ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" липня 2021 р. Справа№ 910/20407/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Демидової А.М.

Ходаківської І.П.

за участю секретаря судового засідання Островерхої В.Л.

за участю представників сторін зазначених у протоколі судового засідання від 20.07.2021

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Айбокс Банк»

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2021 (повний текст рішення складено 09.03.2021)

у справі №910/20407/20 (суддя Щербаков С.О.)

за позовом Військової прокуратури Київського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

до Приватного акціонерного товариства «Айбокс Банк»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Класс»

про стягнення 102 234,00 грн

ВСТАНОВИВ:

Військовий прокурор Київського гарнізону (далі - прокурор) звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (далі - позивач) до Приватного акціонерного товариства «Айбокс Банк» (далі - відповідач) про стягнення суми банківської гарантії від 03.09.2018 №4864-0818/ERL3v у розмірі 102 234,00 грн та судовий збір у розмірі 2 102,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що відповідач зобов`язався сплатити на користь позивача суму банківської гарантії у розмірі 102 234,00 грн у випадку невиконання принципалом - Товариством з обмеженою відповідальністю «Євро Класс», умов Договору №286/2/18/99 від 05.09.2018 про поставку товарів для державних матеріально-технічних засобів продовольчої служби (за кошти Державного бюджету України).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.01.2021 залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Євро Класс» (далі - третя особа).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.03.2021 у справі №910/20407/20 позовні вимоги Військової прокуратури Київського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України задоволено. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Айбокс Банк» на користь Міністерства оборони України суму банківської гарантії у розмірі 102 234,00 грн. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Айбокс Банк» на користь Військової прокуратури Київського гарнізону 2 102,00 грн судового збору.

Ухвалюючи вказане рішення місцевий господарський суд виходив з того, що рішенням Господарського суду міста Києва від 17.12.2019 у справі №910/14255/19, яке набрало законної сили та має преюдиційне значення для даної справи, встановлено порушення третьою особою умов Договору №286/2/18/99 від 05.09.2018 про поставку товарів для державних матеріально-технічних засобів продовольчої служби (за кошти Державного бюджету України), а саме поставку товару з порушенням строку, у зв`язку із чим третій особі було нараховано та відповідно стягнуто за рішенням суду пеню та штраф у розмірі 30 112,56 грн. Таким чином, судовим рішенням у справі №910/14255/19 було становлено, що третьою особою порушено зобов`язання за Договором №286/2/18/99 від 05.09.2018 про поставку товарів для державних матеріально-технічних засобів продовольчої служби (за кошти Державного бюджету України), а тому у позивача виникло право отримати кошти від відповідача у розмірі суми банківської гарантії від 03.09.2018 №4864-0818/ЕRL3v.

Разом з цим, судом першої інстанції встановлено, що прокурор звернувся із даним позовом з метою захисту інтересів держави у зв`язку із тривалим зволіканням позивача щодо звернення до суду із даним позовом, що свідчить про його бездіяльність та наявність підстав для звернення прокурора до суду.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Приватне акціонерне товариство «Айбокс Банк» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить поновити пропущений строк на апеляційне оскарження, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2021 у справі №910/20407/20 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги відповідач посилається на те, що судом першої інстанції не було надано оцінку доводам відповідача щодо відсутності повноважень на підписання позовної заяви військовим прокурором Київського гарнізону Гладієм Є.

Апелянт зазначає, що прокуратурою не доведено наявності підстав для звернення до суду із позовом на захист інтересів держави в особі Міністерства оборони України, а судом не було надано належної оцінки доводам відповідача щодо відсутності таких підстав та самостійної реалізації позивачем повноважень на захист державних інтересів.

Крім того, позивач скористався своїм правом на судовий захист та звернувся до суду із позовом про стягнення з третьої особи штрафних санкцій за порушення умов Договору №286/2/18/99 від 05.09.2018 про поставку товарів для державних матеріально-технічних засобів продовольчої служби (за кошти Державного бюджету України).

Як зазначає апелянт судом не було взято до уваги приписи п. 3 ч. 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) щодо наявності обґрунтованого розрахунку стягуваної суми, оскільки, на переконання апелянта, зазначена у банківській гарантії №4864-0818/ERL3v від 03.09.2018 сума гарантії не є фіксованою, а є гранично максимальною.

Крім того, судом не з`ясовано усіх обставин справи, зокрема, факту настання гарантійного випадку за банківською гарантією №4864-0818/ERL3v від 03.09.2018, оскільки не було встановлено факту порушення третьою особою умов Договору №286/2/18/99 від 05.09.2018 про поставку товарів для державних матеріально-технічних засобів продовольчої служби (за кошти Державного бюджету України), а рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2019 у справі 910/14255/19 не має преюдиційного значення у вирішенні даної справі, так як відповідач не брав участі у розгляді справи №910/14255/19. Як вказує позивач прострочення строків поставки товару Товариством з обмеженою відповідальністю «Євро Класс» за Договором №286/2/18/99 від 05.09.2018 про поставку товарів для державних матеріально-технічних засобів продовольчої служби (за кошти Державного бюджету України) не настало, оскільки третя особа не могла розпочати поставку товару до моменту підтвердження реєстрації Договору №286/2/18/99 від 05.09.2018 про поставку товарів для державних матеріально-технічних засобів продовольчої служби (за кошти Державного бюджету України) Казначейством України. Крім того, має місце порушення зобов`язання з боку позивача, оскільки позивач в порушення п. 5.1 Договору №286/2/18/99 від 05.09.2018 про поставку товарів для державних матеріально-технічних засобів продовольчої служби (за кошти Державного бюджету України) та п. Б.7 розділу Б умов DDP «Інкотермс» не направив повідомлення на адресу третьої особи.

Також відповідач зазначає, що судом першої інстанції в супереч приписам ст. 61 Конституції України застосовано подвійну відповідальність за одне й теж саме порушення умов договору, оскільки за рішенням Господарського суду міста Києва від 17.12.2019 у справі №910/14255/19 стягнуто з третьої особи на користь позивача пеню і штраф у розмірі 30 112,56 грн, а тому стягнення на користь позивача суми банківської гарантії є прямим порушенням ст. 61 Конституції України, яка забороняє притягнення юридичної особи до подвійної відповідальності.

Суд першої інстанції, за твердженням апелянта, проігнорував його доводи про те, що вимога позивача не відповідала змісту банківської гарантії №4864-0818/ERL3v від 03.09.2018 та про відсутність повторної вимоги Міністерства оборони України, що свідчить про обґрунтовану відмову банку у виплаті банківської гарантії та відсутність підстав для стягнення суми банківської гарантії у судовому порядку.

Апелянт вказує на те, що вимога про сплату банківської гарантії не відповідає ч. 2 ст. 564 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), та не містить посилань на порушення, які допустився принципал, відсутня інформація про кількість днів прострочення зобов`язань, назви товарів, їх кількість та вартість, які не були поставлені вчасно, адресу поставки, не надані також для перевірки документи на підтвердження факту прострочки. Разом з цим, вимога про сплату банківської гарантії підписана неуповноваженою особою, оскільки довіреність видана Міністерством оборони України на директора Департаменту державних закупівель на постачання матеріальних ресурсів Гулєвич В.В. засвідчена з порушенням Національного стандарту України ДСТУ 4163-2003 «Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів».

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.04.2021 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Айбокс банк» у справі №910/20407/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Владимиренко С.В., суддів Демидової А.М., Ходаківської І.П. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.04.2021 у справі №910/20407/20 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Айбокс Банк» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2021 у справі №910/20407/20 залишено без руху. Після усунення апелянтом недоліків, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.05.2021 задоволено клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2021 у справі №910/20407/20 та поновлено Приватному акціонерному товариству «Айбокс Банк» зазначений строк. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Айбокс Банк» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2021 у справі №910/20407/20. Учасникам справи надано право подати відзив на апеляційну скаргу, заяви, клопотання, пояснення до 10.06.2021. Розгляд апеляційної скарги призначено на 15.06.2021 о 12 год. 30 хв. в приміщенні Північного апеляційного господарського суду за адресою: м. Київ, вул. Шолуденка, 1- А, зал судових засідань № 6. Зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2021 у справі №910/20407/20.

27.05.2021 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшов письмовий відзив Київської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону на апеляційну скаргу на рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2021 у справі №910/20407/20, за яким прокурор просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Айбокс Банк» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2021 у справі №910/20407/20 залишити без змін, посилаючись на те, що військовий прокурор Київського гарнізону Є.Гладій є повноважним на подання позовної заяви в порядку господарського судочинства відповідно до ст. 24 Закону України «Про прокуратуру». Невиконання умов банківської гарантії від 03.09.2018 №4864-0818/ERL3v завдало шкоди майновим правам держави в особі Міністерства оборони України, а тому наявні підстави для представництва прокурором інтересів держави у формі звернення до суду із даним позовом.

Надана відповідачем банківська гарантія від 03.09.2018 №4864-0818/ERL3v у розмірі 102 234,00 грн є фіксованою, інших умов щодо зміни вказаної суми сторонами в гарантії не визначено, а тому підстав для здійснення розрахунку суми гарантії Договором не передбачено. Банківською гарантією від 03.09.2018 №4864-0818/ERL3v забезпечено виконання третьою особою умов Договору №286/2/18/99 від 05.09.2018 про поставку товарів для державних матеріально-технічних засобів продовольчої служби (за кошти Державного бюджету України), зокрема, щодо строків поставки, узгоджені п. 1.2 вказаного Договору.

Прокурор зазначає, що третьою особою допущено порушення умов Договору №286/2/18/99 від 05.09.2018 про поставку товарів для державних матеріально-технічних засобів продовольчої служби (за кошти Державного бюджету України), а саме прострочено поставку товару на 63 доби, що підтверджується рахунками-фактурами, видатковими накладними, актами приймання та рішенням Господарського суду міста Києва від 17.12.2019 у справі №910/14255/19, яке набрало законної сили.

Щодо подвійної відповідальності, то стягнення штрафних санкцій та банківської гарантії є різними способами захисту прав та інтересів суб`єктів господарювання, сплата коштів кредитору гарантом і сплата штрафних санкцій боржником не належить до одного виду відповідальності.

В свою чергу вимога бенефіціара підписана уповноваженою особою - директором Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів МОУ Гулєвичем В.В. з наданням всіх необхідних документів, передбачені умовами гарантії.

Разом з цим, прокурор повідомив суд апеляційної інстанції про те, що відповідно до вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-ІХ, Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII, наказу Генерального прокурора від 17.02.2021 №39 затверджено перелік і територіальну юрисдикцію окружних прокуратур. Відповідно до наказу Генерального прокурора від 17.02.2021 №40 визначено день початку роботи окружних прокуратур - 15.03.2021. У зв`язку з утворенням спеціалізованих прокуратур у військовій та оборонній сфері (на правах окружних прокуратур), військові прокуратури гарнізонів припинили свою діяльність.

Разом з тим, у Спеціалізованій прокуратурі у військовій та оборонній сфері Центрального регіону (на правах обласної прокуратури) утворено спеціалізовані прокуратури у військовій та оборонній сфері (на правах окружних прокуратур), із збереженням місця їх розташування, однією з яких є - Київська спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Центрального регіону.

14.06.2021 відповідачем надані додаткові письмові пояснення.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.06.2021 відкладено розгляд справи на 20.07.2021 об 11 год 20 хв.

Третя особа своїх представників в судове засідання 20.07.2021 не направила, про причини неявки суд не повідомила, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином згідно вимог ст. 120 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України)

Згідно довідки пошти про причини повернення на поштовому відправленні №012 відповідач відсутній за адресою - Україна, 02002, місто Київ, вул. Степана Сагайдака, 101.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Слід зазначити, що згідно даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місцезнаходження Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Класс» Україна, 02002, місто Київ, вул. Степана Сагайдака, 101, доказів зміни адреси третьою особою, матеріали справи не містять.

Відповідно до п. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Представник відповідача у судовому засіданні 20.07.2021 підтримав свої вимоги та доводи, наведені в апеляційній скарзі, просив її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2021 у справі №910/20407/20 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Представник позивача у судовому засіданні 20.07.2021 заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2021 у справі №910/20407/20 залишити без змін.

Представник прокуратури у судовому засіданні 20.07.2021 заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2021 у справі №910/20407/20 залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників прокуратури, позивача та відповідача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Відповідно до абзаців 1-2 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Згідно абзаців 1-3 частини 4 цієї ж статті наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Відповідно до ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами (ч. 3). Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу (ч. 4). У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (абз. 2 ч. 5).

Відповідно до правової позиції, викладеної в ухвалі Верховного Суду від 19.07.2018 у справі №822/1169/17, аналіз ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може підтвердити наявність підстав для представництва інтересів держави в суді шляхом надання належного обґрунтування, підтвердженого достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду, запитами, а також копіями документів, отриманих від суб`єкта владних повноважень, що свідчить про наявність підстав для відповідного представництва.

З огляду на вказане, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 26.07.2018 у справі №926/1111/15, від 13.11.2018 у справі №910/2989/18, від 17.01.2019 у справі №923/241/18, від 21.01.2019 у справі №909/516/18, погодившись з доводами прокурора щодо наявності підстав для представництва інтересів держави.

Відповідно до п. 61 постанови Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №910/11919/17 згідно зі ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор доводить бездіяльність органу, в інтересах якого він звертається до суду, а не можливість чи неможливість такого органу самостійно звернутися із цим позовом до суду.

Водночас у постанові Великої Палати Верховного суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 зазначено, що відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Якщо суд після відкриття провадження у справі з урахуванням наведених учасниками справи аргументів та наданих доказів установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, суд залишає позовну заяву, подану прокурором в інтересах держави в особі компетентного органу, без розгляду відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 226 Господарського процесуального кодексу України.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 03.09.2018 Приватним акціонерним товариством «Айбокс Банк» (далі - Гарант) була надана Товариству з обмеженою відповідальністю «Євро Класс» (далі - Принципал), який було визначено переможцем у відкритих торгах (ідентифікатор в електронній системі закупівель - №UA-2018-07-18-000696-b, опубліковане на веб-сайті Prozorro.gov.ua), які проводить Міністерство оборони України (далі - Бенефіціар) щодо постачання товару за темою: Обладнання для закладів громадського харчування (39310000-8) (Лінія самообслуговування на 500 чол.), банківська гарантія №4864-0818/ЕRL3v (далі - банківська гарантія), і він має намір укласти з бенефіціаром - Міністерством оборони України договір на закупівлю товару. (т. 1, а.с. 25).

За умовами банківської гарантії, Гарант безвідклично та безумовно зобов`язався виплатити Бенефіціару 102 231,00 грн (5 % вартості договору), після одержання письмової вимоги Бенефіціара, в якій стверджується про те, що Принципал не виконав (неналежним чином виконав) свої зобов`язання щодо якості, кількості, строків постачання товару відповідно до договору.

Термін дії гарантії з 03.09.2018 по 01.02.2019 і будь-яка письмова вимога Бенефіціара на оплату має бути отримана гарантом за адресою: Україна, 03150, м. Київ, вул. Ділова, 9 А.

Зобов`язання Гаранта перед Бенефіціаром припиняється у разі настання одного з таких випадків: сплати гарантом суми, на яку видано цю гарантію; закінчення строку дії цієї гарантії; відмови бенефіціара від своїх прав за цією гарантією шляхом повернення бенефіцаром гаранту оригіналу цієї гарантії.

Відповідно до ч.1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У ч. 2 ст. 509 ЦК України зазначено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно термінів визначених у ст. 1 Закону України «Про публічні закупівлі», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, договір про закупівлю - договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі та передбачає надання послуг, виконання робіт або набуття права власності на товари.

Відповідно до ч.ч 1, 4 ст. 36 вказаного Закону договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі або ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури. Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі.

05.09.2018 між Міністерством оборони України (далі - Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євро Класс» (далі - Постачальник) укладено Договір про поставку товарів для державних потреб матеріально-технічних засобів продовольчої служби (за кошти Державного бюджету України) №286/2/18/99 (далі - Договір), за умовами якого Постачальник зобов`язується у 2018 році поставити Міністерству оборони України (далі - Замовник) обладнання для закладів громадського харчування (39310000-8) (лінія самообслуговування на 500 чол.), яка включає наступні секції: 1.2 нейтральні елементи (прилавки); 2. Стійка для столових приборів та підносів; 3. Прилавок охолоджуємий; 4. Марміт для других страв; 5. Марміт для перших страв; 6. Холодильна вітрина (далі - товар), зазначений у специфікації, а замовник забезпечити приймання та оплату товару в кількості, у строки. (т.1, а.с. 21-23).

Згідно п. 1.2 Договору ціна, кількість та строки постачання товару визначаються специфікацією, за умовами якої, товар у кількості 11 шт. загальною вартістю 2 044 680,00 грн має бути поставлений протягом 45 календарних днів з дати укладення договору, (в термін до 19.10.2018 включно).

Замовник має право зменшувати обсяг закупівлі за договором залежно від реального фінансування видатків (п. 1.3 Договору).

Ціна цього Договору становить 2 044 680,00 грн, у тому числі: без ПДВ - 1 703 900,00 грн, з ПДВ - 340 780,00 грн (за загальним фондом) (п. 3.1Договору).

У відповідності до п. 4.1 Договору розрахунки за фактично поставлений товар проводяться протягом 30 календарних днів (за умов надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків) з дати надання постачальником замовнику належним чином оформленого рахунка-фактури на відвантажений товар, підписаного керівником та головним бухгалтером підприємства (якщо посада головного бухгалтера не передбачена штатним розписом, то про це зазначається у рахунку-фактурі), але не пізніше ніж за п`ять робочих днів до закінчення поточного бюджетного року.

Згідно п. 5.1 Договору товар постачається на умовах DDP- склад Замовника відповідно до Міжнародних правил по тлумаченню термінів Інкотермс у редакції 2010 року згідно з положеннями Договору, встановленими нормами відвантаження у тарі та упаковці, яка забезпечує її збереження під час транспортування, вантажно-розвантажувальних робіт і зберігання в межах термінів, установлених діючими стандартами, тощо.

Терміни постачання обладнання визначено у рознарядці Замовника, яка є невід`ємною частиною договору.

Пунктом 6.3.1 Договору визначено, що Постачальник зобов`язаний забезпечити постачання товару у строки, встановлені договором.

Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2018, а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення (п. 10.1 Договору).

Відповідно до п. 11.3 Договору Постачальник забезпечив виконання своїх зобов`язань за цим договором у розмірі 5 % ціни договору банківською гарантією від 03.09.2018 №4864-0818/ЕRL3v виданою ПАТ «Айбокс Банк» у сумі 102 231,00 грн.

Додатком 12.1.1 до Договору сторонами узгоджено рознарядку за Специфікацією. (т.1, а.с. 24).

Постачальник в порушення умов Договору поставив товар на суму 557 640,00 грн з порушення термінів, узгоджених сторонами у п. 1.2 Договору, а тому Міністерство оборони України звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Класс» про стягнення пені та штрафу у розмірі 30 112, 56 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.12.2019 у справі №910/14255/19 позов задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Класс» на користь Міністерства оборони України пеню в розмірі 17 100,96 грн, штраф в розмірі 13 011,60 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 921,00 грн.

Судом у справі №910/14255/19 встановлено, що кінцевим строком поставки товарів є 19.10.2018 включно, проте ТОВ «Євро Класс» поставлено Міністерству оборони України товар на суму 557 640,00 грн згідно Акта приймання № 38 від 22.12.2018 на суму 185 880 грн, Акта приймання № 77 від 02.11.2018 на суму 185 880 грн та Акта приймання № 54 від 05.11.2018 на суму 185 880 грн.

Таким чином, Господарським судом міста Києва у справі №910/14255/19 встановлено, що ТОВ «Євро Класс» (третя особа у даній справі) здійснено поставку товару на суму 557 640,00 грн з порушенням строку, визначеного Договором.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тобто факти, установлені у прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі, для суду при розгляді інших справ. Подібний за змістом правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26.11.2019 по справі №922/643/19.

Верховний Суд у своїх постановах від 10.10.2019 у справі №910/2164/18, від 08.07.2019 у справі №908/156/18 зазначив, що преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Подібні за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №902/201/19, від 15.10.2019 у справі №908/1090/18.

У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою №28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Отже, порушення третьою особою терміну поставки товару за Договором встановлено за рішенням суду і ці обставини в силу ч. 4 ст. 75 ГПК України не підлягають доказуванню.

Таким чином, враховуючи порушення третьою особою умов Договору, відповідно до умов банківської гарантії, позивач звернувся до відповідача із вимогою №286/6/7058 від 26.12.2018 (т.1, а.с. 6-7) про сплату суми банківської гарантії у розмірі 102 234,00 грн.

За умовами банківської гарантії відповідальність Гаранта перед Бенефіціаром за цією банківською гарантією обмежується сумою, на яку вона видана. Ця гарантія є безумовною та безвідкличною, вона не може бути змінена чи відкликана Гарантом самостійно або за заявою Принципала без згоди Бенефіціара. Максимальна сума гарантії зменшується на кожну суму, сплачену Гарантом по цій гарантії.

Факт отримання вимоги відповідачем не спростовується, навпаки листами №416/12-б/б від 25.01.2019, №656/12-б/б-01 від 06.02.2019 відповідач відмовив позивачу у задоволенні вимоги. (т.1, а.с. 28-29, 30-34).

Згідно п. 8 ст. 1 Закону України «Про публічні закупівлі» забезпечення тендерної пропозиції - надання забезпечення виконання зобов`язань учасника перед замовником, що виникли у зв`язку з поданням тендерної пропозиції, у вигляді такого забезпечення, як гарантія.

В силу вимог ст. ст. 525, 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання підлягає виконанню належним чином у встановлений строк. Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, є порушенням зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 200 Господарського кодексу України (далі - ГК України) передбачено, що гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управненої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов`язана сторона) не виконає вказане у ньому певне зобов`язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні. Зобов`язання за банківською гарантією виконується лише на письмову вимогу управненої сторони.

Згідно ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ст. 560 ЦК України за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

За змістом положень статей 561, 566 ЦК України гарантія діє протягом строку, на який вона видана. Обов`язок гаранта перед кредитором обмежується сплатою суми, на яку видано гарантію. У разі порушення гарантом свого обов`язку його відповідальність перед кредитором не обмежується сумою, на яку видано гарантію, якщо інше не встановлено у гарантії.

Таким чином, у відносинах за гарантією беруть участь три суб`єкти - гарант, беніфіціар та принципал. Забезпечувальна функція гарантії полягає у тому, що вона (гарантія) забезпечує належне виконання принципалом його обов`язку перед беніфіціаром. Гарантія - це односторонній правочин, змістом якого є обов`язок гаранта сплатити кредитору-беніфіціару грошову суму відповідно до умов гарантії у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією. Тобто гарантія створює зобов`язання тільки для гаранта.

Згідно ст. 562 ЦК України зобов`язання гаранта перед кредитором не залежить від основного зобов`язання (його припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли в гарантії міститься посилання на основне зобов`язання.

Відповідно до ст. 563 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії.

Вимога кредитора до гаранта про сплату грошової суми відповідно до виданої ним гарантії пред`являється у письмовій формі. До вимоги додаються документи, вказані в гарантії.

У вимозі до гаранта або у доданих до неї документах кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією.

Кредитор може пред`явити вимогу до гаранта у межах строку, встановленого у гарантії, на який її видано.

Кредитор не може передавати іншій особі право вимоги до гаранта, якщо інше не встановлено гарантією.

За приписами ст. 564 ЦК України після одержання вимоги кредитора гарант повинен негайно повідомити про це боржника і передати йому копії вимоги разом з доданими до неї документами.

Гарант повинен розглянути вимогу кредитора разом з доданими до неї документами в установлений у гарантії строк, а у разі його відсутності - в розумний строк і встановити відповідність вимоги та доданих до неї документів умовам гарантії.

Згідно з ч. 1 ст. 565 ЦК України гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора, якщо вимога або додані до неї документи не відповідають умовам гарантії або якщо вони подані гарантові після закінчення строку дії гарантії.

Відповідно до ч. 1 ст. 569 ЦК України гарант має право на зворотну вимогу (регрес) до боржника в межах суми, сплаченої ним за гарантією кредиторові, якщо інше не встановлено договором між гарантом і боржником.

В ч. 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У розділі І Положення про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 № 639 (далі - Положення), визначено, що гарантія - це спосіб забезпечення виконання зобов`язань, відповідно до якого банк-гарант приймає на себе грошове зобов`язання перед бенефіціаром (оформлене в письмовій формі або у формі повідомлення) сплатити кошти за принципала в разі невиконання останнім своїх зобов`язань у повному обсязі або їх частину в разі пред`явлення бенефіціаром вимоги та дотримання всіх вимог, передбачених умовами гарантії. Зобов`язання банку-гаранта перед бенефіціаром не залежить від основного зобов`язання принципала (його припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли посилання на таке зобов`язання безпосередньо міститься в тексті гарантії. Гарантійний лист - це гарантія, що оформлена належним чином на паперовому носії.

Міністерство оборони України звернулося до відповідача із вимогою у межах терміну дії гарантії.

Судом встановлено, що банківська гарантія не містить переліку документів, необхідних у разі пред`явлення вимоги. Слід зазначити, що обов`язкового переліку документів, які мають бути додані до вимоги по гарантії, закон не містить, тобто законодавець залишив на розсуд особи, яка складає гарантію, визначення у тексті гарантії певного переліку документів, які повинні бути додані до вимоги за гарантією.

Положення №639 також не визначає обов`язкового переліку документів, які мають бути додані до вимоги по гарантії, і також залишає на розсуд особи, яка складає гарантію, визначення у тексті гарантії переліку документів, які повинні бути додані до вимоги за гарантією.

За банківською гарантією Гарант зобов`язався безвідклично та безумовно виплатити Бенефеціару 102 234,00 грн після одержання письмової вимоги останнього, в якій стверджується про те, що Принципал не виконав (неналежним чином виконав) свої зобов`язання щодо якості, кількості, строків постачання товару відповідно Договору.

Відповідач в порушення приписів ст. 565 ЦК України не навів та не довів суду передбачених чинним законодавством підстав для відмови у задоволенні вимоги кредитора.

Доводи апелянта про недоведеність порушень третьою особою умов Договору судом апеляційної інстанції оцінюється критично, оскільки обставини порушення третьою особою строків поставки товару за Договором були встановлені під час розгляду справи №910/14255/19 та не потребують доказування у даній справі в силу ч. 4 ст. 75 ГПК України. Посилання відповідача про те, що вказана справа не має преюдиційного значення, оскільки відповідач не був стороною у справі №910/14255/19 також не заслуговують на увагу, оскільки що не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Подібний за змістом правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у своїй постанові від 19.12.2019 у справі №916/1041/17.

При розгляді справи №910/14255/19 досліджувалось питання щодо виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Євро Класс» умов Договору в частині строків поставки товару, а тому зазначені обставини не підлягають повторному дослідженню.

Щодо розміру банківської гарантії, то за умовами банківської гарантії відповідальність Гаранта перед Бенефіціаром за цією банківською гарантією обмежується сумою, на яку вона видана - 102 234,00 грн. Ця гарантія є безумовною та безвідкличною, вона не може бути змінена чи відкликана Гарантом самостійно або за заявою Принципала без згоди Бенефіціара. Максимальна сума гарантії зменшується на кожну суму, сплачену Гарантом по цій гарантії.

Отже, розмір суми банківської гарантії є фіксованим та може бути зменшено лише на кожну суму, сплачену Гарантом по цій гарантії.

Посилання апелянта на порушення приписів ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної відповідальності за одне й теж саме порушення умов Договору судом апеляційної інстанції до уваги не приймається, оскільки відповідно до ст. 562 ЦК України зобов`язання гаранта перед кредитором не залежить від основного зобов`язання (його припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли в гарантії міститься посилання на основне зобов`язання.

За своєю правовою природою гарантія має автономний (незалежний) характер від основного зобов`язання та відповідно не залежить від обставин припинення основного зобов`язання. У зв`язку з цим виплата гарантом суми, на яку видано гарантію, жодним чином не може зараховуватись в рахунок виконання основного зобов`язання та відповідно впливати на його чинність/припинення. У свою чергу сплата принципалом (постачальником) відповідно до умов договору поставки штрафних санкцій за порушення строків поставки товару не виключає обов`язку гаранта сплатити кредитору грошову суму за гарантією, оскільки сама по собі сплата постачальником штрафних санкцій за договором не усуває факту допущеного порушення зобов`язання та не позбавляє кредитора права на задоволення своїх вимог за рахунок гарантії. Тобто зазначені способи забезпечення виконання зобов`язання (штрафні санкції та гарантія) не є взаємовиключними. Подібний за змістом правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 01.04.2019 у справі №910/2693/18.

Таким чином, стягнення з третьої особи штрафних санкцій за судовим рішення у справі №910/14255/19 за порушення строків поставки за Договором поставки та стягнення з відповідача банківської гарантії у даній справі не свідчить про подвійну відповідальності за одне й теж саме порушення.

Доводи апелянта про недоведеність факту настання гарантійного випадку за банківською гарантією №4864-0818/ERL3v від 03.09.2018, оскільки не було встановлено факту порушення третьою особою умов Договору через відсутність реєстрації Договору Казначейством України та порушення умов Договору з боку Міністерства оборони України, не заслуговують на увагу, оскільки доказів звернення третьої особи із вимогами або позовами щодо неналежного виконання Міністерством оборони України умов Договору, матеріали справи не містять.

Щодо наявності повноважень у військового прокурора, який підписав позов, то згідно з ч. 3 ст. 41 ГПК України у справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Позов у даній справі подано військовим прокурором Київського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України.

Згідно ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

З метою забезпечення належної організації діяльності прокурорів щодо представництва інтересів держави в суді та при виконанні судових рішень Генеральним прокурором видано наказ «Про організацію діяльності прокурорів щодо представництва інтересів держави в суді» від 21.08.2020 № 389, згідно з яким першим заступникам та заступникам Генерального прокурора, заступнику Генерального прокурора - керівнику Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, керівникам регіональних (обласних), місцевих (окружних) та військових (спеціалізованих) на правах регіональних (обласних) та місцевих (окружних) прокуратур (далі - регіональні (обласні), місцеві (окружні) прокуратури), їх першим заступникам та заступникам, керівникам відповідних структурних підрозділів забезпечувати здійснення процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави у судовому провадженні, в порядку, передбаченому законом, з дотриманням особливостей, визначених цим наказом.

Завданнями здійснення представництва в суді визначити захист інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду.

Представницьку діяльність здійснювати шляхом, зокрема пред`явлення позовів (подання заяв).

Таким чином, військовий прокурором Київського гарнізону Гладій Є. мав повноваження на звернення до суду із даним позовом.

Разом з цим, судом встановлено, що підставою для звернення прокурора із даним позовом стало те, що Міністерство оборони України не здійснювало захист інтересів держави, оскільки з моменту пред`явлення 26.12.2018 письмової вимоги до відповідача щодо сплати суми банківської гарантії у розмірі 102 234,00 грн і до цього позивач не звертався до суду за захистом інтересів держави, про що свідчить лист позивача від 17.12.2020 №298/5/1798, яким останній повідомив прокурора про те, що Міністерство оборони України не здійснювало заходи представницьких повноважень щодо стягнення суми банківської гарантії №4864-0818/ERL3v від 03.09.2018 на суму 102 234,00 грн до державного бюджету. Зазначене спростовує доводи апелянта про недоведеність прокурором підстав для звернення до суду із позовом на захист інтересів держави в особі Міністерства оборони України.

Згідно з ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст.ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

В п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Апеляційним господарським судом при ухваленні даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні висновки доводам апелянта із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2021 у справі №910/20407/20 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Айбокс Банк» задоволенню не підлягає.

Судовий збір за апеляційний перегляд покладається на Приватне акціонерне товариство «Айбокс Банк» відповідно до ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Айбокс Банк» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2021 у справі №910/20407/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2021 у справі №910/20407/20 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2021 у справі №910/20407/20.

4. Судові витрати за апеляційний перегляд покладаються на Приватне акціонерне товариство «Айбокс Банк».

5. Матеріали справи №910/20407/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. ст. 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 26.07.2021.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді А.М. Демидова

І.П. Ходаківська