ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
21 липня 2021 рокуСправа № 5/60/5022-1572/2011
УХВАЛА

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Чопка Ю.О. розглянув подання Головного державного виконавця Чортківського відділу державної виконавчої служби у Чортківському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Письменної М.Б.

у справі Господарського суду Тернопільської області № 5/60/5022-2011

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Ніко-Тайс", м.Київ

до відповідача Приватного агропромислового підприємства "Еспарто", Тернопільська область, Чортківський район, с.Васильків

про стягнення 126 333 грн. 03 коп.

ВСТАНОВИВ:

На адресу Господарського суду Тернопільської області надійшло подання Головного державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої Чортківського відділу державної виконавчої служби у Чортківському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), в якому заявниця просить суд тимчасово обмежити у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон керівника боржника юридичної особи Приватного підприємства "Агропромислове підприємство "Еспато", код 37210201 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя села Васильків Чортківського району Тернопільської області до виконання зобов`язань, покладених на нього наказом №5/60/5022-1572, виданим Господарським судом Тернопільської області 30.12.2011 року.

В обґрунтування звернення до господарського суду з поданням державний виконавець зазначає, що на виконанні в відділі перебуває виконавче провадження 62210328 з примусового виконання наказу №5/60/5022-1572, виданим Господарським судом Тернопільської області 30.12.2011 року про стягнення з Приватного підприємства "Агропромислове підприємство "Еспато" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Ніко-Тайс" 126 333 грн. 03 коп. Керівником боржника є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя села Васильків Чортківського району Тернопільської області.

Вжиті заявником на підставі Закону України "Про виконавче провадження" заходи вказують на відсутність в боржника майна на праві власності та відкритих рахунків в банківських установах. На виклик державного виконавця Слободян Д.Д. не з`явився, про причини неявки не повідомив. Державний виконавець чотири рази на протязі одинадцяти місяців з червня 2020 року по травень 2021 року здійснював виїзд за місцем знаходження боржника, в результаті чого встановлено, що боржник виробничої діяльності не здійснює, представники боржника по місцю реєстрації відсутні.

У травні 2019 року і вересні 2020 року стягувач звертався до державної виконавчої служби з клопотанням про вжиття заходів тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України керівника боржника юридичної особи. Згідно повідомлення Державної міграційної служби встановлено, що ОСОБА_1 звертався до ДП "Документ" з питання термінового оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон. Паспорт виданий йому 19.07.2018 року.

Незважаючи на вжиті виконавцем заходи, рішення суду до цього часу не виконане, а боржник ухиляється від його виконання.

З врахуванням вищенаведеного, додаючи до подання перелік документів на підтвердження вжиття державним виконавцем можливих заходів щодо примусового виконання рішення суду, посилаючись на норми Закону України "Про виконавче провадження", Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", ст.337 ГПК України, державний виконавець просить суд задоволити його подання.

Розглянувши подання суд прийшов до висновку, що воно підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з положень ст.326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (ч.1 ст.327 ГПК України).

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст.5 Закону України "Про виконавче провадження", примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження здійснюється з дотримання таких засад, зокрема верховенства права, обов`язковість виконання рішень, законність, диспозитивність, справедливість, неупередженість та об`єктивність.

В пункті 1 статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" зазначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачені цим Законом заходи щодо примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Під час здійснення виконавчого провадження виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами. Запит виконавця є письмовим документом, який є обов`язковим для виконання органами, установами, організаціями, посадовими особами і фізичними особами щодо надання виконавцю інформації, документів або їх копій, необхідних для здійснення його повноважень (п.6, п.11 розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень (затв. Наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за №489/20802).

Як вже зазначалось, примусове виконання стосується стягнення грошових коштів.

У п. 2 розділу Х Інструкції з організації примусового виконання рішень зазначено, що при виконанні в примусовому порядку виконавчих документів про стягнення сум коштів, що перевищують п`ять мінімальних розмірів заробітної плати, виконавець у першу чергу перевіряє наявність коштів на рахунках боржника шляхом направлення відповідних запитів, а також перевіряє майновий стан боржника.

З наявних матеріалів справи вбачається, що державним виконавцем вчинялись дії з метою перевірки майнового стану боржника і за результатами вчинення таких дій ним не виявлено за вказаною особою жодного рухомого, нерухомого майна чи банківських рахунків, за рахунок яких можна було б провести стягнення.

Разом з цим, в ході проведення виконавчих дій, державним виконавцем встановлено, що ОСОБА_1 видано паспорт громадянина України для виїзду за кордон. Оскільки рішення суду у справі №6/160-3450 не виконано, а боржник ухиляється від його виконання, державний виконавець звернувся до суду із поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України в порядку ст.377 ГПК України.

Пунктом 19 частини 3 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Отже, Законом України "Про виконавче провадження" закріплено право державного виконавця, у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань покладених на нього рішенням, звертатись до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України.

Відповідно до ч 3 ст 337 ГПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Разом з цим, у ст 338 ГПК України вказано, що процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень, вирішуються судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, якщо інше не визначено цим розділом.

Подання державного виконавця про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України підлягає негайному розгляду

Закон України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

З цього приводу, п.5 ч.1 ст.6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" передбачено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадку, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Законом України "Про Державну прикордонну службу України" на Державну прикордонну службу України відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 19 покладається запобігання та недопущення перетинання державного кордону України особами, яким згідно із законодавством не дозволяється в`їзд в Україну або яких тимчасово обмежено у праві виїзду з України.

На виконання п.2 Указу Президента України "Про додаткові заходи щодо підвищення ефективності виконання рішень судів" від 24 березня 2008 року №261/2008 щодо врегулювання порядку виїзду за кордон осіб, які мають невиконані зобов`язання було видано спільного листа Міністерства юстиції України та Адміністрації Державної прикордонної служби України від 27 травня 2008 року №25-32/463 №25-5347, в якому зазначено, що наявність в особи невиконаних зобов`язань, покладених на неї судовим рішенням, є підставою для обмеження її у праві виїзду за межі України, до того ж питання такого обмеження вирішується судом.

Статтею 18 ГПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012).

В п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України" (заява N 60750/00) суд наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та ч.4 ст.11 ГПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.

Відповідно до висновків, викладених Верховним Судом України при проведенні аналізу судової практики від 1 лютого 2013 року щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання покладається на державного виконавця, який ініціює встановлення тимчасового обмеження у виїзді особи за межі України.

Так, у листі Верховного Суду України від 01.02.2013 "Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України" зазначено, що законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим із метою всебічного і повного встановлення усіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Відповідно до змісту п.3 ч.2 ст.129 Конституції України, ст.13, ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

За змістом ч.1, ч.2 ст.337 ГПК України, вжиття заходу, з яким звертається заявник, вчиняється як виключний захід забезпечення виконання конкретного судового рішення, а отже звернення з відповідними поданнями має здійснюватися в межах відповідної судової справи; тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Тимчасове обмеження фізичної особи - боржника у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як виключний захід забезпечення виконання судового рішення.

Таким чином, наявність в особи невиконаних зобов`язань, покладених на неї, є підставою для обмеження її у праві виїзду за межі України.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання.

Ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника судовим рішенням, може полягати як в активних діях (нез`явлення на виклики державного виконавця, приховування майна, доходів, тощо), так і в пасивних діях (невжиття будь-яких заходів для виконання обов`язку сплатити кошти).

В даному випадку матеріали справи містять докази, які підтверджують ухиляння боржника від виконання рішення суду.

Отже, в даному випадку має місце факт свідомих дій боржника щодо ухилення від виконання судового рішення, саме у вигляді бездіяльності протягом тривалого часу.

Враховуючи наведене, суд вважає, що поведінка керівника боржника щодо свідомого ухилення від виконання судового рішення у даній справі підтверджує виключність обставин, які можуть слугувати підставою для застосування обмеження у праві виїзду за межі України, а тому подання головного державного виконавця Письменної М.Б. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 до повного виконання ним зобов`язань за рішенням суду підлягає задоволенню.

Зазначене обмеження переслідує легітимну мету - захист прав і свобод іншої особи - стягувача за судовим рішенням, яке набрало законної сили.

При цьому, суд вважає таке обмеження пропорційним. Тривале невиконання судового рішення (майже 10 років з моменту видачі наказу на примусове виконання рішення суду) суперечить статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки нівелює значення судового рішення, яке захищає права людини, робить відповідне право не реальним, а ілюзорним.

Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею (ч.ч. 1, 2 ст.337 ГПК України).

Заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (ч.1 ст.140 ГПК України).

Відповідно до ч.3 ст.6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" тимчасове обмеження права громадянина України на виїзд з України у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, запроваджується в порядку, передбаченому законодавством. У разі запровадження такого обмеження орган, що його запровадив, в одноденний строк повідомляє про це громадянина України, стосовно якого запроваджено обмеження, та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Згідно п.1 Положення про Адміністрацію Державної прикордонної служби України, (затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 № 533) центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні є Адміністрація Державної прикордонної служби України (Адміністрація Держприкордонслужби).

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 232, 234, 235, 337, 338 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

1.Подання №20064 від 16.07.2021 (вх..№5963 від 20.07.2021) головного державного виконавця Чортківського відділу державної виконавчої служби у Чортківському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Письменної М.Б. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, - задоволити.

2.Тимчасово обмежити у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон керівника боржника юридичної особи Приватного підприємства "Агропромислове підприємство "Еспато", код 37210201 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя села Васильків Чортківського району Тернопільської області до виконання зобов`язань, покладених на нього наказом №5/60/5022-1572, виданим Господарським судом Тернопільської області 30.12.2011 року.

Виконання ухвали покласти на Державну прикордонну службу України.

3.В порядку ч.2 ст.235 ГПК України, ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею 21.07.2021.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом десяти днів, в порядку, встановленому ст.ст. 256-257 ГПК України.

Учасники справи можуть отримати інформацію по справі на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб - адресою: https://te.court.gov.ua/sud5022.

Суддя Ю.О. Чопко