ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2021 року

м. Київ

справа № 908/3593/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Берднік І.С. - головуючого, Зуєва В.А., Міщенка І.С.,

секретар судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:

Акціонерного товариства «Українська залізниця»

в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та

експлуатації будівель і споруд»

Акціонерного товариства «Українська залізниця» - Дороніна К.Ю.,

Фізичної особи-підприємця Нижарадзе Ландиши Шукраєвни -не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця»

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 19.11.2020 (у складі колегії суддів: Чередко А.Є. (головуючий), Коваль Л.А., Кузнецова В.О.)

та рішення Господарського суду Запорізької області від 22.06.2020 (суддя Горохов І.С.) в частині відмови у задоволенні позовних вимог

у справі № 908/3593/19

за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця»

до Фізичної особи-підприємця Нижарадзе Ландиши Шукраєвни

про виселення з нежитлового приміщення і стягнення 90 629,98 грн,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі -АТ «Укрзалізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд») звернулося до суду з позовом до Фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) Нижарадзе Л.Ш. , в якому просило:

- виселити ФОП Нижарадзе Л. Ш. з нежитлового приміщення № 3 будівлі (літера Б), розміщеного за адресою: АДРЕСА_1 ;

- стягнути з відповідача 90 629,98 грн, у тому числі: заборгованість за договором оренди нерухомого майна від 29.07.2014 № 3304/д у сумі 83 477,62 грн, заборгованість за договором про відшкодування витрат на утримання орендованого майна від 06.08.2014 № ПР/БМЕУ-3-14-051/НКМ-В у сумі 2 501,55 грн, інфляційні нарахування у сумі 2 754,49 грн, 3 % річних у сумі 1 671,78 грн, пені за договором оренди у сумі 90,19 грн, пені та штрафу за договором про відшкодування витрат на утримання орендованого майна у сумі 134, 35 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань з повернення об`єкта оренд після закінчення дії договору, у зв`язку із чим позивачем нараховано заборгованість з орендної плати, витрат на утримання орендованого майна та неустойку в розмірі подвійної орендної плати.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 22.06.2020, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 19.11.2020, позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача неустойку в розмірі подвійної орендної плати в сумі 39 544,27 грн та судовий збір у розмірі 2 759,18 грн. Провадження у справі № 908/3593/19 в частині вимог про виселення відповідача з нежитлового приміщення № 3 будівлі (літера Б), розміщеного за адресою: Запорізька область, м. Пологи, провулок Станційний, 4 - закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову в цій частині. Відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з орендної плати за договором оренди нерухомого майна у сумі 43 933,35 грн та нарахованих на цю суму інфляційних втрат у розмірі 2 664,14 грн, 3 % річних у розмірі 1 620,50 грн та пені у розмірі 90,19 грн, та про стягнення заборгованості за договором про відшкодування витрат на утримання орендованого майна у сумі 2 501,55 грн та нарахованих на цю суму інфляційних втрат у розмірі 90,35 грн, 3 % річних - 51,28 грн, пені та штрафу - 134,35 грн.

Не погоджуючись з судовими рішеннями у частині відмови у задоволенні позовних вимог, у грудні 2020 року АТ «Укрзалізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» подало касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадків, передбачених пунктами 1, 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), просило скасувати постанову суду апеляційної інстанції від 19.11.2020 та рішення суду першої інстанції від 22.06.2020 у частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з орендної плати у розмірі 43 933,35 грн та нарахованих на цю суму інфляційних втрат у розмірі 2 664,14 грн, 3 % річних у розмірі 1 620,50 грн та пені у розмірі 90,19 грн, ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині.

Також позивач заявив клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини 5 статті 302 ГПК, мотивуючи їх наявністю виключної правової проблеми щодо застосування статті 61 Конституції України та частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) при одночасному стягненні з орендаря неустойки та орендної плати за користування нерухомим майном після закінчення строку дії договору оренди.

ФОП Нижарадзе Л. Ш. у відзиві на касаційну скаргу заперечила доводи касаційної скарги, просила залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11.01.2021 відкрито касаційне провадження у справі № 908/3593/19 за касаційною скаргою АТ «Укрзалізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини 2 статті 287 ГПК, та призначено касаційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні 03.02.2021.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 03.02.2021зупинено касаційне провадження у справі № 908/3593/19 до розгляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 910/11131/19.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26.05.2021 поновлено провадження у справі та призначено касаційну скаргу до розгляду на 23.06.2021.

Нижарадзе Л.Ш. в судове засідання свого представника не направила, хоча була повідомлена про дату, час і місце судового засідання належним чином, із заявами до суду про відкладення розгляду справи з зазначенням будь-яких поважних причин неможливості явки її представника у судове засідання або з клопотанням про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції відповідно до частини 4 статті 197 ГПК не зверталася.

Ураховуючи наведене, висновки Європейського суду з прав людини у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії», те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, Верховний Суд дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги по суті за відсутності зазначеного представника.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 29.07.2014 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Запорізькій області (орендодавець) та ФОП Нижарадзе Л.Ш. (орендар) укладеного договір оренди державного нерухомого майна № 3304/д, за умовами якого орендар прийняв у строкове платне користування з метою розміщення торговельного об`єкта з продажу непродовольчих товарів державне нерухоме майно - нежитлове приміщення № 3 будівлі (літера Б) (в редакції договору про зміни від 10.10.2014 № 1), реєстровий номер 01073828.160.АААБЛК742, загальною площею 48,8 кв. м, за адресою: Запорізька обл., м. Пологи, пров. Станційний, 4. Факт передачі в оренду державного нерухомого майна за цим договором підтверджено актом приймання-передавання від 29.07.2014, який підписано і скріплено печатками орендодавця, орендаря і балансоутримувача. Строк дії договору оренди відповідно до пункту 10.1 встановлено на один рік з 29.07.2014 по 28.07.2015 включно.

У зв`язку із створенням ПАТ «Українська залізниця» та передачею орендованого відповідачем майна до статутного капіталу цього товариства, 17.02.2016 до договору оренди від 29.07.2014 № 3304/д укладено додатковий договір, яким встановлено, що орендодавцем майна є ПАТ «Українська залізниця», орендна плата 100 % перераховується на розрахунковий рахунок орендодавця. Також сторони погодили, що термін дії договору продовжено до 31.03.2016 року включно. У подальшому термін дії договору неодноразово продовжувався.

З огляду на передачу орендованого за договором оренди від 29.07.2014 № 3304/д нерухомого майна на баланс АТ «Укрзалізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» 22.12.2017 до цього договору укладено додатковий договір, яким встановлено, що договір діє з 01.11.2017 по 31.12.2017 включно.

У подальшому термін дії договору неодноразово продовжувався і з урахуванням всіх укладених до нього додаткових договорів діяв з 29.07.2014 по 30.06.2018 включно.

За умовами договору оренди, наведеними у пунктах 5.10 і 10.10, у разі припинення або розірвання договору орендар зобов`язався повернути балансоутримувачу орендоване майно в належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу, та відшкодувати балансоутримувачу збитки в разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) орендованого майна з вини відповідача. У разі припинення або розірвання договору майно протягом трьох робочих днів з дати розірвання (припинення) повертається орендарем балансоутримувачу. Майно вважається поверненим балансоутримувачу з моменту підписання сторонами відповідного акту приймання-передавання. Обов`язок по складанню акта приймання-передавання про повернення майна покладається на орендаря.

04.05.2018 позивачем на адресу відповідача було направлено заяву № ФБМЕС-01/317 про припинення дії договору оренди, в якій відповідачу повідомлялося, що термін дії договору оренди закінчується 30.06.2018, у зв`язку із чим він зобов`язаний повернути орендоване майно після закінчення строку дії договору. До зазначеної зави додавалися два примірники акта приймання-передачі нерухомого майна. Ця заява отримана відповідачем 24.05.2018.

19.07.2018 позивачем на адресу відповідача надіслано попередження № 2709 від 17.07.2018 в якому зазначалося, що дія договору оренди закінчилась і станом на 16.07.2018 ним незаконно використовується майно орендодавця. Зазначене попередження відповідачем залишено без відповіді та задоволення. Подальше перебування відповідача в орендованих приміщеннях зафіксовано позивачем актами перевірки стану орендованого майна від 12.02.2019, 21.03.2019, 22.07.2019.

Листом з описом вкладення 15.02.2019 позивачем відповідачу надіслано претензію від 14.02.2019 № ТУ БМЕС-3-10/521 про сплату заборгованості в сумі 17 858,95 грн, розірвання договору оренди нерухомого державного майна від 29.07.2014 № 3304/д та повернення цього майна.

Неповернення орендарем майна після закінчення дії договору стало підставою для звернення позивача до суду з відповідним позовом.

Апеляційний господарський суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, погодився з висновками місцевого суду про те, що одночасне стягнення орендної плати та неустойки у вигляді подвійної орендної плати, нарахованої за прострочення повернення орендованого майна, за один і той же період користування наймачем орендованим майном (за період з дня припинення дії договору оренди до дня повернення орендованого майна за актом) є неможливим, оскільки є притягненням відповідача до подвійної відповідальності за одне і те ж саме правопорушення, що суперечить статті 61 Конституції України. При цьому за висновками суду місцевим господарським судом правомірно враховано сплачені відповідачем суми орендної плати у період після припинення договору, право одержання якої у позивача було відсутнє, в рахунок погашення нарахованої позивачем неустойки в розмірі подвійної орендної плати згідно з частиною 2 статті 785 ЦК.

АТ «Укрзалізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» оскаржило судові рішення в частині відмови у задоволенні позивних вимог щодо стягнення заборгованості з орендної плати та у касаційній скарзі зазначило, що суди дійшли безпідставного висновку про неможливість одночасного стягнення заборгованості з орендної плати та неустойки, передбаченої частиною 2 статті 785 ЦК, після закінчення дії договору, без урахування висновків Верховного Суду, викладених, зокрема у постановах від 14.11.2018 у справі № 924/195/16, від 11.05.2018 у справі № 926/2119/17, від 24.10.2019 у справі № 904/3315/18, від 10.04.2018 у справі № 910/9328/17, від 28.08.2018 у справі № 913/155/17. При цьому скаржником зазначено про необхідність відступлення від висновку щодо застосування частини 2 статті 785 ЦК у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суд від 13.12.2019 у справі № 910/20370/17, які зумовили прийняття відповідного рішення судами у справі, яка розглядається.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 2 статті 287 ГПК підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Так, у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19, до розгляду якої було зупинено провадження у справі, яка розглядається, Суд узагальнюючи висновки стосовно наслідків припинення договору у разі, якщо орендар не повертає майно після припинення строку дії договору, зокрема у вигляді подальшого неправомірного користування майном, та права орендодавця застосувати передбачений законом спосіб захисту порушеного права - стягнення з орендаря неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення (частина 2 статті 785 ЦК), та встановлюючи відмінності між орендною платою (платою за користування майном) та неустойкою, передбаченою частиною 2 статті 785 ЦК, зазначив про таке.

Обов`язок орендаря сплачувати орендну плату за користування орендованим майном зберігається до припинення договору (до спливу строку дії договору оренди), оскільки орендна плата є платою орендаря за користування належним орендодавцю майном та відповідає суті орендних правовідносин, що полягають у строковому користуванні орендарем об`єктом оренди на платній основі.

Неустойка, стягнення якої передбачено частиною 2 статті 785 ЦК, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі (після) припинення договору - якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення договору, коли користування майном стає неправомірним. Для притягнення орендаря, що порушив зобов`язання, до зазначеної відповідальності необхідна наявність вини (умислу або необережності) відповідно до вимог статті 614 ЦК.

Отже, яким би способом в договорі не регламентувалися правовідносини між сторонами у разі невиконання (несвоєчасного виконання) наймачем (орендарем) обов`язку щодо повернення речі з найму (оренди) з її подальшим користуванням після припинення договору, проте ці правовідносини не можуть врегульовуватись іншим чином, ніж визначено частиною 2 статті 785 ЦК (зокрема, з установленням для наймача (орендаря) будь-якого іншого (додаткового) зобов`язання, окрім того, що передбачений частиною 2 статті 785 ЦК).

Звідси здійснені позивачем розрахунки позовних вимог: а саме сума неустойки у розмірі подвійної орендної плати за несвоєчасне повернення майна з оренди, сума заборгованості з орендної плати, а також нараховані на цю плату суми пені, штрафу, 3 % річних та інфляційних втрат, не відповідають наведеній позиції та правовому регулюванню, встановленому частиною 2 статті 785 ЦК.

Аналогічних за змістом висновків дійшли і суди першої та апеляційної інстанцій у справі, яка розглядається.

При цьому, у постанові від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19 Верховний Суд дійшов висновку про необхідність відступу від протилежної правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах від 14.11.2018 у справі № 924/195/16 та від 11.05.2018 у справі № 926/2119/17 (висновками у яких скаржником обґрунтовано наявність підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК), відповідно до якої зобов`язання орендаря сплачувати орендну плату за весь час фактичного користування майном, яке виникло з договору оренди, не припиняється зі спливом строку дії договору оренди, оскільки таке припинення пов`язане не із закінченням строку, на який було укладено договір, а з моментом підписання сторонами акта приймання-передачі об`єкта оренди.

Разом із тим, узагальнивши і уточнивши правові висновки щодо застосування частини 2 статті 785 ЦК у подібних правовідносинах Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19 зазначив, що не вбачає підстав для відступу як від правової позиції Верховного Суду викладеної, зокрема у постанові від 13.12.2019 у справі № 910/20370/17 (про необхідність відступлення від якого зазначено скаржником у справі, яка розглядається).

Відповідно до положень частини 2 статті 315 ГПК у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати.

З огляду на викладене суд касаційної інстанції у справі, яка розглядається, враховує останню правову позицію Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19 і не надає аналізу решті постанов, на які здійснено посилання скаржником у касаційній скарзі і які було прийнято до зазначеної постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду.

Водночас Суд не вбачає підстав для відступу від висновку як від правової позиції Верховного Суду, викладеної, у постанові від 13.12.2019 у справі № 910/20370/17.

Щодо клопотань позивача про передачу зазначеної справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду у зв`язку з існуванням у судовій практиці виключної правової проблеми, пов`язаною із застосуванням статті 61 Конституції України до відносин з одночасного стягнення з орендаря, яким не повернуто об`єкт оренди після закінчення дії договору, орендної плати за користування майном до дня його повернення та неустойки відповідно до частини 2 статті 785 ЦК необхідно зазначити таке.

Відповідно до частини 5 статті 302 ГПК суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Згідно з частиною 1 статті 303 ГПК питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи.

Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до положень частини 5 статті 302 ГПК, суд, керуючись внутрішнім переконанням, у кожному конкретному випадку, з урахуванням порушеного питання оцінює обґрунтованість доводів заявника щодо існування проблеми у застосуванні відповідної норми права, а також оцінює, чи необхідна така передача для формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права. При цьому наявність виключної правової проблеми надає касаційному суду право та, відповідно, не покладає на нього обов`язку передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. Що ж до якісного критерію про виключність правової проблеми, то про нього свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.

Суд відхиляє зазначені клопотання позивача, оскільки у справі, яка розглядається, немає ознак виключної правової проблеми, а наведені доводи, у тому числі в питанні розподілу орендних платежів між орендодавцем і балансоутримувачем нерухомого майна, не є належним обґрунтуванням існування правової проблеми у цій справі саме у правозастосуванні відповідних норм права, а також того, як вирішення проблеми у справі вплине на забезпечення сталого розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

У зв`язку з наведеним при вирішенні цієї справи суди попередніх інстанцій правильно застосували до спірних правовідносин норми матеріального права, висновки цих судів про наявність підстав для часткового задоволення позову є обґрунтованими і такими, що відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Аргументи, наведені у касаційній скарзі, не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального права та зводяться до переоцінки встановлених судом обставин.

Наведене в сукупності виключає можливість задоволення касаційної скарги.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 296 ГПК суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом.

За таких обставин касаційне провадження у справі № 908/3593/19 у частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, підлягає закриттю відповідно до пункту 4 частини 1 статті 296 ГПК, а в частині підстави, передбаченої пунктом 2 частини 2 статті 287 ГПК касаційну скаргу необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Закрити касаційне провадження у справі № 908/3593/19 за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця» у частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

2. Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця» у частині підстави, передбаченої пунктом 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення.

3. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 19.11.2020 та рішення Господарського суду Запорізької області від 22.06.2020 в частині відмови у задоволенні позовних вимог у справі № 908/3593/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.С. Берднік

Судді: В.А. Зуєв

І.С. Міщенко