ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

27.07.2021 Справа № 905/992/21

Господарський суд Донецької області у складі судді Лейби М.О., при секретарі судового засідання Григор`євій М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовною заявою: Концерн СоюзЕнерго, м.Новомосковськ, Дніпропетровська область

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Електросталь-Курахово, м.Курахове, Мар`їнський район, Донецька область

про стягнення 45181,16грн.

за участю представників:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Концерн СоюзЕнерго, м.Новомосковськ, Дніпропетровська область, звернувся до господарського суду Донецької області з позовною заявою до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Електросталь-Курахове, м.Курахове, Мар`їнський район, Донецької області про стягнення 45181,16грн., з яких: 38040,00грн. - основна заборгованість, 772,27грн. - 3% річних, 3107,87грн. - інфляційні збитки, 3261,02грн. - пеня.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору №2006/17 від 15.11.2017 в частині повної та своєчасної оплати отриманого товару.

Ухвалою від 03.06.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання призначено на 29.06.2021.

Ухвалою від 29.06.2021 у зв`язку з неявкою представників сторін у судове засідання та з метою забезпечення законних прав та інтересів учасників судового процесу, судове засідання відкладено на 27.07.2021.

У судове засідання 27.07.2021 представники сторін не з`явились, про місце, час та дату судового засідання були повідомлені належним чином.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на позов не скористався, заперечень проти розгляду справи у спрощеному позовному провадженні та будь-яких заяв (клопотань) щодо продовження або поновлення процесуальних строків, в тому числі на подання відзиву, до суду не надходило.

Згідно із частиною 9 статті 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

З огляду на те, що під час розгляду справи судом було створено сторонам необхідні умови для доведення фактичних обставин справи, зокрема, було надано достатньо часу для реалізації кожним учасником спору своїх процесуальних прав, передбачених статтями 42, 46 ГПК України, зважаючи на належне повідомлення сторін про розгляд справи та наявність у матеріалах справи доказів, необхідних і достатніх для вирішення спору по суті, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами відповідно до правил частини 9 статті 165, статті 202 ГПК України.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд

ВСТАНОВИВ:

15.11.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Електросталь-Курахове» (покупець, відповідач) та Концерном «СоюзЭнерго» (постачальник, позивач) укладено договір №2006/17 (далі договір), згідно з пунктом 1.1 якого, постачальник зобов`язується поставити, а покупець прийняти та оплатити продукцію у кількості, за цінами та у строки у відповідності до специфікацій до даного договору, які є його невід`ємною частиною.

Відповідно до пункту 2.1. договору поставка продукції здійснюється на умовах DDP (склад покупця, ТОВ «Електросталь-Курахове», м.Курахове, Промислова зона, 70) згідно з правилами Інкотермс 2010, якщо інші умови поставки не передбачені відповідною специфікацією.

Зобов`язання постачальника в частині виконання строків поставки вважаються виконаними з моменту передачі продукції на складі покупця (пункт 2.2. договору).

За умовами пункту 3.1. договору загальна сума договору визначається як сумарна вартість продукції, поставка якої здійснюється згідно специфікаціям, які додаються до даного договору.

Умови оплати продукції вказуються у відповідних специфікаціях, які є невід`ємною частиною договору. Моментом оплати вважається момент зарахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника (пункт 3.2. договору).

Згідно з пунктом 4.1. договору сторони, у випадку не виконання або неналежного виконання зобов`язань по договору, несуть відповідальність у відповідності з діючим законодавством України.

У випадку прострочки покупцем оплати за фактично поставлену продукцію у строк, вказаний у специфікації до даного договору, покупець виплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період прострочки, за кожен день прострочки платежу (пункт 4.5. договору).

Строк дії договору з моменту підписання уповноваженими представниками обох сторін, скріплення печатками обох сторін по 31.12.2018. (пункт 7.4. договору).

Договір підписаний представниками сторін, підписи засвідчені печатками юридичних осіб.

Доказів розірвання договору або визнання його недійсним, сторонами не надано, отже він є обов`язковим для сторін.

28.09.2018 між сторонами підписана специфікація №6 до договору « 2006/17 від 15.11.2017, якою визначені найменування продукції, одиниця виміру, кількість, ціна за одиницю, загальна сума вартості продукції 443040,00грн. (з ПДВ), а також строк поставки: жовтень-листопад 2018, умови поставки: 10% передоплата, 90% по факту поставки товару на склад покупця протягом 60 календарних днів.

Специфікація підписана представниками сторін договору, підписи представників скріплені печатками юридичних осіб.

За твердженнями позивача, відповідач перерахував на рахунок позивача попередню оплату в сумі загальній 100000,00грн., а саме: 19.10.2018 40000,00грн., 22.10.2018 20000,00грн., 26.10.2018 20000,00грн., 31.10.2018 20000,00грн.

За видатковою накладною №РН-0001700 від 05.11.2018 та товарно - транспортною накладною №1700 від 05.11.2018 позивач як постачальник поставив ТОВ «Електросталь-Курахове» продукцію на загальну суму 443040,00грн. (з ПДВ).

Видаткова накладна підписана представником позивача (постачальника) та представником відповідача (покупця, отримувача) без заперечень та зауважень, зокрема, щодо кількості, якості товару та відсутності товаросупровідних документів. Підписи представників постачальника та покупця (отримувача) на видатковій та товарно-транспортній накладних засвідчені печатками. Товарно-транспортна накладна містить посилання на видаткову накладну №РН-0001700 від 05.11.2018.

Як зазначає позивач, відповідач вартість отриманого товару 343040,00грн., за вирахуванням суми попередньої оплати (100000,00грн.) сплатив не в повному обсязі, перерахувавши на рахунок позивача грошові кошти в сумі 305000,00грн., а саме: 11.04.2019 10000,00грн., 50000,00грн. 05.07.2019, 25000,00грн. 07.08.2019, 25000,00грн. 12.08.2019, 25000,00грн. 21.08.2019, 10000,00грн. 18.02.2020, 25000,00грн. 03.03.2020, 25000,00грн. 16.03.2020, 10000,00грн. 23.03.2020, 25000,00грн. 13.04.2020, 15000,00грн. 13.05.2020, 15000,00грн. 02.06.2020, 5000,00грн. 17.06.2020, 15000,00грн. 10.08.2020, 10000,00грн. 18.08.2020, 15000,00грн. 21.09.2020.

Претензією №12 від 16.03.2021 позивач звернувся до відповідача з вимогою про сплату протягом десяти робочих днів з дня отримання цієї претензії заборгованості в сумі 38040,00грн. В якості доказів, що підтверджують надіслання вказаної претензії на адресу відповідача та отримання її останнім, позивач до матеріалів позовної заяви долучив копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. Однак за відсутності опису вкладання із зазначенням переліку відправлених документів та розрахункового документа, надана копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення не оцінюється судом як доказ відправлення претензії у справі.

Вартість отриманого товару в сумі 38040,00грн. відповідач не сплавив.

Таким чином, у зв`язку із не належним виконанням відповідачем своїх зобов`язань з оплати отриманого товару за договором 2006/17 від 15.11.2017 та наявністю заборгованості за вказаним договором, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 45181,16грн., з яких: 38040,00грн. - основний борг; 772,27грн. 3% річних, 3107,87грн. інфляційні збитки, 3261,02грн. пеня.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд виходить з наступного:

Внаслідок укладення договору №2006/17 від 15.11.2017 між сторонами згідно з пунктом першим частини другої статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов`язки.

Оскільки між сторонами у справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Разом з тим, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, статті 173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання згідно із статтями 11, 509 Цивільного кодексу України, статтею 174 Господарського кодексу України виникають, зокрема, з договору та інших правочинів.

За своїм змістом та характеристикою укладений між сторонами у справі договір є договором поставки.

Відповідно до частини першої статті 712 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з приписами частини першої статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина друга стаття 712 Цивільного кодексу України).

Згідно статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до пункту першого статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як визначено положеннями статті 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до умов укладеного договору.

При цьому, приписи частини сьомої статті 193 Господарського кодексу України та статті 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами статті 629 Цивільного кодексу України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Суд зазначає, що уклавши договір, сторони погодилися з передбаченими у ньому умовами щодо строків поставки та розрахунків за поставлений товар, і кожна зі сторін цього договору беззаперечно взяла на себе певні обов`язки, які відображені в його умовах.

Як встановлено судом та зазначено вище, на виконання умов договору №2006/17 від 15.11.2017 позивач на підставі видаткової накладної №РН-0001700 від 05.11.2018 та товарно - транспортної накладної №1700 від 05.11.2018 поставив відповідачу товар на загальну суму 443040,00грн. Вказана видаткова накладна відповідає вимогам закону та є первинним документом, який фіксує факт здійснення господарської операції.

Відповідач товар прийняв без жодних зауважень та не звертався за судових захистом своїх прав. Як встановлено судом відповідачем не надано будь-яких доказів відмови від отримання або повернення товару за видатковою накладною станом на час звернення позивача до суду з позовною заявою, а також не подано доказів звернення із вимогою до позивача надати належним чином оформлені документи визначені пунктом 2.3. договору.

Отже, про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за договором також свідчить відсутність з боку відповідача письмових претензій та повідомлень про порушення постачальником умов договору.

За висновками суду, враховуючи визначені у специфікації умови оплати (10% передоплата, 90% по факту поставки товару на склад покупця протягом 60 календарних днів), кінцевий строк виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань за договором з оплати вартості отриманого товару в сумі 343040,00грн. є таким, що настав 04.01.2019.

Відповідач перерахував на рахунок позивача грошові кошти в сумі 305000,00грн., про що зазначено позивачем у позовній заяві. Вартість товару в сумі 38040,00грн. залишила не оплаченою.

Отже, про визнання свого обов`язку з оплати зобов`язань за договором свідчить факт часткової оплати за в сумі 305000,00грн., що відповідачем жодним чином не заперечується.

Доказів оплати заборгованості в сумі 38040,00грн. відповідач не надав, доводи, наведені позивачем в обґрунтування позову, не спростував.

Враховуючи викладене, на підставі поданих доказів, судом встановлений факт поставки позивачем продукції, розмір вказаної заборгованості відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується документально, відповідачем не надано суду будь-яких документальних доказів, які б спростовували доводи позивача, а відтак вимога про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 38040,00грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

З огляду на те, що факт прострочення виконання відповідачем своїх зобов`язань з оплати отриманого товару є доведеним, у позивача наявні правові підстави для нарахування 3%, інфляції, пені.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з наданим розрахунком 3% річних в загальній сумі 772,27грн. нараховані на суму заборгованості 38040,00грн. за період з 22.09.2020 по 26.05.2021.

Перевіривши проведений позивачем розрахунок 3% річних судом встановлено, що за перерахунком суду розмір цих вимог складає 771,40грн.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення 3% річних підлягають задоволенню частково в сумі 771,40грн.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.01.18р. у справу №910/24266/16 вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.

За приписами частини 2 пункту 3.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань №14 від 17.12.2013р. (зі змінами та доповненнями) інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений відповідною Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто, з викладеного слідує, базою для нарахування є сума боргу яка є існуючою на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні є прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція, дефляція.

Даний висновок суду узгоджується з правовою позицією Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладеній у Постанові від 07.08.2019 року у справі №905/1302/18.

Разом з цим, Об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 роз`яснила, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Згідно з наданим розрахунком інфляційних втрат позивачем нараховано та пред`явлено до стягнення інфляційні втрати у загальному розмірі 3107,87грн.

Вказані нарахування здійснено позивачем на суму боргу в розмірі 38040,00грн. за період жовтень 2020 рік - квітень 2021.

Перевіривши розрахунок нарахування інфляційних втрат, судом встановлено, що за перерахунком суду розмір цих вимог складає 3107,53грн.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення інфляційних збитків підлягають задоволенню частково в сумі 3107,53грн.

Суд зазначає, що розглядаючи вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат судом не застосовувалась формула визначена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду по справі №905/21/19 від 26.06.2020 з огляду на наступне.

У пункті 28 вказаної постанови Верховний Суд зазначив, що визначений у цій постанові спосіб розрахунку інфляції за статтею 625 Цивільного кодексу України з точки зору математичного підходу не є єдиним, але вбачається найбільш простим для застосування юристами.

Таким чином, сторони по справі та суд який розглядає спір не позбавлені права до застосування інших математичних підходів щодо способів розрахунку інфляції в тому числі і передбачених постановою пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань №14 від 17.12.2013.

Розрахунок інфляційних втрат, пені судом було здійснено за допомогою програмного забезпечення Ліга Закон.

За вимогами статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, у вигляді сплати неустойки. Договірна неустойка встановлюється за згодою сторін, тобто її розмір та умови застосування визначаються виключно на їх власний розсуд.

Статтями 546, 549 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом положень частин 4, 6 статті 231 ЦК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. Розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено договором або законом, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною 6 статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції (правова позиція Касаційного господарського суду у складі Верховного суду, викладена у постанові від 28.11.2018 у справі № 903/962/17).

Таким чином, законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до частини шостої статті 322 Господарського кодексу України.

Згідно з пунктом 4.5. договору у випадку прострочки покупцем оплати за фактично поставлену продукцію у строк, вказаний у специфікації до даного договору, покупець виплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період прострочки, за кожен день прострочки платежу.

Тобто, сторони у пункті 4.5. договору не встановили інший строк нарахування пені за прострочення виконання зобов`язання. Тому як зазначено вище, в даному випадку за відсутності у договорі умов щодо іншого строку нарахування пені, нарахування пені припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до частини 6 статті 322 Господарського кодексу України.

На підставі вказаного пункту договору позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача пені у сумі 3261,02грн. за період 22.09.2020-26.05.2021.

Отже нарахування пені за період 22.09.2020-26.05.2021 здійснено позивачем без дотриманням положень частини 6 статті 232 ГК України оскільки позивач змінив початок перебігу строку нарахування пені, що є недопустимим.

З огляду на викладене, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом третім частини третьої статті 129 Конституції України та статями 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши умови договору, надавши відповідну юридичну оцінку всім доказам наявним в матеріалах справи, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до частини першої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 12, 13, 73, 74, 76, 77, 79, 86, 91, 123, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Концерну СоюзЕнерго, м.Новомосковськ, Дніпропетровська область, до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Електросталь-Курахове, м.Курахове, Мар`їнський район, Донецької області про стягнення 45181,16грн., з яких: 38040,00грн. - основна заборгованість, 772,27грн. - 3% річних, 3107,87грн. - інфляційні збитки, 3261,02грн. - пеня, задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Електросталь-Курахове (85612, Донецька обл., Мар`їнський р-н, місто Курахове, Промислова зона, будинок 115; ) на користь Концерну СоюзЕнерго (51200, Дніпропетровська обл., м.Новомосковськ, вулиця Спаська, будинок 8; ) основний борг в сумі 38040,00грн., 3% річних в сумі 771,40грн., інфляційні збитки в сумі 3107,53грн., судовий збір в сумі 2106,09грн.

Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Згідно із статтею 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до статті 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через Господарський суд Донецької області.

Рішення складено та підписано 27.07.2021.

Суддя М.О. Лейба