РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.07.2021Справа № 922/516/21

Господарський суд міста Києва у складі судді ДЖАРТИ В.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Сігнєєва Дмитра Володимировича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 )

до Фізичної особи-підприємця Зуй Олега Івановича ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний код НОМЕР_2 )

про стягнення 79 208 без правової грн боргу за договором оренди,

Без повідомлення (виклику) представників учасників справи,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

18.02.2021 до Господарського суду Харківської області звернувся позивач - Фізична особа-підприємець Сігнєєв Дмитро Володимирович з позовною заявою про стягнення з Фізичної особи-підприємця Зуй Олега Івановича заборгованості, що утворилась у зв`язку із неналежним виконанням договору оренди нерухомого майна від 15.09.2016 у розмірі 62 740 грн, внаслідок чого на суму прострочення зобов`язання нараховані три проценти річних у розмірі 4 548 грн та інфляційні втрати у розмірі 11 920 грн.

Окрім того, позивач у позовній заяві заявив про наявність очікуваних понесених витрат, пов`язаних із розглядом справи, які за попереднім орієнтовним розрахунком складаються з: 2 270 грн - судовий збір та витрати пов`язані з правничою допомогою у розмірі 20 000 грн.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 22.02.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 922/516/21 та ухвалено здійснювати розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 06.04.2021 справу №922/516/21 за позовом Фізичної особи-підприємця Сігнєєва Дмитра Володимировича до Фізичної особи-підприємця Зуй Олега Івановича про стягнення передано за територіальною підсудністю на розгляд Господарського суду міста Києва.

За наслідками автоматичного розподілу справи № 922/516/21, її передано для розгляду судді Джарти В. В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.04.2021 прийнято справу № 922/516/21 до свого провадження та ухвалено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін (без проведення судового засідання) ; визначені строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив.

Відповідач в установлений строк відзив до суду не надав.

Щодо повідомлення відповідача про розгляд справи суд зазначає наступне.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини 4 статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до частини 11 статті 242 ГПК України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Нормами частини 4 статті 89 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

За приписами частини 1 статті 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Так, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, з метою повідомлення відповідача про відкриття провадження у справі та розгляд справи, ухвала від 28.04.2021 про прийняття справи до провадження була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, яка також була зазначено позивачем у позовній заяві, а саме: 61102, м. Харків, вул. Озерна, 41.

Проте, поштовий конверт було повернуто до суду відділенням поштового зв`язку з підстави - «за закінченням терміну зберігання».

Згідно з пунктами 4, 5 частини 6 статті 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відтак, в силу вищенаведених положень законодавства, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про неможливість вручення поштового відправлення особі за адресою місцезнаходження, вважається днем вручення відповідачу відповідної ухвали суду.

У даному випаду судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 ГПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з частинами 1, 2 статті 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач мав право та дійсну можливості ознайомитись, з ухвалою про прийняття справи до провадження від 28.04.2021 в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Частиною 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Беручи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 ГПК України та ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.04.2021, не подав до суду відзив, тому останній не скористався наданими йому процесуальними правами, у зв`язку із чим за висновками суду, справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 ГПК України.

Будь-яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін до суду не надходило.

Згідно з частиною 4 статті 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

15.09.2016 між Фізичною особою-підприємця Сігнєєвим Дмитром Володимировичем (орендодавець) та Фізичною особою-підприємця Зуй Олегом Івановичем (орендар) укладений Договір оренди нерухомого майна (далі - договір оренди), згідно з пунктом 1.1 якого предметом оренди є нерухоме майно площею 202,2 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Кирилівська 82.

Пунктом 3.1 названого договору встановлено розмір плати за вказане майно, яка становить 61 000 грн на місяць (в опалювальний період - 56 000 грн) та сплачується не пізніше 10-го числа місяця, що передує місяцю користування майном.

Пунктом 3.1.2 договору оренди передбачено, що орендна плата нараховується з моменту фактичного використання майна згідно з актом прийому-передачі нерухомого майна (додаток №1 до договору).

Моментом фактичного використання нерухомого майна є підписання акта прийому-передачі нерухомого майна (підпункт 4.1.1 договору).

Моментом закінчення фактичного використання нерухомого майна є підписання акта повернення нерухомого майна (додаток №2 до договору).

Згідно з пунктом 4.1 договору, його строк встановлено з 15.09.2016 до 31.12.2017.

Додатковою угодою від 01.01.2018 № 1 сторони погодили продовжити строк дії договору оренди з 01.01.2018 до 31.12.2018.

Згідно акта прийому-передачі нерухомого майна від 15.09.2016 позивач передав відповідачу об`єкт оренди.

Відповідач звернувся до позивача з листом від 15.03.218 № 1503-01, в якому просив, в порядку визначеному пунктом 4.2 договору оренди, достроково розірвати договір з 15.04.2018.

З 15.04.2018 договір оренди за двосторонньою угодою достроково розірвано на підставі означеного листа відповідача.

Згідно актів здачі-прийняття наданих послуг № 001/01-2018 від 15.01.2018, № 003/02-2018 від 15.02.2018, № 006/03-2018 від 15.03.218, що підписані обома сторонами, вартість наданих послуг становить 56 000 грн за кожний місяць. Загалом - 168 000 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, за позивачем обліковується переплата за 2016-2017 роки в сумі 10 760 грн. Згідно наявних у справі виписок банку, відповідач з 09.01.2018 до 17.05.2018 на виконання умов договору сплатив 94 500 грн.

Однак відповідач своїх зобов`язань за вищевказаним договором оренди належним чином не виконав, внаслідок чого в останнього виникла заборгованість перед позивачем, яка з урахуванням переплати за попередні роки в сумі 10 760 грн, становить 62 740 грн та складається з орендних платежів за період з січня 2018 року до 15.04.2018.

З метою досудового врегулювання, позивач звертався до відповідача із претензією позивача від 02.10.2018 № 10/2 з вимогою погасити заборгованість з орендної плати.

Будь-які докази направлення означеної вимоги матеріали справи не містять.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує, що відповідач свої зобов`язання щодо оплати орендної плати не виконав, у зв`язку із чим у нього утворилась заборгованість за договором у розмірі 101 478 грн, з яких 62 740 грн - сума заборгованості з орендної плати, 11 920 грн - пеня та 4 548 грн - три проценти річних.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір від 15.09.2016 є договором найму (оренди).

Приписами частини 1 статті 283 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з частиною 6 статті 283 ГК України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частина 1 статті 759 ЦК України передбачає, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Судом встановлено, що позивачем на виконання умов договору оренди було передано відповідачу у строкове платне користування нерухоме майно та, як наслідок, у відповідача виник обов`язок оплачувати орендні платежі за період користування об`єктом оренди.

Договір оренди є одним з видів зобов`язального майнового найму, правовідносини за яким регламентуються загальними нормами зобов`язального права та майнового найму. Своєчасне внесення орендної плати за користуванням майном є одним з основних обов`язків наймача (орендаря), належне виконання якого вимагається законом.

За користування майном з наймодавця справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (частина 1 статті 762 ЦК України).

Згідно з пунктом 5 статті 762 ЦК України плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 286 ГК України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 статті 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 ГК України).

За розрахунком позивача, не спростованим відповідачем, заборгованість останнього за період з січня 2018 року до 15.04.2018, з урахуванням переплати за 2016-2017 роки в сумі 10 760 грн, становить 62 740 грн.

Суд звертає увагу, що до матеріалів справи не було додано належних доказів та допустимих доказів відповідно до статей 76, 77 ГПК України на підтвердження сплати відповідачем заборгованості перед позивачем у розмірі 62 740 грн.

Враховуючи те, що загальна сума основного боргу відповідача за договором оренди, яка складає 62 740 грн, підтверджена належними доказами, наявними у матеріалах справи, і відповідач на момент прийняття рішення не надав документи, які свідчать про погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про наявність законних підстав для задоволення вимоги про стягнення вказаної суми основного боргу.

Окрім суми основного боргу позивачем заявлено до стягнення три проценти річних у розмірі 4 548 грн за період прострочення з 15.05.2018 до 15.09.2020 та інфляційні втрати у розмірі 11 920 грн за 2018, 2019, 2020 роки.

Пунктом 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитору зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати спати боргу з урахуванням інфляційних втрат та трьох процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, проценти річних та інфляційні втрати входять до складу грошового зобов`язання і не ототожнюються із санкціями за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов`язань.

Судом встановлено, що за змістом пункту 3.1 договору оренди орендна плата сплачується не пізніше 10-го числа місяця, що передує місяцю користування майном.

Викладене вказує, що прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати послуг є таким, що настає з 11 числа місяця, що передує місяцю користування майном.

Згідно з частиною 1 статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За таких обставин, суд перевіряє обґрунтованість заявлених трьох процентів річних, виходячи з початкової дати їх нарахування, визначеної позивачем - 15.05.2018, яка не суперечить Закону.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% річних, суд не погоджується з його розміром, внаслідок чого вважає арифметично правильний розмір, що становить 4 405,34 грн.

Здійснивши перевірку заявлених до стягнення позивачем сум інфляційних втрат, суд встановив, що позивачем розрахунок інфляційних втрат здійснено, окрім 2019-2020 років, за січень-грудень 2018 року, тобто за цілий рік.

Утім, як встановлено судом та відзначає позивач, станом на січень 2018 року за відповідачем обліковувалась переплата, що виключає можливість нарахування компенсаційної виплати за вказаний період. По-друге, враховуючи, що з 22.01.2018 здійснені позивачем оплати грошових коштів призводили як до збільшення заборгованості, так і до виникнення переплат, суд вважає безпідставним нарахування інфляційних втрат за лютий-квітень 2018 року на борг у розмірі 62 740 грн, що утворився 17.05.2020.

За таких обставин, суд, здійснивши розрахунок заявлених до стягнення компенсаційних сум, дійшов висновку про стягнення на користь позивача трьох процентів річних у розмірі 4 405,34 грн, а також втрат від інфляції у розмірі 69 354,58 грн , які обраховувались судом з урахуванням правової позиції Верховного Суду у складі об`єднаної Палати Касаційного господарського суду (постанова від 20.11.2020 № 910/13071/19) щодо методики обрахунку інфляційної складової за повний та неповний місяць.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 ГПК України).

Відповідачем не надано суду належних доказів на спростування викладених у позові обставин.

За таких обставин, суд доходить висновку про наявність законних підстав для часткового задоволення позову.

Приймаючи до уваги висновки суду про часткове задоволення позовних вимог, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статями 74, 76-80, 129, 236-242, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов Фізичної особи-підприємця Сігнєєва Дмитра Володимировича до Фізичної особи-підприємця Зуй Олега Івановича про стягнення 79 208 без правової грн боргу за договором оренди - задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Зуй Олега Івановича ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) на користь Фізичної особи-підприємця Сігнєєва Дмитра Володимировича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) 62 740 грн (шістдесят дві тисячі сімсот сорок гривень 00 копійок) - заборгованість з орендної плати, 4 405,34 грн (чотири тисячі чотириста п`ять гривень 34 копійки) - 3% річних, 9 354,58 грн (дев`ять тисяч триста п`ятдесят чотири гривні 58 копійок) - інфляційних втрат та 2 192,39 грн (дві тисячі сто дев`яносто дві гривні 39 копійок) судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СУДДЯ В. В. ДЖАРТИ