ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" липня 2021 р.м. ХарківСправа № 922/1041/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Буракової А.М.

при секретарі судового засідання Кудревичу М.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮПЛ УКРАЇНА", м. Київ
до Приватного підприємства "Науково-виробнича фірма "Юнітек", м. Харків
про стягнення 758846,27 грн.
за участю представників:

позивача - Турчина О.О.

відповідача - не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЮПЛ УКРАЇНА" (позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Приватного підприємства "Науково-виробнича фірма "Юнітек" (відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача 758846,27 грн., з яких: основний борг - 522626,13 грн.; 196824,86 грн. - пеня; 28221,81 грн. - 3% річних; 38173,47 грн. - інфляційні нарахування. Також, позивач просить суд стягнути з відповідача усі судові витрати по справі понесені позивачем.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки № 01/2019/ЮНК від 05.03.2019 в частині оплати поставленого товару.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 05.04.2021 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін, призначено підготовче засідання на 26.04.2021 о 14:30.

У підготовчому засіданні 26.04.2021, судом, без виходу до нарадчої кімнати, було постановлено ухвалу із занесенням її до протоколу підготовчого засідання про відкладення підготовчого засідання на 24.05.2021 о 10:00.

Відповідач, через канцелярію суду 11.05.2021 за вх.№ 10573, надав відзив на позовну заяву, згідно якого просить суд відмовити в задоволенні позову повністю. Також, згідно відзиву на позовну заяву відповідач просить суд у разі задоволення позову застосувати положення ст. 233 ГК України та зменшити розмір штрафних санкцій. При цьому згідно відзиву відповідач вказує, що жодних доказів фактичної поставки товару, яка б породжувала у відповідача обов`язок з його оплати, позивачем не надано. Незважаючи на те, що введення карантинних обмежень негативно вплинуло на діяльність підприємства, відповідачем вживаються всі залежні від нього заходи щодо належного виконання своїх договірних зобов`язань, та є підставою для застосування у даному випадку приписів ст. 614 ЦК України щодо визнання відсутності підстав для притягнення до відповідальності.

Позивач, через канцелярію суду 21.05.2021 за вх.№ 11783, надав відповідь на відзив, згідно якої просить суд стягнути з відповідача на користь позивача 758846,27 грн., з яких: основний борг - 522626,13 грн.; 196824,86 грн. - пеня; 28221,81 грн. - 3% річних; 38173,47 грн. - інфляційні нарахування. При цьому у відповіді на відзив позивач зазначає, що за фактом підписання видаткової накладної у відповідача виник обов`язок з проведення розрахунку за відпущений позивачем товар. Відображена у нормативно-правових актах позиція разом із наявними оригіналами договору та видаткової накладної, схваленої у подальшому самим відповідачем, нівелює спроби відповідача поставити під сумнів господарську операцію з поставки товару за видатковою накладною № 111. Відповідач у відзиві на позовну заяву сам зазначає, що «намагається виконувати свої договірні зобов`язання перед позивачем», чим і підтверджує факт господарської операції за видатковою накладною 111. Також, у відповіді на відзив позивач зазначає, що враховуючи відсутність повідомлення та сертифіката ТПП України, зважаючи на значний розрив у часі між початком прострочення відповідача та початком дії карантину на території України, відповідач не може посилатись на обставини непереборної сили, як на підставу для уникнення відповідальності за часткове невиконання грошового зобов`язання.

У підготовчому засіданні 24.05.2021, судом, без виходу до нарадчої кімнати, було постановлено ухвалу із занесенням її до протоколу підготовчого засідання про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті на 04.06.2021 о 15:00.

У судовому засіданні 04.06.2021, судом, без виходу до нарадчої кімнати, було постановлено ухвалу із занесенням її до протоколу судового засідання про відкладення розгляду справи по суті на 01.07.2021 о 10:30.

Представник позивача у судовому засіданні 01.07.2021 позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача у призначене на 01.07.2021 о 10:30 судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

05 березня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Аріста ЛайфСайенс Україна" (постачальник) та Приватним підприємством "Науково-виробнича фірма "Юнітек" (покупець) було укладено договір поставки № 01/2019/ЮНК (надалі - договір).

Найменування позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Аріста ЛайфСайенс Україна" було змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю "ЮПЛ Україна", що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 05.01.2018, рішенням Єдиного учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "Аріста ЛайфСайенс Україна" № 7-2020 від 06.10.2020 про зміну назви, випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 03.11.2020.

Згідно п. 1.1. договору, позивач, виступаючи постачальником, зобов`язувався поставляти покупцеві в обумовлені сторонами строки засоби захисту рослин, а покупець зобов`язувався приймати зазначений товар і оплачувати його вартість згідно встановленого договором порядку.

Згідно з п. 1.2. договору асортимент, номенклатура, кількість, ціна та характеристики товару визначаються сторонами на підставі замовлення покупця та виходячи з наявності товару на складі постачальника й вказуються у відповідній специфікації.

У відповідності до додатку № 1 до договору - специфікації № 1, вартість товару склала всього з ПДВ: 1602764,35 грн.

Відповідно до додатку № 2 до договору - специфікації № 2, вартість товару склала всього з ПДВ: 17308,80 грн.

На виконання умов договору позивач здійснив на користь відповідача ряд поставок товару на загальну суму 1620073,15 грн. (у т.ч. ПДВ), а саме:

- згідно специфікації № 1 за видатковою накладною № 111 від 30.03.2019 на суму 1602764,35 грн. (у т.ч. ПДВ);

- згідно специфікації № 2 за видатковою накладною № 27 від 13.03.2019 на суму 17308,80 грн. (у т.ч. ПДВ).

Згідно позову позивач вказує, що він передав товар, поставлений згідно вказаних вище накладних відповідачу. Факт прийняття відповідачем товару згідно вказаних вище накладних підтверджується підписами представників відповідача на вказаних вище видаткових накладних та печатками відповідача. Повноваження представників відповідача на прийняття товару підтверджуються довіреністю № 180 від 27.03.2019 та довіреністю № 104 від 12.03.2019.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що за договором № 01/2019/ЮНК від 05.03.2019 позивачем було поставлено відповідачу згідно видаткової накладної № 111 від 30.03.2019 товар - Омайт 57%, ЕВ (1л) у кількості 4188 л на загальну суму з ПДВ: 1602764,35 грн. та згідно видаткової накладної № 27 від 13.03.2019 товар - Вітавакс 200ФФ, в.с.к. (20 л) у кількості 60 л на загальну суму з ПДВ: 17308,80 грн. На даних видаткових накладних міститься печатка ПП "Науково-виробнича фірма "Юнітек" та підпис представника ПП "Науково-виробнича фірма "Юнітек" - менеджера з постачання Танцюра С.М.

Згідно довіреності ПП "Науково-виробнича фірма "Юнітек" № 180 від 27.03.2019 менеджера з постачання ОСОБА_1 було уповноважено на отримання від позивача товару - Омайт ЕВ у кількості 4188 л та згідно довіреності ПП "Науково-виробнича фірма "Юнітек" № 104 від 12.03.2019 менеджера з постачання ОСОБА_1 було уповноважено на отримання від позивача товару - Вітавакс 200ФФ у кількості 60 л.

Листом № 121 від 30.05.2019 відповідач просив оплату кредиторської заборгованості за договором № 02/2018/ЮНК від 27.03.2018, згідно платіжного доручення № 768 від 29.05.2019 у сумі 1000000,00 грн. вважати оплатою за Омайт згідно видаткової накладної № 111 від 30.03.2019 за договором № 01/2019/ЮНК від 05.03.2019.

При цьому суд зазначає, що доказів втрати ПП "Науково-виробнича фірма "Юнітек" печатки та доказів наявності звернення підприємства відповідача до правоохоронних органів за фактом незаконного використання його печатки матеріали справи не містять. Крім того, суд зазначає, що відповідач, як суб`єкт підприємницької діяльності, несе повну відповідальність за законність використання його печатки.

Таким чином, господарський суд дійшов висновку, що матеріалами справи підтверджується факт поставки товару позивачем відповідачу за договором на загальну суму 1620073,15 грн. згідно видаткових накладних № 111 від 30.03.2019 та № 27 від 13.03.2019.

За таких обставин посилання відповідача на те, що жодних доказів фактичної поставки товару, яка б породжувала у відповідача обов`язок з його оплати, позивачем не надано, є безпідставними.

Відповідно до п. 4.1. договору, оплата товару покупцем здійснюється у безготівковій формі, за ціною відповідно до специфікації, шляхом перерахування грошових коштів на поточний банківський рахунок постачальника наступним чином:

- п. 4.1.1. договору, покупець виконує попередню оплату у розмірі 100% від загальної вартості товару, зазначеної у відповідній специфікації, протягом 3 (трьох) банківських днів з дати підписання такої специфікації.

Додатком № 1 до договору (специфікація № 1), сторони погодили змінити п.4.1.1. договору, а саме, що покупець (відповідач) виконує попередню оплату в розмірі 100% від загальної вартості товару, зазначеної у відповідній специфікації (видаткова накладна № 111 від 30.03.2019), протягом 60 (шістдесяти) календарних днів з дати видаткової накладної.

Як вбачається з матеріалів справи оплата товару відповідно до видаткової накладної № 27 від 13.03.2019 у сумі 17308,80 грн. була здійснена у формі 100% передоплати 12.03.2019. Оплата товару відповідно до видаткової накладної № 111 від 30.03.2019 була здійснена частково. Враховуючи визначені сторонами строки оплати товару, відповідач зобов`язаний був розрахуватись за поставлений товар згідно видаткової накладної № 111 до 30.05.2019. Станом на зазначену дату відповідачем було здійснено два платежі на загальну суму 1080138,22 грн.: платіжне доручення № 672 від 27.03.2019 на суму 80138,22 грн. та платіжне доручення № 768 від 29.05.2019 на суму 1000000,00 грн. Здійснення відповідних оплат підтверджується довідкою АТ «Сітібанк» № 210203/0401-1 від 04.02.2021.

Варто зауважити, що платіж на суму 1000000,00 грн., здійснений згідно з платіжним дорученням № 768 від 29.05.2019, було зараховано як оплата за договором № 01/2019/ЮНК від 05.03.2019, а не як оплата за договором поставки № 02/2018/ЮНК від 27.03.2018, на підставі листа відповідача № 121 від 30.05.2019.

Таким чином, станом на дату подання позову до суду товар було оплачено частково, а основний борг відповідача за договором становить 522626,13 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписом ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ч.1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частина 1 ст. 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Враховуючи вищевикладене, з огляду на умови договору, відповідач визнається судом таким, що прострочив виконання зобов`язання з оплати 522626,13 грн. за договором, у зв`язку з чим сума основного боргу за договором у розмірі 522626,13 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 28221,81 грн. та інфляційних нарахувань в сумі 38173,47 грн., суд зазначає наступне.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

Перевіривши правильність нарахування інфляційних та 3% річних, суд дійшов висновку, що дані нарахування є вірними, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних нарахувань в сумі 38173,47 грн. та 3% річних в сумі 28221,81 грн.

Також, позивач просить суд стягнути з відповідача 196824,86 грн. пені.

Відповідно до п. 7.3. договору, у разі прострочення строків оплати товару відповідно до п.4.1. договору, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період нарахування пені, від суми заборгованості за кожен день прострочки.

Разом із тим, відповідно до п. 7.5. договору, строк нарахування штрафних санкцій за договором не обмежується строком, встановленим частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України. Штрафні санкції за прострочення виконання зобов`язань за договором нараховуються до моменту належного виконання відповідного зобов`язання або до моменту звернення кредитора до суду з вимогою про стягнення штрафних санкцій, в залежності від того, яка обставина настане раніше. До вимог про стягнення штрафних санкцій за договором не застосовується строк спеціальної позовної давності, передбачений п.1 ч.2 ст. 258 Цивільного кодексу України. Кредитор за зобов`язанням, що порушене, може звернутися до суду з вимогою про стягнення штрафних санкцій за договором в межах строку загальної позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України.

Правові наслідки порушення зобов`язання встановлені статтею 611 Кодексу. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Відповідно до ч.3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

В частині 2 статті 343 Господарського кодексу України прямо зазначається, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

З огляду на вищевикладене, враховуючи положення п.п. 7.3., 7.5. договору, суд дійшов висновку про правомірність нарахування позивачем відповідачу пені у розмірі 196824,86 грн.

Щодо клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій, суд зазначає наступне.

В обґрунтування клопотання відповідач посилається на ст. 233 ГК України, ст. 551 ЦК України та вказує, що прострочення відповідачем виконання зобов`язання за договором, пов`язане із запровадженням карантину, який мав безпрецедентний характер. Відповідач зазначає, що він вживав всіх можливих заходів для уникнення або подолання наслідків впливу карантину на виконання договірних зобов`язань, зокрема відповідачем частково сплачувалась заборгованість наявна перед позивачем. Окрім того, відповідач зазначає, що відповідно до фінансової звітності, дохід у підприємства в 2020-2021 році відсутній, а задоволення позову у повному обсязі може спричинити банкротство відповідача.

На підтвердження викладених обставин відповідачем надано копії фінансової звітності за 2020 рік та 2021 рік.

Згідно з положеннями статті 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Право суду, при прийнятті рішення, зменшувати розмір неустойки, що підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, передбачене також частиною 3 ст. 551 Цивільного кодексу України.

Суд зазначає, що ні у зазначених нормах, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Також, суд зауважує, що цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може бути непомірним тягарем для споживача і джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Вказана правова позиція викладена у рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013.

Як зазначено відповідачем, на підприємстві відповідача склалася складна економічна ситуація, яка виникла у зв`язку із запровадженням карантину, дохід у підприємства в 2020-2021 році відсутній.

При цьому суд зазначає, що відповідач виконав свої зобов`язання за договором частково, а позивачем застосовано до відповідача також такі міри відповідальності, як стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань.

З огляду на викладене, відсутність доказів понесення позивачем збитків в результаті дій відповідача та виходячи із загальних засад цивільного законодавства, а саме, справедливості, добросовісності, розумності, суд дійшов висновку про наявність підстав для реалізації права щодо зменшення розміру пені, що підлягає стягненню з відповідача, на 50% до 98412,43 грн.

За таких обставин суд приходить до висновку про наявність у справі достатніх правових та фактичних підстав для часткового задоволення позовних вимог.

При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії" ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Вирішуючи питання розподілу судового збору, суд керується ст. 129 ГПК України, у зв`язку з чим судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4, 11, 12, 13, 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Приватного підприємства "Науково-виробнича фірма "Юнітек" (61072, м. Харків, вул. Двадцять третього серпня, буд. 20-А, ідентифікаційний код 33901332) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮПЛ УКРАЇНА" (03066, м. Київ, пров. Охтирський, буд. 7, корпус 4, офіс 4-201, ідентифікаційний код 37412527) 522626,13 грн. основного боргу; 98412,43 грн. пені; 28221,81 грн. 3% річних; 38173,47 грн. інфляційних нарахувань; 11382,69 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного рішення.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "ЮПЛ УКРАЇНА" (03066, м. Київ, пров. Охтирський, буд. 7, корпус 4, офіс 4-201, ідентифікаційний код 37412527).

Відповідач: Приватне підприємство "Науково-виробнича фірма "Юнітек" (61072, м. Харків, вул. Двадцять третього серпня, буд. 20-А, ідентифікаційний код 33901332).

Повне рішення складено "12" липня 2021 р.

Суддя А.М. Буракова

справа № 922/1041/21