ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" травня 2021 р. Справа№ 920/842/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання Линник А.М.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 13.05.2021 розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Суминафтосервіс" на рішення Господарського суду Сумської області від 08.01.2020 (повний текст підписано 13.01.2020)

у справі №920/842/19 (суддя Котельницька В.Л.)

за позовом Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Суминафтосервіс"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Кайсан Мастер"

про припинення права власності на земельну ділянку та про визнання права власності на земельну ділянку.

В судовому засіданні 13.05.2021 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2019 року Акціонерне товариство комерційного банку "Приватбанк" звернулось до Господарського суду Сумської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Суминафтосервіс" за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Кайсан Мастер" про припинення права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Суминафтосервіс» на земельну ділянку, кадастровий номер :02:002:0061, площею 0,0544 га, яка знаходиться за адресою: Сумська область, Глухівський район, с. Береза, вул. Миру, буд. 36А, визнання за Акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:002:0061, площею 0,0544 га, яка знаходиться за адресою: Сумська область, Глухівський район, с. Береза, вул. Миру, буд. 36А.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду Сумської області від 08.01.2020 у справі №920/842/19 позов задоволено.

Припинено право власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Суминафтосервіс" на земельну ділянку з кадастровим номером :02:002:0061, площею 0,0544 га, яка розташована за адресою: Сумська область, Глухівський район, с. Береза, вул. Миру, 3 6А.

Визнано за Акціонерним товариством Комерційним банком "Приватбанк" право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:002:0061, площею 0,0544 га, яка розташована за адресою: Сумська область, Глухівський район, с. Береза, вул. Миру, 3 6А.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Суминафтосервіс" на користь Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" 3842,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що у зв`язку з переходом до позивача права власності на предмет іпотеки, який являє собою об`єкт нерухомості, згідно зі ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України до позивача перейшло належне попередньому власнику нерухомості (відповідачу) право власності на земельну ділянку, вказану в Договорі іпотеки, на якій розташована відповідна нерухомість.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач 30.01.2020 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

Апеляційна скарга обґрунтована неправильним встановленням судом обставин, що мають значення для справи.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до наступного:

- суд безпідставно дійшов висновку про задоволення позову, оскільки згідно акту прийому - передачі від 30.07.2016, спірна земельна ділянка площею 0,0544 га, що розташована на території Берегівської сільської ради Глухівського району Сумської області з кадастровим номером 020020061 разом з нерухомим майном, що на ній знаходится та розташоване за адресою: Сумська область, Глухівський район, село Береза, вул. Миру, буд. 36а, були передані відповідачем Товариству з обмеженою відповідальністю "Кайсан Мастер" та згідно положень договору іпотеки від 12.08.2016, дана земельна ділянка не є предметом іпотеки, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача не погоджується з доводами відповідача, викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на їх необґрунтованість, просить її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача 10.02.2020 передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.02.2020 у справі №920/842/19 апеляційну скаргу відповідача залишено без руху, з огляду на неподання належних доказів сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі.

27.02.2020 від відповідача надійшло клопотання на виконання ухвали про залишення апеляційної скарги по справі №920/842/19 без руху.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.02.2020 колегією суддів у визначеному складі відкрито апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 09.04.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.04.2020 повідомлено учасників справи №920/842/19, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 зі змінами від 16.03.2020 № 215 «Про запобігання поширенню на території України гострої распіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено карантин з 12.03.2020 до 03.04.2020 на усій території України.

Вказаною вище постановою заборонено, зокрема:

- регулярні та нерегулярні перевезення пасажирів автомобільним транспортом у приміському, міжміському, внутрішньообласному і міжобласному сполученні (крім перевезення легковими автомобілями);

- з 17.03.2020 до 03.04.2020 перевезення пасажирів метрополітенами мм. Києва, Харкова і Дніпра відповідно до рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 16.03.2020;

- з 12 год. 00 хв. 18.03.2020 до 03.04.2020 перевезення пасажирів залізничним транспортом в усіх видах внутрішнього сполучення (приміському, міському, регіональному та дальньому). Дозволяється здійснення акціонерним товариством «Українська залізниця» окремих пасажирських рейсів у внутрішньому залізничному сполученні, рішення щодо яких приймається в кожному окремому випадку за погодженням з Міністерством інфраструктури та Міністерством охорони здоров`я, а також окремих пасажирських рейсів у міжнародному залізничному сполученні, рішення щодо яких приймається в кожному окремому випадку за погодженням з Міністерством інфраструктури, Міністерством закордонних справ та Адміністрацією Державної прикордонної служби.

Також колегією суддів зазначено, що відповідно до листа Ради суддів України від 16.03.2020 № 9рс-186/20 рекомендовано на період з 16.03.2020 до 03.04.2020 встановити особливий режим роботи судів України, а саме:

- обмежити допуск в судові засідання осіб, які не є учасниками судових засідань;

- по можливості здійснювати судовий розгляд справи без участі сторін, в порядку письмового провадження;

- рекомендувати учасникам судових засідань подавати до суду заяви про розгляд справи у їхній відсутності за наявними в справі матеріалами;

- утриматись від відвідування приміщення суду, особливо за наявності захворювання (слабість, кашель, задуха, утруднення дихання, тощо).

Відповідно до ст.3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Стаття 27 Конституції України передбачає, що обов`язок держави - захищати життя людини.

Враховуючи Постанову Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України короновірусу COVID - 19» (із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2020 № 215), продовження карантину до 24 квітня та запровадження режиму надзвичайної ситуації на всій території України, судом повідомлено, що судове засідання, призначене на 09.04.2020 не відбудеться.

Беручи до уваги ситуацію, що виникла в світі та країні через поширення коронавірусу, та неможливості точно визначити подальший її розвиток, колегія суддів вирішила, що про дату, час і місце розгляду справи учасники цієї справи будуть повідомлені додатково.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, розгляд справи відкладався, останній раз на 13.05.2021.

Явка представників сторін

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 13.05.2021 заперечував проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Представники відповідача та третьої особи в судове засідання апеляційної інстанції 13.05.2021 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини їх неявки суду невідомі.

Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень (ч. 3 ст. 120 ГПК України).

Представники відповідача та третьої особи були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази.

Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка представників відповідача та третьої особи обов`язковою в судове засідання не визнавалась, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність за наявними у справі матеріалами.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

12.08.2016 між ТОВ «Кайсан Мастер» (третьою особою) та ПАТ КБ «Приватбанк» (на даний час найменування АТ КБ «Приватбанк», позивачем у справі) був укладений договір іпотеки, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Т.В. та зареєстрований у реєстрі за № 5817.

Відповідно до умов пункту 1 договору іпотеки предметом цього договору є надання Іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна, зазначеного в п.7 цього договору, в забезпечення виконання зобов`язань Товариства з обмеженою відповідальністю «Карінда», код за перед Іпотекодержателем, в силу чого Іпотекодержатель має право в разі невиконання Позичальником зобов`язань, забезпечених іпотекою, та (або) невиконання Іпотекодавцем зобов`язань за цим договором, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку нерухомого майна переважно перед іншими кредиторами Позичальника та (або) Іпотекодавця.

За змістом пункту 2 договору за цим договором іпотекою забезпечується виконання частини основного* зобов`язання Позичальника у розмірі не більше вартості Предмету іпотеки за цим договором у строк/термін/порядку виконання відповідно до кредитного договору №4К 14035И від 21.01.2014, а саме: повернення кредиту, зобов`язань зі сплати відсотків за користування кредитом (* для змісту цього договору основне зобов`язання - це усі грошові зобов`язання Позичальника за кредитним договором).

Відповідно до умов пункту 7 договору іпотеки у забезпечення виконання Позичальником зобов`язань за Кредитним договором, що вказано у п. 2 цього Договору, та Іпотекодавцем зобов`язань за цим договором, Іпотекодавець надав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, невідокремлене від нерухомого майна приналежне майно та інше майно. Перелік/опис Предмета іпотеки зазначено у Додатку №1 до цього договору, що є його невід`ємною частиною. Нерухоме майно зареєстровано у встановленому законом порядку, як окремий виділений в натурі об`єкт права власності.

Відповідно до пункту 8 договору предмет Іпотеки розташований на земельній ділянці, опис якої наведено у Додатку № 1 до цього договору.

Згідно п. 3. додатку №1 до Договору іпотеки предметом іпотеки є: будівля АЗС - МІ00, пл. 18,1 м2, що розташована за адресою: Сумська область, Глухівський район, с.Береза, вул. Миру, буд. 36А , яка складається з: дерев`яної будівлі АЗС М-100 1, А, загальною площею 18,1 м2. Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на праві приватної власності, на підставі протоколу від 30.07.2016 № 02/16, виданого ТОВ «Кайсан Мастер» та Акту приймання-передачі нерухомого майна від 30.07.2016, укладеного між ТОВ «Суминафтосервіс» та ТОВ «Кайсан Мастер». Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08.08.2016, номер запису про право власності 15796130, реєстраційний номер об`єкта нерухомості 15, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на дату укладання цього Договору.

Відповідно додатку 1 до договору іпотеки предмет іпотеки розташований на земельній ділянці, право користування якою належить Іпотекодавцю на підставі ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України №435-IV від 16 січня 2003 року та частини 1 статті 120 Земельного кодексу України №2768-111 від 25 жовтня 2001 року. Після документального оформлення права користування Земельною ділянкою у встановленому законодавством України порядку, Іпотекодавець зобов`язується надати Іпотекодержателю належним чином засвідчені копії договору оренди землі та документів, що підтверджують реєстрацію права користування Земельною ділянкою за Іпотекодавцем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер. У разі іпотеки земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення.

На підставі вищезазначеного Договору іпотеки та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 31036151 від 22.08.2016, прийнятого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою Віталієм Миколайовичем, АТ КБ «Приватбанк» набув право власності на будівлю АЗС М-100 1, А, загальною площею 18,1 м2, яка знаходиться за адресою: Сумська область, Глухівський район, с.-Береза, вул. Миру, буд. 36 А.

Позивач зазначає, що у процесі дослідження публічної кадастрової карти, за зазначеною вище адресою представником Банку було виявлено земельну ділянку з кадастровим № :02:002:0061, площею 0,0544 га. Згідно з інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, вказана земельна ділянка на праві власності належить ТОВ «Суминафтосервіс» . Дата набуття та реєстрації права власності на земельну ділянку невідома.

Посилаючись на законодавчі положення статті 6 Закону України «Про іпотеку», статті 377 Цивільного кодексу України, статті 120 Земельного кодексу України, позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив суд припинити права власності відповідача на виявлену земельну ділянку та визнати за Банком право власності на земельну ділянку, на якій розташований предмет іпотеки.

Відповідач, у свою чергу позовні вимоги не визнав, на підтвердження їх безпідставності надав суду акт прийому-передачі від 30.07.2016, згідно з яким з-поміж іншого спірну земельну ділянку відповідачем передано як майновий внесок до статутного капіталу ТОВ «Кайсан Мастер».

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного відповідачем в апеляційній скарзі

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України по.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права.

Конституційний Суд України у рішенні від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 зазначив, що кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Звертаючись до суду, позивач самостійно обирає спосіб захисту, передбачений ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайновоі) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Норми ст. 16 Цивільного кодексу України кореспондуються з положеннями ст. 20 Господарського кодексу України, якими визначено, що права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності права; визнання недійсними господарських угод; відновлення становища; припинення дій; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних і оперативно- господарських санкцій; установлення, зміни та припинення господарських правовідносин.

Нормами статті 13 Конституції України закріплено обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання. Згідно статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача (вказана правова позиція наведена у постанові Верховного суду України від 10.10.2012 № 6- 110цс12).

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Підставою позову у даному випадку є припинення права власності відповідача та визнання права власності за позивачем на земельну ділянку, на якій розташоване нерухоме майно, яке відповідно до умов договору іпотеки від 12.08.2016, перейшло у власність позивача.

Відповідно до частини 5 статті 6 Закону України «Про іпотеку» якщо будівля (споруда), що передається в іпотеку, розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності, така будівля (споруда) підлягає передачі в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована.

Відповідно до статті 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).

Положеннями частин 1 статті 120 Земельного кодексу України унормовано, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Згідно з приписами пункту г) статті 140 Земельного кодексу України підставою припинення права власності на земельну ділянку є, зокрема, звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора.

Відповідно до пункту ґ) статті 143 Земельного кодексу України примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов`язаннях власника цієї земельної ділянки.

У позові позивачем зроблено припущення, що іпотекодавець приховав факт оформленого права власності на земельну ділянку.

Норми ст. 120 Земельного Кодексу України, рівно як і положення ст. 6 Закону України «Про іпотеку» та ст. 377 Цивільного кодексу України закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Згідно цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у статті 120 Земельного кодексу України, до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес АД» проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним, чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес, чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям ("пропорційність" є оціночною категорією і повинна встановлюватися щодо конкретного суб`єкта в кожній окремій справі на підставі тих обставин і фактів, що встановлені судом безпосередньо).

У пункті 2.10 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин», зазначено, що правочин, за яким переходить право власності на житлові будинки, будівлі, споруди, тягне за собою перехід права на земельну ділянку, на якій знаходиться відповідне нерухоме майно.

Дослідивши матеріали даної справи, колегія суддів не погоджується з висновком суду, що у зв`язку з переходом права власності на будівлю АЗС М-100 1, А загальною площею 18,1 м2, яка знаходиться за адресою: Сумська область, Глухівський район, с. Береза, вул. Миру, буд. 36А, до АТ КБ «Приватбанк» в силу вищезазначених положень законодавства перейшло й право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:002:0061, площею 0,0544 га, внаслідок чого АТ КБ «Приватбанк» має право на оформлення цього права у встановленому Законом порядку, а також на реєстрацію цього права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

У постанові Верховного Суду України від 13.06.2016 у справі № 6-253цс16 судова палата у цивільних справах, вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні ст. 120 Земельного кодексу України, дійшла висновку, що норми ст. 377 Цивільного кодексу України та ст. 120 Земельного кодексу України закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 Земельного кодексу України у поєднанні з нормою статті 125 Земельного кодексу України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 Земельного кодексу України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Відповідні обставини, викладені в постанові Верховного Суду України від 13.06.2016 у справі № 6-253цс16, в поєднанні зі ст. ст. 626, 627 Цивільного кодексу України, які закріплюють принцип двостороннього вільного волевиявлення сторін договору, свідчать, що в момент укладення договору, який є підставою для переходу до особи права власності на об`єкти нерухомості, відчужувач погодився з настанням передбачених ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України наслідків у вигляді переходу належних йому прав на земельну ділянку під нерухомістю.

Так, відповідачем надано суду належним чином завірену копію договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11.02.2010 року, відповідно до якого ТОВ «Суминафтосервіс» придбало у ТОВ «Юніон Трейд» у власність земельну ділянку площею площею 0,0544га з кадастровим номером :02:002:0061, з цільовим призначенням - для комерційного використання.

На Державному акті про право власності на землю серії СМ №039323 від 25.11.2002 щодо вказаної земельної ділянки зазначено про посвідчення в лютому 2010 року договору купівлі-продажу земельної ділянки, на підставі якого право власності на земельну ділянку переходить до ТОВ «Суминафтосервіс».

Зміни зареєстровані в Поземельній книзі 09.03.2010 за реєстровим №2061001 у відділі Держкомзему у Глухівському районі.

Як вбачається з Витягу з Державного реєстру правочинів №8238161 від 11.02.2010, вказана земельна ділянка знаходиться за адресою: Сумська обл., Глухівський р., с.Береза, вул. Миру, будинок 36а, набувачем ділянки є ТОВ «Суминафтосервіс», дата та час реєстрації 11.02.2010, 18:08.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що право власності на спірну земельну ділянку перейшло до третьої особи у справі - Товариства з обмеженою відповідальністю "Кайсан Мастер", матеріали справи не містять.

З огляду на викладене, відсутні підстави вважати, що у зв`язку з переходом до позивача права власності на предмет іпотеки, який являє собою об`єкт нерухомості, згідно зі ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України до позивача перейшло право власності на земельну ділянку, вказану в Договорі іпотеки, на якій розташована відповідна нерухомість, оскільки відповідач не є стороною договору іпотеки, спірну земельну ділянку в іпотеку не передавав, як і не передавав право власності на земельну ділянку третій особі.

Поданий відповідачем до суду Акт прийому-передачі від 30.07.2016 як доказ того, що спірна земельна ділянка не перебуває у власності відповідача, а передана останнім як майновий внесок до статутного капіталу ТОВ «Кайсан Мастер», судом оцінюється критично з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Водночас наданий відповідачем акт приймання-передачі земельної ділянки від 30.07.2016 свідчить лише про намір останнього здійснити майновий внесок до статутного капіталу ТОВ «Кайсан Мастер» шляхом передачі, зокрема, земельної ділянки, площею 0,0544 га, кадастровий номер :02:002:0061, що розташована на території Березівської сільської ради Глухівського району Сумської області.

Відповідно до ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, розташоване за адресою: Сумська область, Глухівський район, с. Береза, вул. Миру, буд. 36А, яка додавалась позивачем до позовної заяви, не містить відомостей стосовно переходу права власності на земельну ділянку до ТОВ «Кайсан Мастер».

Не містить відомостей про перехід права власності до ТОВ «Кайсан Мастер» також інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за кадастровим номером земельної ділянки.

Натомість, з наданого відповідачем акту від 30.07.2016 вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером :02:002:0061 належить відповідачу на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11.02.2010 ВММ № 695688.

Вказане підтверджується також інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 19.08.2019 та відомостями з сайту ДЗК, що додавались до заяви про усунення недоліків, де, в свою чергу, у розділі «відомості про суб`єктів права власності на земельну ділянку» зазначено ТОВ «Суминафтосервіс», .

З викладеного вбачається, що єдиним власником земельної ділянки площею 0,0544 га, кадастровий номер :02:002:0061 є ТОВ «Суминафтосервіс», яке набуло прав власності на земельну ділянку в 2010 році задовго до укладення в 2016 році договору іпотеки третьою особою з передачею в іпотеку будівлі АЗС, при цьому відповідач не є стороною договору іпотеки, спірну земельну ділянку в іпотеку не передавав, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову про припинення права власності відповідача на спірну земельну ділянку та визнання за позивачем права власності на вказану земельну ділянку.

Місцевий господарський суд не дослідив всі обставини справи у їх сукупності, не звернув уваги на вищезазначені норми чинного законодавства та дійшов помилкових висновків про задоволення позову з викладених в оскаржуваному рішенні підстав.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги відповідача знайшли своє часткове підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

При цьому, доводи позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегією суддів відхиляються з вищевикладених підстав.

Відповідно до ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Місцевий господарський суд не з`ясував всі істотні обставини справи та не надав належної оцінки доказам, представленим в обґрунтування заявленого позову, а тому прийняв судове рішення з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303-А, п.29).

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Суминафтосервіс" підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду Сумської області від 08.01.2020 у справі №920/842/19 підлягає скасуванню з вищевикладених підстав, з прийняттям нового рішення про відмову в позові.

У відповідності до ст. 129 ГПК України судові витрати за розгляд позовної заяви у зв`язку з відмовою в задоволенні позову покладаються на позивача, у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги відповідача, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати за подання апеляційної скарги пропорційно задоволеній частині апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Суминафтосервіс" на рішення Господарського суду Сумської області від 08.01.2020 у справі №920/842/19 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 08.01.2020 у справі №920/842/19 скасувати.

3. Прийняти нове рішення.

4. У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банкк "Приватбанк" відмовити повністю.

5. Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банкк "Приватбанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. ІД, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Суминафтосервіс" (40000, м. Суми, майдан Незалежності, буд. З, корпус 1, ) 2881,50 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

6. Доручити Господарському суду Сумської області видати накази.

7. Матеріали справи №920/842/19 повернути до Господарського суду Сумської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови підписано 23.07.2021

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко