ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" травня 2021 р. Справа№ 910/2070/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

при секретарі судового засідання Линник А.М.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 13.05.2021 розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Смарт Рейл Логістикс" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.09.2020 (повний текст підписано 25.09.2020) у справі №910/2070/20 (суддя Шкурдова Л.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Смарт Рейл Логістикс" до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 7 114 617,90 грн.

В судовому засіданні 13.05.2021 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2020 Товариство з обмеженою відповідальністю "Смарт Рейл Логістикс" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 7 114 617,90 грн.

Позов обґрунтований тим, що на підставі Договору купівлі-продажу від 21.03.2019 №2019-03-21/KD/01 позивачем придбано у власність залізничний рухомий склад (вагони), право власності на які перейшло до позивача на території Російської Федерації (на станції Соловей Південно-Східної залізниці), про що свідчать Акти приймання-передачі вагонів. Позивач зазначає, що з моменту переходу права власності на вагони до ТОВ «СМАРТ РЕЙЛ -ТІСТИКС» всі операції з рухомим складом здійснюються позивачем як власником. Відповідно до умов Договору від 01.02.2019 №00914/ЦТЛ-2019 про надання послуг, укладеного з відповідачем, з позивача було стягнуто відповідну плату за перевезення загальною сумою 1 937 293,90 грн відповідно до схеми 14.1 Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ними послуги, затвердженого Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 26 березня 2009 року N317. За рішенням Регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» 31.07.2019, 06.08.2019 та 07.08.2019 з особового рахунку позивача було стягнуто додаткові платежі за перевезення загальною сумою 7 114 617,90 грн, оскільки на думку відповідача, вагони переміщувались на територію України не як вагони з-під вивантаження, а як товар, який проходив митні процедури та направлявся на станцію призначення Черкаси для зміни власника. Позивач вважає додаткове стягнення плати за перевезення власних вагонів, що направлялись позивачем у відстій в період квітень-липень 2019 року безпідставним, що стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Короткий зміст рішень, прийнятих судами у даній справі та мотиви їх прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.09.2020 у справі №910/2070/20 в позові відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд виходив з того, що позивачем обрано спосіб захисту, який не відповідає спірним правовідносинам сторін, повернення коштів, які були перераховані відповідачу на підставі укладеного з відповідачем та діючого Договору від 01.02.2019 №00914/ЦТЛ-2019 не може вважатися безпідставним отриманням відповідачем грошових коштів.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач 19.10.2020 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням судом норм матеріального права, порушенням норм процесуального права.

Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до наступного:

- апелянт не погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає, що судом не вірно застосовано ст. 238 ГПК України та ст. 1212 Цивільного кодексу України;

- судом не надано мотивованої оцінки кожного аргументу, наведеного позивачем щодо застосування ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України;

- суд не взяв до уваги вимогу позивача про стягнення спірної суми з відповідача, в силу приписів Конституції України (зокрема ст.ст. 13,42), ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо непорушності права власності, зокрема, на грошові кошти позивача.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача заперечує проти доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі, вказує, що судом було ґрунтовно досліджено всі надані сторонами докази, просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, оскаржуване рішення залишити без змін.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача 29.10.2020 передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Тищенко А.І., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.11.2020 залишено апеляційну скаргу без руху.

10.11.2020 від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2020 поновлено позивачу строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 28.01.2021.

25.01.2021 від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, заява про поновлення та продовження процесуального строку, клопотання про відкладення розгляду справи, яке обґрунтовано знаходженням уповноваженого представника відповідача у відпустці.

28.01.2021 від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з зайнятістю його в іншому судовому засіданні в Господарському суді м. Києва 28.01.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.01.2021 клопотання представника позивача та представника відповідача про відкладення розгляду справи №910/2070/20 задоволено, розгляд справи відкладено на 25.02.2021.

25.02.2021 від представника позивача надійшли додаткові письмові пояснення у справі № 910/2070/20.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.02.2021 оголошено перерву у справі № 910/2070/20 на 18.03.2021 з метою повного, всебічного та об`єктивного дослідження фактичних обставин справи, та надання часу відповідачу для ознайомлення з додатковими письмовими поясненнями позивача у справі та, за необхідності, подання заперечень на додаткові письмові пояснення.

18.03.2021 розгляд справи № 910/2070/20 не відбувся у зв`язку з перебуванням судді Михальської Ю.Б. на лікарняному.

Після виходу судді Михальської Ю.Б. з лікарняного, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.04.2021 розгляд справи № 910/2070/20 призначено на 13.05.2021.

Явка представників сторін

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 13.05.2021 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 13.05.2021 заперечував проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

21.03.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «СМАРТ РЕЙЛ ЛОГІСТИКС» (покупець) та ALPINE COMMERCE & CONSULTING (СУ) LTD (продавець) укладено Договір купівлі-продажу від 21.03.2019 №2019-03-21/KD/01 ( далі - Договір).

Відповідно до п.1.1. Договору продавець зобов`язався передати у власність покупця, а покупець прийняти і сплатити залізничні вагони-хопери, що були в експлуатації, для перевезення зерна.

Згідно з п.2.1. Договору перехід права власності від Продавця до Покупця оформлюється Актом приймання-передачі Вагонів за формою Додатка № 2 до цього Договору.

Пунктом 2.2. Договору купівлі-продажу передбачено, що вагони слідують залізницею своїм ходом («на своїх осях») до станції призначення, погодженої сторонами і розташованої на території України. Датою передачі вагонів від продавця до покупця є дата, зазначена в Акті приймання- передачі, яка відповідає даті перетину Вагонів прикордонної станції, що знаходиться на території Російської Федерацію і визначається за даними ГОЦ ВАТ «РЖД». При цьому до дати передачі вагонів усі витрати щодо утримання і експлуатації вагонів несе продавець. Витрати, пов`язані з доставкою вагонів на станцію призначення, розподіляються в порядку, встановленому п. 2.4 Договору.

Відповідно до п.3.1. Договору ціна за один вагон, що постачається за цим договором складає 16 500 дол. США і зазначається у відповідній Специфікації, погодженій сторонами.

01.02.2019 року між АТ «Українська залізниця» (перевізник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Смарт Рейл Логістикс» (замовник) укладено Договір №00914/ЦТЛ-2019 про надання послуг (далі- Договір).

Згідно п.1.1. Договору його предметом є здійснення перевезень вантажів, надання вантажного вагону до перевезення та інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника і проведення розрахунків за ці послуги.

Надання послуг за цим Договором може підтверджуватись залізничною накладною, накопичувальною карткою, зведеною відомістю та іншими документами (п.1.3 Договору).

Розділами 3, 4 Договору встановлено вартість послуг та порядок проведення розрахунків.

Згідно із п.4.5 Договору встановлено, що по мірі виконання перевезень та надання послуг, Перевізником відображається на особовому рахунку використання Замовником коштів за добу для оплати.

Відповідно до п.4.6 Договору щодобово, протягом періоду виконання Договору, перевізник надає замовнику в електронному вигляді переліки перевізних документів на електронну адресу, а у разі відсутності електронного зв`язку- у паперовому вигляді.

Відповідно до п.4.11 Договору наявність підписаної зведеної відомості не позбавляє перевізника права здійснити донарахування не врахованої плати за надані послуги за минулі періоди.

Додатками №№1-4 встановлено розміри плати за надання послуг за Договором від 01.02.2019 року №00914/ЦТЛ-2019 про надання послуг.

Як вбачається з матеріалів справи, залізницею в період квітень-липень 2019 року було надано Позивачу послуги по міжнародному перевезенню вантажів залізничним транспортом із урахуванням Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (надалі-УМВС) за накладними №№27450147, 27450121, 27450164, 27450092, 27513716, 27445413, 27445340, 27445310, 27445219, 27445368, 27445142, 27513739, 27513772, 27513786, 7513756, 27513799, 27513820, 27513673, 27513609, 27513691, 27513636, 27482107, 27482119, 27482111, 27482114, 27538089, 27538067, 27538113, 27538169, 27513897, 27513875, 27513866, 27513840, 27513853, 27513885,27560571, 27560955, 27560941, 27537412, 27537274, 27537321, 27537358, 27434728, 27434730, 27434732, 27434739, 27434735, 27439975, 27439982, 27439980, 27513912, 27561792, 27561725, 27561777, 27481449, 27481241, 27481576, 27481301, 27481368, 27481468, 27576653, 27576621, 27576609, 27576601, 27576565, 27576512, 27576646, 27439953, 27439962, 27439969, 27561616,27561512, 27561547, 27561581, 27561524, 27481134, 27481212, 27481200, 27481181,27465931, 27465945, 27465905, 27465921, 27465913, 27465881, 27465898, 27450265, 27450282, 27450299, 27450324, 27450242, 27440027, 27440084, 27440095, 27440091, 27440087, 27541696, 27542003, 27542052, 27541862, 27541734, 27541763, 27541922, 27541963, 27541822, 27541631, 27541889, 27542633, 27542540, 27542663, 27542697, 27542731, 27450990, 27450964, 27550973, 27434176, 27434186, 27434212, 27434203, 27434197, 27538818, 27538850, 27539057, 27538895, 27538877, 27450874, 27450853, 27481112, 27450929, 27450941, 27482127, 27482152, 27482145, 27482145, 27482137, 27482132, 27482160, 27450047, 27449995, 27449969, 27450835, 27450793, 27450783, 27450813, 27450802, 27450821, 27450917, 27542393, 27542437, 27542493, 27542520, 27576713, 27576673, 27576662, 27576714, 27576698, 27576694, 27576684, 27434192, 27434099, 27434142, 27434215, 27434225, 27434220, 27434232, 27434095, 27434083, 27434073, 27434085, 27434067, 27434121, 27434136, 27434156, 27434156, 27434148, 27440076, 27440059, 27440070, 27440037, 27440054, 27440035, 27440017, 27450351, 27450381, 27434240, 27434230, 27434235, 27426784,27426665, 27426691, 27426721, 27427117, 27427016, 27427053, 27427077, 27426635, 27426584, 27426864, 27426934, 27426902, 27426956.

Перевезення вантажу на адресу позивача здійснювалося із станції Валуйки РЖД через станції Соловей (експ) РЖД, Тополі (експ) УЗ до станції призначення - Черкаси Одеської залізниці.

Відповідно до параграфу § 1 ст.3 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення ця угода встановлює єдині правові норми договору перевезення вантажу в прямому міжнародному залізничному сполученні і в Прямому міжнародному залізнично-поромному сполученні.

Відповідно до параграфу § 3 ст.14 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення укладення договору перевезення підтверджується накладною (надалі- накладна СМГС).

Розрахунок тарифу за вищевказаними накладними здійснювався згідно із Збірником тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ним послуги (далі-збірник тарифів) за схемою 14.1.

Порожні приватні вагони, які переміщуються для виконання транспортних операцій, переміщуються через державний кордон без декларування, на підставі наданих митному інспектору перевізних документів. У разі надходження на митну територію України, порожніх приватних тонів, що належать нерезидентам України і переміщуються для інших цілей, вони повинні бути поміщені декларантом у відповідний митний режим згідно із умовами зовнішньоекономічного договору (контракту).

Гармонізованою номенклатурою вантажів (ГНВ), яка створена на основі Гармонізованої системи опису та кодування товарів Всесвітньої митної організації і відповідає Гармонізованій номенклатурі вантажів Міжнародного союзу залізниць та використовується для опису та кодування вантажів в міжнародному вантажному сполученні держав-учасниць Організації Співдружності Залізниць (ОЗС), передбачено кодування транспортних засобів відповідно до мети ввезення.

Для перевезення вагонів під навантаження (виконання транспортних операцій) використовується код ГНВ 99210000 або 99220000 «вагоны приватные, более двух осей порожние, до или после груженого рейса, выполненого ж.д. предприятием в пределах сущест.тарифа», яким відповідає код ЄТСНВ 421034 «вагоны железнодорожные всякие, перевозимые на своих осях».

У разі зазначення у перевізному документі у графі 15 «Найменування вантажу» іншого коду або мети перевезення, такі вагони переміщуються відповідно до умов зовнішньоекономічного договору (контракту) і потребують декларування на кордоні.

Відповідач вказує, що згідно із вимогами п.2.2.4 та п.5.4.1 «Технологічного процесу роботи філії «Єдиний розрахунковий центр залізничних перевезень» ПАТ «Укрзалізниця» та її виробничих структурних підрозділів», затвердженого наказом ПАТ «Укрзалізниця» від 23.05.2016р. №393, була здійснена контрольна перевірка паперових документів СМГС, на відповідність внесених даних до електронного перевізного документу та правильність нарахування тарифу і додаткових зборів. В процесі аналізу вищезазначених перевізних документів та маршруту власних (не належать АТ «Укрзалізниця») вагонів за період з квітня по липень 2019 року, Відповідачем виявлено, що у графі 15 зазначене найменування вантажу -код ГНВ 360699000, якому відповідно до Алфавітного списку вантажів Єдиної тарифно- статистичної системи номенклатури вантажів відповідає код ЄТСНВ 421246, а не код -21034, зазначений в накладних. Відповідач зазначає, що невірне зазначення коду ЄТСНВ призвело до нарахування меншого тарифу, ніж той, який був нарахований при вірному зазначенні коду ЄТСНВ 421246, як для товару, що переміщується через митний кордон. Відповідач вказує, що вказані вагони направлялися позивачу, як товар, для зміни власника та підлягали митному декларуванню.

Спір у даній справі виник в зв`язку з донарахуванням відповідачем провізної плати в розмірі 7 114 617,90 грн., оскільки на думку відповідача, вагони переміщувались на територію України не як вагони з-під вивантаження, а як товар, який проходив митні процедури та направлявся на станцію призначення Черкаси для зміни власника.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обгрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України по.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

Відповідно до ст.655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно ст.664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

Якщо право власності переходить до покупця раніше від передання товару, продавець зобов`язаний до передання зберігати товар, не допускаючи його погіршення (ст.667 ЦК України).

Згідно ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки.

Пунктом 2.2 Договору купівлі-продажу передбачено, що датою передачі вагонів від продавця до покупця є дата, зазначена в Акті приймання-передачі, яка відповідає даті перетину вагонів прикордонної станції, що знаходиться на території Російської Федерації і визначається за даними ГІОЦ ВАТ «РЖД».

У відповідності до п.2.9 Договору купівлі-продажу сторони домовилися підписати Акт приймання-передачі вагонів за формою Додатка №2 до цього Договору впродовж 2 (двох) робочих днів з моменту прибуття вагонів на станцію призначення. При цьому, дата передачі вагонів визначається відповідно до п. 2.2 цього Договору.

Таким чином, умовами Договору купівлі-продажу передбачено момент переходу права власності від продавця покупцю, який визначений датою підписання актів приймання-передачі, що відповідає нормам статті 334 ЦК України.

Отже, перехід права власності на вагони до позивача на станції Соловей Південно-Східної залізниці, код 439701 підтверджується Актами приймання-передачі, підписаними сторонами Договору купівлі-продажу вагонів від 21.03.2019 №2019-03- 21/KD/01, укладеного між позивачем та ALPINE COMMERCE & CONSULTING (СУ) LTD. Акти підписані в порядку, встановленому пунктом 2.9 Договору та підтверджують перехід права власності відповідно до умов п. 2.2 Договору купівлі-продажу та ст. 334 Цивільного кодексу України.

Таким чином, заперечення відповідача щодо переходу права власності на вагони на території Російської Федерації є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Суд вважає необґрунтованими посилання відповідача на те, що право власності на вагони не могло перейти до позивача на території Російської Федерації, оскільки вагони доставлялись позивачу такими, що пройшли митне очищення та Акти приймання-передачі вагонів не могли бути підписані до моменту прибуття на станцію призначення, оскільки умовами Договору передбачено підписання таких актів після прибуття вагонів на станцію призначення, виходячи з наступного.

Пункт 5.1.2 Договору купівлі-продажу від 21.03.2019 № 2019-03- 21/KD/01, укладений позивачем з ALPINE COMMERCE & CONSULTING (СY) LTD (продавець) та умови терміну FCA згідно з INCOTERMS - 2010 покладають на продавця обов`язок здійснити митне оформлення вагонів в режимі «експорт», що і було здійснено продавцем на території Російської Федерації. Митне очищення в режимі імпорт здійснює покупець самостійно.

Відповідно до п. 2.4 Договору купівлі-продажу, вагони передаються Продавцем Покупцю (ТОВ «СМАРТ РЕЙЛ ЛОГІСТИКС») на умовах постачання FCA (згідно з INCOTERMS - 2010): прикордонна станція РФ/прикордонна станція України (зазначені в залізничній накладній відповідно до Плану формування потягів). Відповідно до залізничних накладних, які були додані до позовної заяви, такою станцією передачі була станція Соловей Південно-Східної залізниці, код 439701, на території Російської Федерації, надалі - станція Соловей, що і зазначено в Актах приймання-передачі вагонів, що цілком відповідає Правилам INCOTERMS - 2010 (термін FCA) та умовам Договору купівлі-продажу.

Відповідно до Офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати INCOTERMS - 2010 «термін "франко-перевізник" означає, що продавець здійснює поставку товару, який пройшов митне очищення для експорту, шляхом передання призначеному покупцем перевізнику у названому місці.» Продавець виконав зобов`язання щодо митного оформлення вагонів в режимі експорт (на території Російської федерації) відповідно до умов п.2.1.5 Договору купівлі-продажу та правил INCOTERMS - 2010. Зобов`язань щодо митного очищення в режимі імпорт не передбачено ані Договором, ані умовами терміну FCA правил INCOTERMS - 2010.

Відповідно до ст. А. З терміну FCA INCOTERMS - 2010 Продавець може укласти Договір перевезення на ризик і за рахунок покупця. Окрім того, сторони мають право встановлювати в Договорі умови, що встановлюють виключення з положень певного терміну INCOTERMS - 2010. Отже, продавець, відповідно до ст. А. З терміну FCA та на вимогу п. 2.2 Договору купівлі-продажу організував (на ризик та за рахунок покупця) перевезення вагонів в адресу покупця після передачі вагонів останньому у власність. Організація перевезення вагонів покупця не може вплинути на момент переходу права власності, визначений нормами чинного ЦК України та умовами укладеного сторонами Договору. Встановлення технічної процедури підписання актів приймання-передачі вагонів також не можуть змінювати момент переходу права власності на вагони.

Щодо реєстрації зміни власника в Автоматизованому банку даних парку вантажних вагонів суд зазначає, що така реєстрація вагонів в Автоматизованому банку даних парку вантажних вагонів не є обов`язковою при переході права власності на вагони та не впливає на момент виникнення права власності на товар.

Таким чином, враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено правових підстав для нарахування додаткових платежів за перевезення загальною сумою 7 114 617,90 грн, з підстав переміщення вагонів як товар, який проходив митні процедури та направлявся на станцію призначення для зміни власника та матеріалами справи підтверджено, що право власності на вагони перейшло до позивача на території Російської Федерації, в той же час правові підстави для задоволення позову про стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі 7 114 617,90 грн вістуні, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.2 Статуту залізниць України він визначає обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під`їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.

Згідно зі ст.17 Статуту залізниць України перевезення вантажів залізничним транспортом організовуються на договірних засадах. Форма договору про організацію перевезень вантажів встановлюється Правилами.

Пунктом 1.3. Правил розрахунків за перевезення вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 року № 644 (із змінами та доповненнями) остаточні розрахунки між залізницями і одержувачами за перевезення вантажів і надання додаткових послуг здійснюються на станціях призначення. При цьому до оформлення видачі вантажу одержувачу станція повинна перевірити правильність сплаченої провізної плати, отримати недобори і всі платежі, які виникли на станції відправлення або при перевезенні і на станції призначення.

Виходячи з п. 2.1. Правил розрахунків розрахункові підрозділи залізниць здійснюють безготівкові розрахунки з відправниками, одержувачами та експедиторами через установи банків за перевезення вантажів, вантажобагажу та за надання додаткових послуг.

Пунктом 2.3. Правил розрахунків встановлено, що розрахунки за перевезення вантажу та вантажобагажу між залізницею і платником (відправником, одержувачем, експедитором) здійснюються на підставі договору, згідно з яким залізниця відкриває особовий рахунок кожному платнику (відправнику, одержувачу, експедитору) з присвоєнням коду платника.

У відповідності до п.2.5. Правил розрахунків платник згідно з договором у порядку передоплати перераховує на рахунок розрахункового підрозділу кошти для оплати перевезень і додаткових послуг.

Таким чином, згадані особові рахунки відправників, одержувачів, експедиторів, не є рахунками, тотожними рахункам, які відкриваються установами банків чи інших фінансових установ, адже: по-перше, ні залізниця, ані її розрахунковий підрозділ не є банківською установою; по-друге, кошти у вигляді попередньої оплати від згаданих осіб надходять на спеціальний рахунок розрахункового підрозділу відповідної залізниці, відкритому у банківській установі. Цей рахунок, є одним з рахунків саме залізниці, а не її клієнта.

Відтак, зазначені кошти попередньої оплати, після надходження та зарахування установою банку на спеціальний рахунок розрахункового підрозділу залізниці, стають власністю саме цієї залізниці.

Відповідно до п. п. 2.6, 2.10 Правил розрахунків, розрахунковий підрозділ залізниць веде облік надходження коштів на особовий рахунок платника і використання їх платником для оплати перевезень та наданих залізницею послуг. Облік витрачених коштів здійснюється на підставі перевізних документів, накопичувальних карток, відомостей плати за користування вагонами та контейнерами, за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу, які можуть бути оформлені в електронному вигляді (з накладенням електронного цифрового підпису).

Наслідки неправильного нарахування платежів відповідачем та порядок повернення надлишково стягнутої суми визначено п. 4.10 Договору №00914/ЦТЛ- 2019 про надання послуг від 01.02.2019, а саме шляхом внесення відповідних змін до особового рахунку замовника. В договорі відсутній обов`язок відповідача у разі неправильного (помилкового) відображення даних у особовому рахунку позивача повертати йому кошти. Не встановлено такого обов`язку діючими нормативними актами.

Таким чином, виявивши необґрунтоване відображення у своєму особовому рахунку спірної суми, як використаної, позивач мав звернутися до відповідача з відповідною вимогою про відновлення цієї суми на особовому рахунку.

Відповідно до ст.1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст.1212 ЦК України.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 25.02.2015р. № 3-11гс15 у справі № 910/1913/14, яка є обов`язковою для застосування всіма судами. Позивачем не наведено правових підстав для відступлення від вказаного висновку Верховного Суду.

Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного відповідачем в апеляційній скарзі

Щодо тверджень позивача, які викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає, що позивач дійшов безпідставного та жодним чином не обгрунтованого висновку, що судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального права щодо застосування ст.1212 ЦК України та норм процесуального права-п.5 ч.4 ст.238 ГПК України

Слід зазначити, що нормативно-правовими актами встановлено певний порядок здійснення розрахунків за перевезення вантажів залізницями.

Відповідно до ст. 2 Статуту залізниць України він визначає обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під`їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.

Згідно з ст. 17 Статуту залізниць України перевезення вантажів залізничним транспортом організовуються на договірних засадах. Форма договору про організацію перевезень вантажів встановлюється Правилами.

Частиною 1 статті 62 Статуту залізниць регламентовано, що порядок розрахунків за надані залізницею послуги здійснюється згідно з чинним законодавством. Таким законодавством є Правила розрахунків за перевезення вантажів (далі - Правила), затверджені наказом Міністерства транспорту України від 21,11.2000 №644, на підставі яких укладаються договори з конкретними замовниками послуг.

Зазначені Правила передбачають відкриття та ведення підрозділом залізниці особового рахунку платника, який відображає надходження розрахункових документів про здійснення передоплати замовником за надані в майбутньому послуги залізниці, документів про здійснені перевезення та надані залізницею послуги.

Згідно п.п.2.1, 2.2 Правил розрахунків за перевезення вантажів розрахункові підрозділи залізниць здійснюють безготівкові розрахунки з відправниками, одержувачами та експедиторами через установи банків за перевезення вантажів, вантажобагажу та за надання додаткових послуг. Для зарахування платежів та обліку виручки залізниць від перевезень вантажів в установах банку, які обслуговують розрахункові підрозділи, відкриваються поточні рахунки зі спеціальним режимом використання.

Розрахунки за перевезення вантажу та вантажобагажу між залізницею і платником (відправником, одержувачем, експедитором) здійснюються на підставі договору (додаток 1), згідно з яким залізниця відкриває особовий рахунок кожному платнику (відправнику, одержувачу, експедитору) з присвоєнням коду платника. Після присвоєння коду розрахунковий підрозділ видає платнику довідку, у якій вказуються найменування платника і номер присвоєного коду. У всіх перевізних документах, накопичувальних картках, відомостях плати за користування вагонами та контейнерами, відомостях плати за подавання, забирання та маневрову роботу проставляється код платника. (п.п.2.3, 2.4 Правил розрахунків за перевезення вантажів).

Пунктами 2.5, 2.6 вказаних вище Правил передбачено, що платник згідно з договором у порядку передоплати перераховує на рахунок розрахункового підрозділу кошти для оплати перевезень і додаткових послуг. Розрахунковий підрозділ веде облік 2 надходження коштів на особовий рахунок платника і використання їх платником для оплати перевезень та наданих залізницею послуг. Облік витрачених коштів здійснюється на підставі перевізних документів, накопичувальних карток, відомостей плати за користування вагонами та контейнерами, за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу, які .можуть бути оформлені в електронному вигляді (з накладенням електронного цифрового підпису).

Вищезгадані особові рахунки відправників, одержувачів, експедиторів, не є рахунками, тотожними рахункам, які відкриваються установами банків чи інших фінансових установ, адже: по-перше, ні залізниця, ані її розрахунковий підрозділ не є банківською установою; по-друге, кошти у вигляді попередньої оплати від згаданих осіб надходять на спеціальний рахунок розрахункового підрозділу відповідної залізниці, відкритому у банківській установі. Цей рахунок, є одним з рахунків саме залізниці, а не її клієнта.

На кожного платника розрахунковий підрозділ складає перелік документів, які включені до розрахунку за звітну добу щодо відправлення, видачі вантажів і додаткових зборів. Перелік після прийняття вантажу до перевезення або видачі) надається платнику через залізничну станцію в порядку, встановленому договором, та залишається в справах розрахункового підрозділу. Сплата додаткових провізних платежів, зборів та штрафів, які виникли при перевезенні або на станції призначення, провадиться в такому самому порядку через розрахунковий підрозділ незалежно від терміну видачі вантажу станцією. З розподільчих рахунків розрахункового підрозділу не повинні здійснюватися ніякі витратні операції. Залишки коштів на розподільчих рахунках щодня в повній сумі перераховуються на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання відповідної залізниці (п.п.2.7, 2.9 Правил розрахунків за перевезення вантажів).

Отже, списання коштів з особового рахунку проводиться на підставі перевізних документів, накопичувальних карток, відомостей плати за користування вагонами та контейнерами. Усі належні платежі за додаткові послуги включаються в накопичувальні картки.

У разі незгоди платника з підставами або розміром нарахування, він має право звернутись до залізниці з вимогою повернути у встановленому Статутом порядку на особовий рахунок зайво нараховану суму.

Як зазначалося вище, розрахунки за перевезення вантажу та вантажобагажу між залізницею і платником (відправником, одержувачем, експедитором) здійснюються на підставі договору, згідно з яким залізниця відкриває особовий рахунок кожному платнику (відправнику, одержувачу, експедитору) з присвоєнням коду платника.

01.02.2019 року між AT «Українська залізниця», як Перевізником та Товариством з обмеженою відповідальністю «Смарт Рейл Логістико», як Замовником укладено Договір №00914/ЦТЛ-2019 про надання послуг, термін дії якого встановлено до 31.12.2019р.(з можливістю пролонгації).

Згідно п. 1.1. Договору його предметом є здійснення перевезень вантажів, надання вантажного вагону до перевезення та інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у вагонах Перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах Замовника і проведення розрахунків за ці послуги.

Надання послуг за цим Договором може підтверджуватись залізничною накладною, накопичувальною карткою, зведеною відомістю та іншими документами (п.1.3 Договору)

Згідно із п.2.3.3 Договору Позивачу для проведення розрахунків і обліку сплачених сум відкрито особовий рахунок з наданням коду платника №813 69 37 та присвоєно йому код вантажовідправника/вантажоодержувача №1837.

Згідно із п.4.5 Договору встановлено, що по мірі виконання перевезень та надання послуг, Перевізником відображається на особовому рахунку використання Замовником коштів за добу для оплати.

Відповідно до п.4.6 Договору щодобово, протягом періоду виконання Договору, перевізник надає Замовнику в електронному вигляді переліки перевізних документів на електронну адресу, а у разі відсутності електронного зв`язку - у паперовому вигляді.

Відповідно до п.4.10 Договору передбачено, що у разі виявлення Перевізником неправильного нарахування платежів, здійснюється перерахунок, після чого надлишок стягнутої суми перераховується на особовий рахунок Замовника, як оплата за майбутні перевезення або ж додатково з сум внесеної попередньої оплати стягуються недоотримані грошові суми.

Згідно з п.4.11 Договору наявність підписаної зведеної відомості не позбавляє Перевізника права здійснити донарахування не врахованої плати за надані послуги за минулі періоди. При цьому, що не встановлено будь-яких строків здійснення таких донарахувань.

Залізницею в період квітень-липень 2019 року було надано Позивачу послуги по міжнародному перевезенню вантажів залізничним транспортом із урахуванням Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення за накладними.

В процесі аналізу вищезазначених перевізних документів та маршруту власних (не належать AT «Укрзалізниця») вагонів за період з квітня по липень 2019 року, Відповідачем виявлено, що у графі 15 зазначене найменування вантажу -код ГНВ 860699000, якому відповідно до Алфавітного списку вантажів Єдиної тарифно- статистичної системи номенклатури вантажів відповідає код ЄТСНВ 421246, а не код 421034, зазначений в накладних.

Невірне зазначення коду ЄТСНВ призвело до нарахування меншого тарифу, ніж той, який був нарахований при вірному зазначенні коду ЄТСНВ 421246, як для товару, що переміщується через митний кордон.

Враховуючи невідповідність зазначених кодів ГНВ та ЄТСНВ меті здійсненого перевезення, тобто фактично вагони переміщувались на територію України не як вагони з-під вивантаження, а як товар, який проходив митні процедури та направлявся на станцію призначення Черкаси для зміни власника, на підставі п. 4.10 Договору AT «Укрзалізниця» було здійснено донарахування Позивачу провізну плату у розмірі 7114617,90 грн.

Отже, виявивши необгрунтоване відображення у своєму особовому рахунку спірної суми, як використаної, - Позивач мав звернутися до Відповідача з відповідною вимогою про відновлення цієї суми на особовому рахунку.

В претензії №1778/01-03/2019 від 20.09.2019р., яка міститься в матеріалах справи, Позивач просив: «Здійснити перерахунок та повернути на особовий рахунок ТОВ «СМАРТ РЕЙЛ ЛОГІСТИКС», код 8136937, відповідно до положень пункту 4.10 Договору 00914/ЦТЛ, додаткові перевізні платежі загальною сумою 7 114 617,90 грн., що були безпідставно стягнуті з Товариства»

Зазначене підтверджує позицію Відповідача, що кошти повертаюся саме на рахунок, відкритий на підставі Договору про надання послуг від 01.02.2019 №00914/ЦТЛ- 2019, і з зазначеним порядком погодився Позивач, що підтверджується його ж претензійними вимогами.

Отже, Позивач погодився, що умовами укладеного Договору, якими визначено саме такий порядок здійснення взаєморозрахунків між сторонами і саме шляхом поновлення коштів на особовому рахунку.

Таким чином, у випадку не вирішення спору у претензійному порядку, скаржник, захищаючи свої права та інтереси, вправі звернутися до суду з вимогою про відновлення запису на його особовому рахунку шляхом відображення (відновлення, збільшення) на ньому незаконно списаної грошової суми.

Посилання Позивача на те, що такий спосіб захисту, як поновлення коштів на особовому рахунку, є неефективним спростовується вищезазначеним.

Щодо ефективності способу захисту шляхом поновлення коштів на особовому рахунку, колегія суддів зазначає наступне.

З аналізу статей 13, 15, 16 Цивільного кодексу України слідує, що право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Частиною 2 статті 16 ЦК України передбачено перелік способів захисту цивільних прав, які мають універсальний характер та можуть застосовуватися до всіх чи більшості суб`єктивних прав.

Разом з тим, законодавцем передбачено, що такий перелік не є вичерпним та надано право суду захистити цивільне право або інтерес особи іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (частина З статті 16).

Якщо спеціальні норми права визначають конкретні заходи з урахуванням специфіки порушеного права та характеру правопорушення, особа вправі скористатися такими способами захисту.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання даної норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

У пункті 145 Рішення ЄСПЛ від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного королівства» суд зазначив, що стаття 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист. Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 Рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьев проти України" від 05.04.2015).

Отже, суд вправі застосовувати способи захисту цивільних прав, які випливають із характеру правопорушень, визначених спеціальними нормами права, а також повинен враховувати критерії «ефективності» таких засобів захисту та вимоги частин 2-5 статті 13 Цивільного кодексу України щодо недопущення зловживання свободою при здійсненні цивільних прав особою.

Наслідки неправильного нарахування платежів Відповідачем та порядок повернення надлишково стягнутої суми, чітко визначено п. 4.10 Договору від 01.02.2019 №00914/ЦТЛ-2019, а саме шляхом внесення відповідних змін до особового рахунку Замовника. В договорі відсутній обов`язок Відповідача у разі неправильного (помилкового) відображення даних у особовому рахунку Позивача - повертати йому кошти. Не встановлено такого обов`язку й іншими діючими нормативними актами.

Таким чином, спосіб захисту майнових прав шляхом відновлення запису на особовому рахунку замовника послуг у залізничному перевезенні та відображення (відновлення, збільшення) суми здійсненої ним передоплати відповідатиме способам захисту, визначеним спеціальними нормами права, та буде узгоджуватися із загальними вимогами щодо належності засобів правового захисту відповідно до статей 55, 124 Конституції України, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду у п.20-24 постанови від 30.01.2018 р. у справі № 914/873/17.

Щодо відсутності підстав для застосування ст.1212 ЦК України колегія суддів зазначає, що за умови існування між сторонами договірних правовідносин, неналежне виконання Відповідачем умов договорів може слугувати підставою для відповідальності, а не підставою для повернення коштів відповідно ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до змісту ст.1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст. 1212 ЦК України.

Отже, за змістом положень статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення глави 83 ЦК застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

З аналізу вказаної норми вбачається, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Оскільки між сторонами у справі було укладено Договір про надання послуг від 01.02.2019 №00914/ЦТЛ-2019, спірні кошти списано з особового рахунку Позивача на підставі накладних, відомостей плати, накопичувальних карток за вказаним правочином, відтак такі кошти набуто Відповідачем за наявності правової підстави, а тому їх не може бути стягнуто з Відповідача відповідно до положень статті 1212 ЦК України як безпідставне збагачення.

Так, правовідносини сторін у цьому спорі регулюються нормами зобов`язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень статті 1212 ЦК України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у справі №910/5561/19 прийнято рішення про зобов`язання AT «Укрзалізниця» внести зміни до особового рахунку, а отже, такий спосіб захисту є ефективним.

Зазначене підтверджується постановою Верховного Суду від 23.06.2020р. у справі №910/5561/19 та постановами про відкриття та закінчення виконавчого провадження ВП №61479423 у даній справі.

Вищезазначене спростовує твердження Позивача про неефективність такого способу захисту, як поновлення коштів на рахунку, відкритому на підставі Договору.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що Позивачем при зверненні з даним позовом до суду обрано неналежний спосіб захисту, а відтак суд не має правової можливості задовольнити заявлені позовні вимоги, в зв`язку з чим в позові відмовлено.

Щодо відсутності підстав для застосування судової практики, наведеної Позивачем колегія суддів зазначає наступне.

Як на підставу для застосування до спірних відносин ст.1212 ЦК України, позивач посилається на рішення Верховного Суду України від 14.10.2014р. №3-138гс14, яке стосується стягнення переплати за договором поставки, що за своє правовою природою є іншим спором з іншим предметом, висновки з якого не можуть бути застосовані до спору між залізницею і Позивачем, який виник за договором перевезення та договором про надання послуг, які передбачають особливий порядок розрахунків за надані послуги.

Крім того, Позивач посилається на Постанову Верховного Суду України від 26.10.2016р. у справі№922/189/16, спір в якій стосується нарахування відсотків за користування кредитом, а також відносин за депозитним договором.

Зазначена судова практика також не може бути застосована у даній справі.

У постановах Північного апеляційного господарського суду від 12.10.2020 у справі №910/3587/20 та від 15.03.2019р. №910/12937/18, на які посилається Позивач, взагалі питання щодо способу захисту не розглядалися.

Щодо безпідставного посилання Позивача на той факт, що Суд першої інстанції зобов`язаний був у випадку незастосування ст.1212 ЦК України, застосувати до спірних правовідносин норми, що регулюють порядок стягнення збитків, а саме, ст.623 ЦК України або ст.224 ГК України колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Порушенням зобов`язання відповідно до ст, 610 Цивільного кодексу України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відшкодування збитків як санкція може бути застосована у всіх випадках порушення цивільно - правових зобов`язань, коли внаслідок такого порушення потерпіла сторона несе збитки. Причому цей захід застосовується незалежно від того, чи передбачений він конкретним законодавством, що регулює дане зобов`язання, або договором, оскільки відшкодування збитків є загальним правилом для всіх зобов`язань.

Для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності, як відшкодування збитків, необхідною є наявність всіх чотирьох умов відповідальності, а саме: протиправна поведінка боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов`язання; наявність збитків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме даного порушення боржником зобов`язання, а не якихось інших обставин, зокрема дій самого кредитора або третіх осіб; вина боржника. Отже кредитор, вимагаючи відшкодування збитків, має довести три перші умови відповідальності, зокрема факт порушення боржником зобов`язання, розмір збитків, причинний зв`язок.

Позивачем не доведено наявність ані факту порушення Відповідачем його зобов`язання за договором, ані факту нанесення Відповідачем Позивачу своєю протиправною поведінкою збитків, ані наявності причинно - наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та завданими збитками.

Твердження апелянта про не винесення судом першої інстанції рішення щодо розподілу судових витрат спростовуються самим рішенням суду, в якому зазначено, що відповідно до ст.129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що позивачем обрано спосіб захисту, який не відповідає спірним правовідносинам сторін, повернення коштів, які були перераховані відповідачу на підставі укладеного з відповідачем та діючого Договору від 01.02.2019 №00914/ЦТЛ-2019 не може вважатися безпідставним отриманням відповідачем грошових коштів, тобто позивачем обрано не той спосіб захисту, у зв`язку з чим правомірно відмовлено в позові.

Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вірного по суті рішення суду, при ухваленні якого судом надано оцінку як кожному доказу окремо, так і в їх сукупності, вірно встановлено характер спірних правовідносин та в цілому правильно застосовані норми матеріального права, які їх регулюють.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції про відмову в позові, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вище викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б прийти до висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Відповідно до п. 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин решту аргументів позивача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про відмову в позові.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Смарт Рейл Логістико" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.09.2020 у справі №910/2070/20.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Смарт Рейл Логістикс" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.09.2020 у справі №910/2070/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.09.2020 у справі №910/2070/20 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/2070/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови підписано 23.07.2021

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська