинить перешкоди у реалізації таких прав шляхом позбавлення безперешкодного доступу до майна, яке належить йому на праві спільної часткової власності.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Згідно з приписами статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу (статті 318 ЦК України). Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Згідно з нормами статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує.

Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом (стаття 320 ЦК України).

Як визначено положеннями статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Суд встановив, що на підставі правочину позивач набув у власність частку трансформаторної підстанції 1/2 частку №4, загальною площею 8,3 кв.м., що становить 19/100 ідеальну частку від літ. "Т-1" будівлі трансформаторної підстанції ТП-457 як самостійний об`єкт у складі будівель та споруд, що знаходиться за адресою: м. Рівне, вул. Тувинських добровольців 17 та обладнання згідно з переліком.

Необхідно зауважити, що положеннями частини 2 статті 328 ЦК України встановлено презумпцію правомірності набуття права власності, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Отже, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

Суд враховує положення статті 177 ЦК України, за якими частка у праві спільної власності є об`єктом цивільних прав.

Відповідно до положень статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Суд також встановив, що 22.08.2012 року проведено державну реєстрацію права власності за Каспруком Костянтином Сергійовичем на будівлю трансформаторної підстанції ТП-457 (літ. Т-1) за адресою: АДРЕСА_1 , відтак ОСОБА_1 володіє 19/100 частки будівлі трансформаторної підстанції ТП-457 (літ. Т-1) за адресою: м. Рівне, вул. Тувинських добровольців, буд. 17.

Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. В даному випадку необхідно розуміти, що правомочність користування - це заснована на законі можливість вилучення корисних властивостей речі для задоволення потреб власника чи інших осіб. Крізь призму обставин цього спору суд ураховує, що користування приміщенням передбачає можливість отримання певних корисних властивостей такого майна, а саме: можливість перебувати у приміщенні, доступ до приміщення, можливість користувача розміщувати у приміщенні своє майно, спроможність здійснювати у приміщенні певний вид діяльності, можливість здійснювати огляд, обслуговування та ремонт обладнання, що знаходиться у приміщенні тощо.

Згідно з нормами статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

А отже спільна власність є різновидом права власності, що ускладнена множинністю суб`єктів. Крім того, специфіка правовідносин спільної власності полягає в єдності об`єкта права власності відносно зазначеної множинності суб`єктів такого права.

Суд встановив, що згідно з даними з витягів з державних реєстрів будівля трансформаторної підстанції ТП-457, літ. Т, що знаходиться за адресою: м. Рівне , вул. тувинських Добровольців 17 належить позивачу та відповідачу на праві спільної часткової власності, розміри часток визначені.

Статтею 356 ЦК України встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Частиною 3 вказаної статті передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

В процесі розгляду спору суд встановив, що з огляду на необхідність проведення ремонтних робіт обладнання позивача, що знаходиться в приміщенні трансформаторної підстанції, яка належить позивачу на праві спільної часткової власності, позивач звернувся до відповідача з листом в якому зазначив про вказану необхідність. А проте позивач не має доступу до приміщення, оскільки на вхідних дверях знаходиться замок. Водночас інший співвласник (відповідач) не надав позивачу ключі від вхідних дверей спірної будівлі, що позбавляє позивача змоги вільно володіти та користування належним йому майном.

Статтею 322 ЦК України встановлено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Про стверджувані позивачем обставини щодо наявності перешкод у користуванні майном свідчить зокрема листування позивача. Так листування позивача з товариством, яке за замовленням позивача повинне було здійснити ремонтні роботи стосовно обладнання, свідчить про те, що працівників цього товариства не було допущено до спірної будівлі. Крім того, згідно з листом ГУ ДСУ з Надзвичайних ситуацій у Рівненській області, обстеження приміщення яке належить сторонам у справі не виявилося можливим з огляду на наявність на дверях замка.

Суд зауважує про відсутність згоди співвласників про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Способом вираження такої згоди може бути відповідний договір. Однак доказів такої домовленості сторони суду не надали. Статтею 358 ЦК України передбачено право співвласників установити порядок володіння та користування майном, як щодо кожного окремого питання поточного здійснення правомочностей співвласниками, так і погодити такий порядок на тривалий термін, що регулюватиме комплекс вчинюваних співвласниками дій. Однак укладення відповідного договору щодо встановлення порядку володіння майном співвласниками не є обов`язковим.

Натомість суд констатує наявність судового спору, що свідчить про відсутність домовленості позивача та відповідача щодо спірного приміщення, як це передбачено статтею 358 ЦК України.

Згідно з положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів серед іншого можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З метою усунення існуючих перешкод в реалізації права користування та розпоряджання своїм майном власник вправі звернутися до суду (негаторний позов).

Право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає йому користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Позивачем за негаторним позовом може бути власник майна, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень стосовно користування або розпорядження, а відповідачем лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Підставою для подання негаторного позову є вчинення особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Предметом негаторного позову є вимога володіючого майном власника про усунення порушень його права власності до осіб, що перешкоджають йому належним чином користуватися та розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом.

Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне чинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

На думку суду, в ході розгляду даного спору встановлено, що відповідач вичиняє дії стосовно порушення прав позивача на вільне володіння та користування майном. Суд встановив наявність обставин щодо вчинення відповідачем перешкод позивачу як співвласнику спірної будівлі, що знаходять вираження у перешкоді доступу до трансформаторної підстанції. Такі перешкоди мають характер триваючого правопорушення, наявні як у момент подання позову, так і під час розгляду спору.

Суд зауважує, що відповідач не заперечив обставин, що відсутність доступу позивача до будівлі трансформаторної підстанції спричинена діями відповідача.

Відтак суд робить висновок, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача усунути перешкоди у здійсненні права користування майном, шляхом надання позивачу комплекту ключів від вхідних дверей будівлі трансформаторної підстанції ТП-457, по вул. Тувинських Добровольців 17, у м. Рівне є законними та обґрунтованими.

Водночас оцінюючи належність та ефективність обраного позивачем способу захисту, суду необхідно з`ясувати, чи може така вимога забезпечити реальне поновлення порушеного права, чи відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення, чи не призведе до порушення прав та інтересів іншого осіб та чи не спричинить ухвалене судове рішення виникнення нових суперечностей.

Згідно з положеннями статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Одним із способів захисту порушених суб`єктивних прав є звернення до суду.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц).

Також Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18; в пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19).

В прохальній частині позовної заяви позивач просить суд серед іншого усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном в тому числі щодо електрообладнання у трансформаторній підстанції. А проте вичерпного переліку такого обладнання у прохальній частині позову позивач не навів. Водночас суд позбавлений можливості встановити обставини наявності або відсутності у спірній будівлі обладнання придбаного позивачем за договором разом із придбанням частки у праві спільної власності, або ж іншого обладнання, яке може належати позивачу, відповідачу чи іншим особам. А понад те, з огляду на наявність замка на дверях, відповідач вчиняє позивачу перешкоди саме у користуванні трансформаторною підстанцією, співвласником якої є позивач. Оскільки доступ до обладнання розміщеного у приміщенні неможливий без доступу до самого приміщення, суд вважає, що усунення перешкод у користуванні спірним приміщенням забезпечить захист порушених прав позивача.

Окрім наведеного суд вважає за необхідне зауважити наступне.

В розумінні ЦК України, право власності включає в себе право володіння, користування та розпорядження майном.

Позивач у позові просить усунути перешкоди в тому числі щодо розпорядження майном.

Правомочність розпорядження - це закріплена нормами права за власником можливість визначити долю належної йому речі шляхом знищення, відчуження або передачі її в тимчасове володіння іншим особам.

Доказів порушення відповідачем права розпорядження майном, яке не є тотожним поняттю права користування майном, позивач суду не надав. Водночас суд зауважує, що позивач є власником частки у праві спільної часткової власності на нерухоме майно, однак обставин щодо перешкод у розпорядженні майном, що вчиняються відповідачем - іншим співвласником, позивач суду не навів.

Окрім того позивач заявив вимоги про зобов`язання відповідача не чинити перешкоди у здійсненні технічного контролю, технологічного обслуговування, ремонту та заміні належного йому електричного обладнання на свій розсуд.

Згідно з положеннями частини 2 статті 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

А проте станом на час розгляду спору позивачем не обґрунтовано позовні вимоги в розумінні частини 2 статті 386 ЦК України. Позивачем не надано доказів такого можливого порушення його прав. Крім того суд звертає увагу позивача, що за результатами розгляду справи суд зробив висновок про задоволення позовних вимог щодо усунення перешкод у користуванні його майном шляхом надання відповідачем ключів від дверей приміщення трансформаторної підстанції.

З огляду на таке суд робить висновок, що позовні вимоги у вказаній частині позивачем не обґрунтовані, а відтак не можуть бути задоволені.

Відповідно до приписів частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до положень статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Також, згідно з нормами статті 78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Правилами статті 13 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Приймаючи доводи позивача щодо наявності підстав для висновків про порушення прав позивача з боку відповідача та відповідно часткового задоволення позову, суд звертає увагу сторін на положення статті 79 ГПК України (Вірогідність доказів). Так, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В даному випадку суд розуміє вірогідність як переконаність, що певний стан речей був саме таким, а не іншим, і такий стан речей зафіксовано відповідними доказами. Вирішення судом питання про вірогідність доказів для встановлення обставин справи передбачає застосування різної міри переконаності щодо протилежних позицій сторін відносно стверджуваних ними обставин (наприклад "дуже вірогідно", "мало вірогідно"). А отже вірогідність допускає певні ступені переконаності. При цьому, визначаючи ступінь вірогідності доказів для встановлення певних обставин, суд ураховує об`єктивні критерії, на основі яких оцінює ступінь можливості певної події чи стану речей. Такі об`єктивні критерії ґрунтуються на даних та інформації, отриманих судом з доказів наданих сторонами на підтвердження або спростування обставин справи.

Стандарт доказування "вірогідності доказів" підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, відповідно до цього стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Подібні правові висновки відображені в постановах Верховного Суду від 21.08.2020 у справі № 904/2357/20, від 11.09.2020 у справі № 910/16505/19.

Таким чином докази подані позивачем на підтвердження обставин щодо наявності перешкод у здійсненні права користування майном суд вважає достатніми за згаданим вище стандартом доказування. А тому, суд вважає доведеною наявність обставин, які дають підстави вважати, що відповідач допустив порушення прав позивача щодо користування належним йому майном.

Висновки суду

Суд встановив обставини порушення відповідачем прав позивача щодо вільного володіння та користування його майном, що належить позивачу на праві спільної часткової власності. З цих підстав суд зробив висновок, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача усунути перешкоди у здійсненні права користування майном, шляхом надання позивачу комплекту ключів від вхідних дверей будівлі трансформаторної підстанції ТП-457, по вул. Тувинських Добровольців 17, у м. Рівне є законними та обґрунтованими.

Разом з тим за результатами розгляду справи суд не встановив підстав для задоволення решти вимоги, яка викладена позивачем у його позовній заяві.

Розподіл судових витрат

Згідно з положеннями статті 129 ГПК України, судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з правилами частини 9 статті 129 ГПК України, у випадку якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Керуючись положеннями частини 9 статті 129 ГПК України, суд вважає за необхідне покласти судові витрати на відповідача в повному обсязі, оскільки спір виник внаслідок неправильних дій відповідача.

Таким чином судові витрати, що становлять 2 270,00 грн. судового збору покладаються на позивача повністю та підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Крім того, до виходу суду до нарадчої кімнати позивач надав суду тези виступу представника позивача в судових дебатах, в яких позивачем заявлено клопотання про стягнення з відповідача 30 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Приписами статті 126 ГПК України унормовано, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до статті 129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

В якості доказів понесення судових витрат позивачем надано договір від 01 лютого 2021 року, яким передбачено, що розмір гонорару, порядок обчислення та його сплати встановлюється додатковою угодою.

Згідно з додатковою угодою від 27 липня 2021 року сторони погодили розмір гонорару в сумі 10 000,00 грн. за участь у суді кожної з інстанцій (пункт 1.2.).

Пунктом 1.3. додаткової угоди передбачено, що сума вартості наданих послуг, виходячи з того що справа розглядалась в суді першої, апеляційної та повторно першої інстанції становить 30 000,00 грн.

Пунктом 1.4. додаткової угоди передбачено, що строки оплати вартості надання адвокатських послуг на протязі 3 днів із дня набрання рішенням суду законної сили чи подання апеляційної інстанції.

З аналізу статті 129 ГПК України видно, що за результатами розгляду спору суд може розподілити не лише судові витрати, які сторона сплатила у зв`язку з розглядом справи, але й витрати, які на час розгляду ще не сплачені, але мають бути сплачені стороною.

Суд встановив, що докази щодо розміру судових витрат які мають бути сплачені позивачем подані в межах строків встановлених статтею 129 ГПК України, оскільки в судовому засіданні до закінчення судових дебатів позивач подав заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Оцінивши докази, надані у підтвердження судових витрат, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Договором про надання правової допомоги є домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність").

За приписами статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Згідно зі статтею 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд має виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суд, залежно від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково (аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд враховує п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року №23-рп/2009, яким передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Суд встановив, що позивач надав суду договір про надання правової допомоги від 01 лютого 2021 року та додаткову угоду від 27 липня 2021 року, за предметом якого адвокат зобов`язується надавати позивачу правову допомогу.

Згідно з положеннями статті 126 ГПК України, розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з правилами статті 124 ГПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Позивачем в позові зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат в сумі 10 000,00 грн. Водночас суд врахував, що справа розглядалась в апеляційній інстанції після чого була повернута для розгляду до суду першої інстанції, що і було передбачено додатковою угодою № 1 від 27 липня 2021 року.

Водночас згідно з нормами частини 6 статті 126 ГПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

А проте, відповідач не заявляв клопотання про зменшення витрат позивача на оплату правничої допомоги, не навів доводів та доказів нерозумності цих витрат, їх неспівмірності з ціною позову, складністю справи та її значенням для сторін тощо. За таких умов загальна сума витрат позивача на адвокатські послуги передбачена договором та складає 30 000 грн., що, на думку суду, не виходить за розумні межі визначення розміру гонорару. Такі витрати відповідають критеріям реальності, розумності, співмірності та обґрунтованості.

Суд, керуючись правилами частини 9 статті 129 ГПК України, вирішив покласти на відповідача судові витрати повністю. А тому судові витрати, що становлять 30 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, мають бути стягнуті з відповідача на користь позивача.

Керуючись статтями 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 233, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Усунути фізичній особі - підприємцю Каспруку Костянтину Сергійовичу ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_1 ) перешкоди у здійсненні права користування майном, шляхом надання фізичною особою - підприємцем Самсонюком Сергієм Анатолійовичем ( АДРЕСА_3 , рнокпп НОМЕР_2 ) комплекту ключів від вхідних дверей будівлі трансформаторної підстанції ТП-457, по вул. Тувинських Добровольців 17, у м. Рівне.

3. В решті позову відмовити.

4. Стягнути з фізичної особи - підприємця Самсонюка Сергія Анатолійовича ( АДРЕСА_3 , рнокпп НОМЕР_2 ) на користь фізичної особи - підприємця Каспрука Костянтина Сергійовича ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_1 ) 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн. 00 коп. судового збору та 30 000 (тридцять тисяч) грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Позивач (стягувач): фізична особа - підприємець Каспрук Костянтин Сергійович ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_1 ).

Відповідач (боржник): фізична особа - підприємець Самсонюк Сергій Анатолійович ( АДРЕСА_3 , рнокпп НОМЕР_2 ).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України).

Повний текст рішення складено та підписано 29 липня 2021 року.

Суддя Качур А.М.