ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2021 року

м. Київ

Справа № 904/1362/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кондратова І.Д. - головуючий, судді - Бакуліна С.В., Стратієнко Л.В.,

за участю секретаря судового засідання Коровай Л.В.,

за участю представників учасників справи:

позивача - Півень Д.О. (адвокат);

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпровські електромережі»

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області

(суддя Новікова Р.Г.)

від 12.10.2020

та постанову Центрального апеляційного господарського суду

(головуючий - Коваль Л.А., судді: Кузнецов В.О., Чередко А.Є.)

від 09.02.2021

у справі за позовом Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпровські електромережі»

до 1. Обласного комунального підприємства «Електромережі-Південне»

2. Приватного підприємства «Асоціація правового захисту»

про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 05.02.2020, укладеного між відповідачами,

1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень

1.1. У березні 2020 року Акціонерне товариство «ДТЕК Дніпровські електромережі» (надалі - АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі», позивач) звернулось до Обласного комунального підприємства «Електромережі - Південне» (надалі - ОКП «Електромережі-Південне», відповідач 1) та Приватного підприємства «Асоціація правового захисту» (надалі - ПП «Асоціація правового захисту», відповідач 2) з позовом про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги № б/н від 05.02.2020, укладеного між відповідачами.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладений між відповідачами договір про відступлення права вимоги порушує охоронювані законом інтереси та права позивача щодо транспортування електричної енергії споживачам технологічними мережами відповідача 1 з огляду на такі обставини:

- грошові кошти, право вимоги на які було відступлено на підставі оспорюваного договору, можуть бути використані виключно на утримання цих електричних мереж та їх експлуатацію, оскільки пунктом 1.7 Методики обрахування плати за спільне використання технологічних електричних мереж, затвердженої постановою НКРЕ від 12.06.2008 № 691 (надалі - Методика) передбачено, що кошти, отримані власником електричних мереж як плата за спільне використання технологічних електричних мереж, обліковуються окремо та використовуються виключно на утримання цих мереж у належному технічному стані та їх експлуатацію;

- оспорюваний договір фактично є договором факторингу (Глава 73 Цивільного кодексу України), а не договором цесії (ст.ст. 512-519 Цивільного кодексу України);

- оспорюваний договір з боку відповідача 1 підписаний Заболотною Ю.О., яка діяла на підставі договору доручення від 07.11.2017. За цим договором комунальне підприємство доручає вищевказаній особі укласти з ПП «Асоціація правового захисту» договір про відступлення права грошової вимоги за договором про спільне використання технологічних електричних мереж №99С від 12.04.2010. Дата підписання договору доручення співпадає з періодом, коли ОСОБА_1 була власником і керівником ПП «Асоціація правового захисту», а також представником ОКП «Електромережі-Південне».

1.3. У відзиві на позовну заяву ПП «Асоціація правового захисту» стверджувало, що при укладенні договору про відступлення прав від 05.02.2020 не порушені вимоги частини 4 статті 512 Цивільного кодексу України. Договором про спільне використання технологічних електричних мереж №100-СВ/09 від 12.04.2020 не встановлено застережень відносно заміни кредитора. Відступлення права вимоги відбулось не на стадії виконання договору №100-СВ/09 від 12.04.2010, а на стадії стягнення заборгованості за надані послуги у судовому порядку. Тобто між відповідачами виникли вже позадоговірні зобов`язання, якими вони вправі розпорядитись на власний розсуд. На теперішній час позивач добровільно сплатив заборгованість, визнавши тим самим заміну кредитора у зобов`язанні. Методика обрахування плати за спільне використання технологічних електричних мереж є підзаконним актом та встановлює методологію обрахування вартості обґрунтованих витрат на утримання технологічних електричних мереж спільного використання. АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» було обізнане про перерахування ним коштів на виконання рішення суду на користь ПП «Асоціація правого захисту» і підтвердив факт існування заборгованості. Також відповідач 2 наголошував на тому, що договір від 05.02.2020 за своєю правовою природою є саме оплатним договором відступлення права вимоги (цесією), а не договором факторингу чи договором про надання фінансової послуги.

1.4. Крім того, відповідач 2 зазначав, що твердження позивача в частині того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є пов`язаними особами та переслідують мету збагачення є помилковими.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2.1. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 12.10.2020 у справі № 904/1362/20, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 09.02.2021, у задоволенні позову відмовлено.

2.2. Відмовляючи в задоволенні позову, суди виходили з таких обставин:

- Методика не забороняє відступати право вимоги у цих правовідносинах, зокрема, пункт 1.7 вказаної Методики регулює лише порядок бухгалтерського обліку коштів за спільне використання технологічних електричних мереж ОКП «Електромережі - Південне»;

- в договорі про спільне використання технологічних електричних мереж від 12.04.2010 відсутня заборона ОКП «Електромережі-Південне» (відповідач 1) передавати іншій особі право вимоги за цим договором до АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі»;

- оспорюваний договір за своєю правовою природою є оплатним договором відступлення права вимоги (цесії), а не договором факторингу, адже відповідач 1 сплатив на користь відповідача 2 грошові кошти у розмірі вартості відступленого права вимоги до позивача. Тобто право вимоги відступлено відповідачем 2 «за номінальною вартістю» без отримання відповідачем 1 винагороди за таке відступлення, що свідчить про відсутність у спірних правовідносинах ознак фінансування відповідачем 1 відповідача 2 під відступлення права грошової вимоги.

2.3. Апеляційний господарський суд відхилив доводи позивача щодо відсутності у ліквідатора Чабана Я.І. повноважень на укладення договору доручення від 07.11.2017 з Заболотною Ю.О. для підписання нею оспорюваного договору, оскільки голова комісії з припинення - Чабан Я.І., як керівник виконавчого органу комунального підприємства, мав право укладати та підписувати від імені юридичної особи оспорюваний договір відступлення права вимоги, а також видавати довіреності іншим особам, в тому числі на вчинення правочинів від імені підприємства в межах своєї компетенції, що прямо передбачено у пунктах 3.5., 6.2., 6.4. Статуту КП «Електромережі-Південне», рішенням Дніпропетровської обласної ради від 27.05.2015 № 649-31/VI.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу. Підстава (підстави) відкриття касаційного провадження

3.1. 02.03.2021 АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» звернулося з касаційною скаргою на судові рішення, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

3.2. 23.04.2021 скаржник подав до суду уточнену касаційну скаргу, яку зареєстровано канцелярією суду 28.04.2021.

3.3. В уточненій касаційній скарзі підставою касаційного оскарження заявник визначає пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме неправильне застосування судами попередніх інстанцій:

- статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та статті 1077 Цивільного кодексу України, без урахування висновку Верховного Суду щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 04.09.2019 у справі № 906/1174/18 та від 10.05.2018 у справі № 910/6659/17;

- статті 1077 Цивільного кодексу України, пункту 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06.02.2014 № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 № 231», пункту 1 частини 1 статті 1, частин 1, 2 статті 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», без урахування висновку Верховного Суду щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 591/4552/17.

3.4. Також скаржник посилається на наявність підстави для касаційного оскарження згідно з приписами пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України зазначаючи, що судами першої та апеляційної інстанції не застосовано положення пункту 1.7 Методики та частини 3 статті 512 Цивільного кодексу України, за відсутності висновків Верховного Суду щодо питання застосування цих норм права у подібних правовідносинах.

3.5. Заявник касаційної скарги вважає, що пунктом 1.7 Методики заборонено інше використання грошових коштів, отриманих за договором про спільне використання технологічних електричних мереж, аніж, на утримання та експлуатацію цих електричних мереж, а тому суди повинні були застосувати частину 3 статті 512 Цивільного кодексу України, якою визначено, що кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

3.6. Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

4. Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосоване законодавство

4.1. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частини 1 та 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України).

4.2. Щодо оскарження рішення судів попередніх інстанцій з підстав, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

4.3. Як вже зазначалось, касаційне провадження у справі відкрито відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

4.4. Отже, відповідно до положень цих норм, касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

4.5. Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

4.6. Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

4.7. Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 № 925/3/7; пункт 40 постанови від 25.04.2018 № 910/24257/16).

4.8. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц; пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).

4.9. Проаналізувавши висновки, що викладені у постановах Верховного Суду від 04.09.2019 у справі № 906/1174/18, від 10.05.2018 у справі № 910/6659/17 та від 03.04.2019 у справі № 591/4552/17, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції вважає, що вони стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у цій справі з таких підстав.

4.10. У справі № 906/1174/18 предметом позовних вимог було визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги і скасування рішення про державну реєстрацію прав і обтяжень.

4.11. Верховний Суд у постанові від 04.09.2019 у справі № 906/1174/18, застосовуючи статті 510, 512, 513, 514, 1077, 1078, 1079 Цивільного кодексу України та статті 1, 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», скасував рішення судів попередніх інстанцій та направив справу на новий розгляд, оскільки суди не врахували правову позицію щодо розмежування договорів цесії та факторингу, а також ні суд апеляційної інстанції, ні суд першої інстанції, в порушення вимог статей 86, 236, 237 Господарського процесуального кодексу України, не дослідили і не надали правову оцінку зібраним у справі доказам.

4.12. Водночас у справі, що переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій дослідивши всі надані докази встановили, що оспорюваний договір є оплатним договором відступлення права вимоги (цесії), а не договором факторингу.

4.13. У справі № 910/6659/17 предметом первісних позовних вимог було стягнення 2 952 459,64 грн за неналежне виконання відповідачем зобов`язань з оплати за поставлений йому товар по договору поставки від 18.11.2014 № 366, право вимоги за яким позивач отримав на підставі укладеного з третьою особою договору надання послуги факторингу від 10.03.2017 № Ф100317/1, а предметом зустрічних позовних вимоги - визнання недійсним договору надання послуги факторингу №Ф100317/1 від 10.03.2017 на підставі частин 1, 2, 5 статті 203 та статті 215 Цивільного кодексу України.

4.14. Предметом касаційного оскарження були лише первісні позовні вимоги. Суд касаційної інстанції скасував рішення судів в частині первісного позову та направив справу на новий розгляд, оскільки судом апеляційної інстанції не надано належної оцінки обставинам справи та доводам позивача, судами не перевірено, за які саме періоди поставки відповідачем сплачено грошові кошти на виконання договору поставки, та за які поставки третьою особою зараховані сплачені кошти. Тобто, переглядаючи судові рішення у справі № 910/6659/17, висновки суду касаційної інстанції стосувалися наявності чи відсутності підстав для зарахування зустрічних вимог.

4.15. У справі, що переглядається, висновки судів стосуються лише наявності чи відсутності підстав для визнання недійсним оспорюваного договору відступлення права вимоги. Жодних висновків щодо зарахування зустрічних вимог судами зроблено не було.

4.16. У справі № 591/4552/17 з позовом про визнання договору факторингу частково недійсним звернулася фізична особа до банку.

4.17. У постанові від 03.04.2019 у справі № 591/4552/17 Верховний Суд, застосовуючи статтю 1077 Цивільного кодексу України, пункт 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06.02.2014 № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 № 231», пункт 1 частини 1 статті 1, частини 1, 2 статті 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», не погодився з висновками суду апеляційної інстанції про відсутність порушення прав позивача у зв`язку з тим, що позивач не є стороною оспорюваного договору факторингу. Так, суд касаційної інстанції вказав, що позивач є зацікавленою особою та має право на оспорення цього правочину, оскільки відбулась заміна кредитора з фінансової установи - банку (ПАТ «УкрСиббанк») на іншу юридичну особу - ТОВ «Кредекс Фінанс», а також перехід до останнього права вимоги за договором про надання споживчого кредиту від 08.09.2008.

4.18. У справі, що переглядається, судами першої та апеляційної інстанцій не було зроблено жодних висновків щодо зацікавленості позивача в оспоренні договору відступлення права вимоги.

4.19. Тобто у вказаних справах та у справі, яка переглядається, обставини, що формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, не можна визнати подібними з огляду на встановлення судами попередніх інстанцій у цих справах інших фактичних обставин, які вплинули на прийняття відповідних рішень при вирішенні спору.

4.20. Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду, на який посилався скаржник у касаційні скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

4.21. Верховний Суд, переглянувши постанову суду апеляційної інстанції в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, вважає, що наведена заявником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження.

4.22. З огляду на те, що аналіз висновків, зроблених у оскаржуваних судових рішеннях не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, і ці висновки не є різними за своїм змістом, а зроблені судами з урахуванням інших фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій у кожній справі, що свідчить про неподібність правовідносин, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпровські електромережі» в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

4.23. Щодо оскарження рішень судів попередніх інстанцій з підстав, передбачених пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

4.24. Методика обрахування плати за спільне використання технологічних електричних мереж, що затверджена постановою НКРЕ від 12.06.2008 № 691 встановлює методологію обрахування вартості обґрунтованих витрат на утримання технологічних електричних мереж спільного використання, у тому числі порядок складення кошторису витрат основних споживачів на утримання їх технологічних електричних мереж, порядок розрахунку об`єму технологічного обладнання електричних мереж в умовних одиницях операторів системи, на території здійснення ліцензованої діяльності яких приєднані електроустановки основних споживачів, та основних споживачів, порядок визначення нормативів витрат на умовну одиницю та розподілу витрат на утримання мереж між суб`єктами господарювання, які використовують мережі, на частини, що відповідають платі за спільне використання відповідного суб`єкта господарювання.

4.25. Абзацом 2 пункту 1.7 вказаної Методики передбачено, що кошти, отримані власником електричних мереж як плата за спільне використання технологічних електричних мереж, обліковуються окремо та використовуються виключно на утримання цих мереж у належному технічному стані та їх експлуатацію.

4.26. Відповідно до частин першої, третьої статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

4.27. Положення договору про спільне використання технологічних електричних мереж не передбачають обмежень щодо заміни кредитора у спірному зобов`язанні.

4.28. Суд звертає увагу на рішення Конституційного Суду України 09 липня 1998 року № 12-рп/98 у справі № 17/81-97 за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 Кодексу законів про працю України (справа про тлумачення терміну «законодавство»), де зазначено, що терміном «законодавство» охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

4.29. У мотивувальній частині цього ж рішення Конституційного Суду України зазначено, що термін «законодавство» досить широко використовується у правовій системі в основному у значенні як сукупності законів та інших нормативно-правових актів, які регламентують ту чи іншу сферу суспільних відносин і є джерелами певної галузі права. Цей термін без визначення його змісту використовує і Конституція України (статті 9, 19, 118, пункт 12 Перехідних положень). У законах залежно від важливості і специфіки суспільних відносин, що регулюються, цей термін вживається в різних значеннях: в одних маються на увазі лише закони; в інших, передусім кодифікованих, в поняття «законодавство» включаються як закони та інші акти Верховної Ради України, так і акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а в деяких випадках - також і нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади.

4.30. Відповідно до частини 5 статті 4 Цивільного кодексу України інші органи державної влади України, органи влади Автономної Республіки Крим можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом.

4.31. Якщо буквально тлумачити пункт 1.7 Методики, то там відсутня пряма заборона здійснювати відступку права вимоги у спірних правовідносинах. Розширене тлумачення вказаного пункту, як таке, що дозволяє обмежувати права кредиторів у здійсненні відступки права вимоги в даному випадку не допускається, оскільки ні Конституцією України, ні законом Національній комісії регулювання електроенергетики України не надано таке право.

4.32. З огляду на те, що ні положення договору про спільне використання технологічних електричних мереж, ні Методика не передбачають обмежень щодо заміни кредитора у зобов`язанні, та, крім того, враховуючи, що Національна комісія регулювання електроенергетики у підзаконних нормативно - правових актах не може обмежувати право сторін на заміну кредитора у зобов`язанні, Верховний Суд не погоджується з доводами скаржника про неможливість заміни кредитора у спірному зобов`язанні.

4.33. Верховний Суд відхиляє аргумент скаржника про те, що між ОКП «Електромережі-Південне» та ПП «Асоціація правового захисту» фактично укладено договір факторингу, а не договір цесії, оскільки за своїми суттєвими умовами укладений договір відступлення прав від 05.02.2012 відноситься до договорів відступлення прав вимоги, передбачених статтями 512, 513 Цивільного кодексу України, а не договорів факторингу, що було встановлено апеляційним судом у цій справі. При цьому термін «сума фінансування», на який посилається скаржник, означає грошові кошти, сплачені новим кредитором первинному кредитору на умовах договору (розділ 1 «Визначення термінів» договору), а не фінансування під відступлення права грошової вимоги, передбачене статтею 1077 Цивільного кодексу України як ознака договору факторингу.

4.34. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 904/3405/19.

4.35. З огляду на викладене, а також враховуючи те, що наведені заявником касаційної скарги доводи не знайшли свого підтвердження, Верховний Суд не вбачає підстав для скасування прийнятих у цій справі судових рішень.

5. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

5.1. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

5.2. Відповідно до частини 1 статті 309 зазначеного Кодексу суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

5.3. Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, вважає, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені із додержанням норм процесуального та матеріального права, тому підстав для їх зміни чи скасування немає.

5.4. Водночас, як уже зазначалося, оскільки підстава для касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі у цій частині.

6. Розподіл судових витрат

6.1. З огляду на те, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, згідно з статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на заявника касаційної скарги.

Керуючись статтями 129, 300, 301, пунктом 5 частини 1 статті 296, пунктом 1 частини 1 статті 308, статтями 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Закрити касаційне провадження у справі № 904/1362/20 за касаційною скаргою Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпровські електромережі» в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

2. Касаційну скаргу Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпровські електромережі», в частині підстави, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення.

3. Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 12.10.2020 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 09.02.2021 у справі № 904/1362/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. Кондратова

Судді С. Бакуліна

Л. Стратієнко