Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Господарський суд Харківської області 06 липня 2021 року м. Харків
справа № 922/2219/19
склад суду:суддя Бринцев О.В.
секретар судового засідання:Гула Д.В.
позивач:Міністерство оборони України
відповідач-1: Харківська міська рада
відповідач-2:Фізична особа-підприємець ОСОБА_1
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів:1. Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харків, 2. Всеукраїнська громадська організація Товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України, 3. Фонд державного майна України, 4. Товариство з обмеженою відповідальністю «САФАРІ-УКРАЇНА»
прокурор:Харківська спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил
вимоги позивача:витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними та зобов`язання вчинити певні дії
представник позивача:Синиця І.В., ОСОБА_2
представник відповідача-1:не з`явився;
представник відповідача-2: Скринник І.В.
представник третьої особи-1:не з`явився;
представник третьої особи-2:не з`явився;
представник третьої особи-3:не з`явився;
представник третьої особи-4:не з`явився;
прокурор:не з`явився.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

1. СУТЬ СПОРУ.
1.1. Позивач стверджує, що разом з іншими об`єктами права власності загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, держава в особі Міністерства оборони України набула право власності на земельну ділянку площею 5,0394 га, по АДРЕСА_1 , на якій розташований стрілецько-стендовий комплекс. Однак, в 2014 році відповідачем-1 ця земельна ділянка була незаконно передана в оренду відповідачеві-2. В 2017 році право власності держави на цю земельну ділянку було підтверджено в судовому порядку, ділянку було вилучено у відповідача-2 та повернуто позивачеві. Однак, в 2018 році вже після виконання рішення суду відповідачі штучно, на думку позивача, розділили цю земельну ділянку на дві окремі ділянки площею 1,7950 га та 3,244 га та повторно передали її в оренду відповідачеві-2. Проте, стверджує позивач, новоутворені дві земельні ділянки так само, які первісна, також є державною власністю. Поділ ділянки не спричинив перехід прав на неї до територіальної громади міста Харкова. Тому передача цих ділянок відповідачем-1 в оренду відповідачеві-2 в якості об`єктів комунальної власності є незаконною, а відповідні договори оренди підлягають визнанню недійсними. Недійсність договорів тягне за собою необхідність витребування земельних ділянок на користь позивача та знесення відповідачем-2 самочинно побудованого на них майна.
1.2. Відповідачі проти задоволення позову заперечують. Стверджують, що спірні земельні ділянки є комунальною власністю територіальної громади м. Харкова, а тому Відповідач-1 правомірно розпорядився ними без згоди Міністерства оборони України. Вважають, що Постанова Верховного Суду, котрою встановлено факт приналежності відповідних земельних ділянок державі, а також інші судові рішення з цього приводу, не мають преюдиціального значення. Стверджують, що цими рішеннями не встановлені факти, а дана правова оцінка певним обставинам справи, котра під час нового розгляду справи не є обов`язковою для суду. Крім того, на думку Відповідача-2 позивачем пропущений строк позовної давності.
2. ОБСТАВИНИ СПРАВИ.
2.1. Рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 07.12.2012 у справі №2024/9266/2012 визнано за ОСОБА_1 право власності на самочинно побудовані будівлі: літ. С-1, загальною площею 128,6 кв. м, літ. Т-1, загальною площею 123,6 кв. м, літ. У-1, загальною площею 13,9 кв. м, літ. Ф-1, загальною площею 94,3 кв. м, літ. Х-1, загальною площею 6,5 кв. м, літ. Ц-1, загальною площею 5,2 кв. м, літ. Ч-1, загальною площею 2,3 кв. м, літ. Ш-1, загальною площею 3,4 кв. м, літ. Щ-1, загальною площею 2,1 кв. м, літ. Ю-1, загальною площею 4,7 кв. м, літ. Я-1, загальною площею 4,8 кв. м, літ. АА-1, загальною площею 2,1 кв. м, літ. АБ-1, загальною площею 2,1 кв. м, літ. АВ-1, загальною площею 16,5 кв. м, літ. АГ-1, загальною площею 20,3 кв. м, літ. АД-1, загальною площею 4,6 кв. м, літ. АЄ-1, загальною площею 15,1 кв. м, літ. АЖ-1, загальною площею 17,2 кв. м, літ. АЗ-1, загальною площею 47,0 кв. м, літ. АК-1, загальною площею 47,0 кв. м, літ. АМ-1, загальною площею 156,9 кв. м, літ. АЛ-1, загальною площею 35,3 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 (т.II, а.с. 105-106, далі - Майно).
2.2. Рішенням 31 сесії Харківської міської ради 6 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам у користування земельних ділянок для експлуатації та обслуговування будівель і споруд" від 26.02.2014 №1473/14 (т.III, а.с. 65-66) надано ФОП ОСОБА_1 в оренду строком до 01.02.2039 земельну ділянку, що належить територіальній громаді м. Харкова (кадастровий номер :13:001:0193) за рахунок земель житлової та громадської забудови площею 5,0394 га для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель стрілецько-стендового комплексу по АДРЕСА_1 (далі Земельна ділянка-5,0394 га).
2.3. Між Харківською міською радою та ФОП ОСОБА_1 був укладений договір оренди землі від 29.09.2014 (т.III, а.с. 78-80) за умовами якого Харківська міська рада надала, а ФОП ОСОБА_1 прийняв у строкове платне користування строком до 01.02.2039 земельну ділянку (кадастровий номер :13:001:0193) загальною площею 5,0394 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
2.4. Рішенням Господарського суду Харківської області від 27.02.2017 у справі №922/4117/15 у позові відмовлено.
2.5. Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 12.06.2017 у справі №922/4117/15, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 10.10.2017 (т.III, а.с. 133-141), рішення місцевого господарського суду скасовано. Прийнято нове рішення, яким:
- визнано недійсним пункт 15.2 додатку 2 рішення Харківської міської ради від 26.02.2014 №1473;
- визнано недійсним договір оренди земельної ділянки від 29.09.2014 № 4575 за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :13:001:0193, укладений між Харківською міською радою та ФОП ОСОБА_1 ;
- вилучено у ФОП ОСОБА_1 на користь Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :13:001:0193.
2.6. Рішенням 20 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам дозволу на розроблення документації із землеустрою для експлуатації та обслуговування будівель і споруд" від 20.06.2018 №1132/18 надано ФОП ОСОБА_1 згоду на поділ земельної ділянки площею 5,0394 га (кадастровий номер :13:001:0193) за рахунок земель житлової та громадської забудови комунальної власності, для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель стрілецько-стендового комплексу по АДРЕСА_3 (т.I, а.с. 125-126, далі Рішення №1132/18).
2.7. Земельна ділянка-5,0394 га була вилучена у ФОП ОСОБА_1 та прийнята КЕВ м. Харків, про що державним виконавцем у межах виконавчого провадження №55809810 складено Акт вилучення та передачі майна стягувачу від 27.08.2018 (т.I, а.с. 122). Постановою державного виконавця від 31.08.2018 виконавче провадження №55809810 закрито (т.I, а.с. 121).
2.8. Рішенням 22 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для експлуатації та обслуговування будівель і споруд" від 17.10.2018 №1241/18 (далі Рішення №1241/18, т.III, а.с. 234) надано ФОП ОСОБА_1 в оренду строком до 01.11.2038 земельні ділянки комунальної власності площею 1,7950 га (кадастровий номер :13:001:0282) (далі Земельна ділянка-1,7950 га) та площею 3,2444 га (кадастровий номер :13:001:0283) за рахунок земель житлової та громадської забудови для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель стрілецько-стендового комплексу по АДРЕСА_3 (далі Земельна ділянка-3,2444 га).
2.9. У подальшому, між Харківською міською радою (орендодавець) та ФОП ОСОБА_1 (Орендар) були укладені наступні договори оренди землі:
- від 09.01.2019 №б/н (далі - Договір оренди №1, т.III, а.с. 235-237) відповідно до умов якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування до 01.11.2038 Земельну ділянку-1,7950 га.
- від 09.01.2019 №б/н (далі - Договір оренди №2, т.III, а.с. 207-209) відповідно до умов якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування до 01.11.2038 Земельну-3,244 га.
3. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА. ЗАЯВИ, КЛОПОТАННЯ ПОЗИВАЧА.
3.1. Предметом даного позову є:
- витребування Земельної ділянки-1,795 га та Земельної ділянки-3,2444 га з незаконного володіння відповідача-1 у власність держави в особі позивача;
- визнання недійсними Договору оренди №1 та Договору оренди №2;
- зобов`язання відповідача-2 за власний рахунок знести самочинно збудоване Майно.
3.2. Юридичними підставами позову є статті 70 ЗК УРСР від 18.12.1990, статті 1, 9, 14 Закону України "Про Збройні Сили України", статті 203, 215, 387, 400 ЦК України, статті 77, 78 ЗК України.
3.3. Фактичними підставами позову є:
1) приналежність державі права власності на Земельну ділянки-5,0394 га, що встановлено судовим рішенням у справі №922/4117/15, а також матеріалами даної справи;
2) відсутність згоди держави, як власника Земельної ділянки-5,0394 га на її поділ на Земельну ділянку-1,795 га. та Земельну ділянку-3,2444 га;
3) відсутність згоди держави на укладення Договорів оренди №№1, 2;
4) відсутність згоди держави як власника земельних ділянок на розміщення на ній самочинно побудованого майна.
4. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ВІДПОВІДАЧА-1. ЗАЯВИ, КЛОПОТАННЯ ВІДПОВІДАЧА-1.
4.1. Представник Відповідача-1 проти задоволення позову заперечує. Стверджує, що спірні земельні ділянки є комунальною власністю територіальної громади м. Харків, а не власністю держави.
5. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ВІДПОВІДАЧА-2. ЗАЯВИ, КЛОПОТАННЯ ВІДПОВІДАЧА-2.
5.1. Відповідач-2 проти задоволення позову заперечує. Стверджує, що:
- у справі № 922/4117/15, а також в інших судових рішеннях з цього питання, було здійснено лише правовий аналіз та оцінка законодавства, яким регулювався правовий режим та порядок набуття статусу військового майна, а не встановлено право власності позивача на спірні земельні ділянки;
- доказів оформлення прав держави на спірні земельні ділянки позивачем не надано;
- категорією цільового призначення Земельної ділянки-5,0394 га є землі житлової та громадської забудови, визначено рішенням Харківської міської ради від 24.02.2010 №20/10;
- рішень про встановлення спірним земельним ділянкам цільового призначення «землі оборони» не приймалось.
6. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ТРЕТІХ ОСІБ. ЗАЯВИ, КЛОПОТАННЯ ТРЕТІХ ОСІБ.
6.1. Третя особа-1 у своїх поясненнях зазначає, що відповідачі порушують права позивача, оскільки дії вказаних суб`єктів призвели до неможливості використання державою Земельної ділянки-5,0394 га, яка належить до земель оборони та знаходиться на обліку КЕВ м. Харків.
6.2. Інші учасники справи під час нового розгляду справи письмових пояснень не надали.
7. ІНШІ ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ.
7.1. Рішенням Господарського суду Харківської області від 16.10.2019 у справі №922/2219/19, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 17.12.2020, у задоволенні позову відмовлено повністю.
7.2. Постановою Верховного Суду від 07.04.2021 постанову Східного апеляційного господарського суду від 17.12.2020 та рішення Господарського суду Харківської області від 16.10.2019 у справі №922/2219/19 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
7.3. Ухвалою Господарського суду Харківської області від 27.04.2021 справу №922/2219/19 прийнято до провадження судді Бринцева О.В.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

8. ПЕРЕЛІК ОБСТАВИН, ЯКІ Є ПРЕДМЕТОМ ДОКАЗУВАННЯ У СПРАВІ.
8.1. Згідно з предметом позовних вимог, їх юридичних та фактичних підстав, а також з урахуванням заперечень відповідачів проти цих вимог, перелік обставин, які є предметом доказування у справі, складають обставини, що дають відповіді на такі ключові питання:
1) Чи доведено право власності держави на Земельну ділянку-5,0394 га в преюдиціальному порядку?
2) Чи доведено право власності держави на Земельну ділянку-5,0394 га матеріалами даної справи?
3) Чи доведено право власності держави на Земельну ділянку-1,795 га та Земельну ділянку-3,2444 га?
4) Чи порушено порядок поділу Земельної ділянки-5,0394 га на Земельну ділянку-1,795 га та Земельну ділянку-3,2444 га?
5) Чи суперечать Договори оренди №№1, 2 законодавству України?
6) Чи є підстави для витребування у відповідача-2 спірних земельних ділянок?
7) Чи є підстави для знесення самочинно збудованого відповідачем-2 Майна? Якщо так, то чи не пропущений строк позовної давності щодо цих вимог?
8.2. У відповідності до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно позивач має довести наявність обставин, що дають ствердну відповідь на ключові питання, а відповідачі негативну.
9. ВИСНОВОК СУДУ ПРО ДОВЕДЕНІСТЬ ПРАВА ВЛАСНОСТІ ДЕРЖАВИ НА ЗЕМЕЛЬНУ ДІЛЯНКУ-5,0394 га В ПРЕЮДИЦІАЛЬНОМУ ПОРЯДКУ.
9.1. Позивач та третя особа-1 стверджують, що право власності держави на Земельну ділянку-5,0394 га та приналежність її до земель оборони є фактом, встановленим в преюдиціальному порядку.
9.2. Суд погоджується з даними твердженнями з огляду на наступне.
9.3. Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.
9.4. Обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.75 ГПК України).
9.5. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.236 ГПК України).
9.6. Європейський суд з прав людини в рішенні від 25.07.2002 у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" вказав, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який зокрема передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Аналогічна позиція ЄСПЛ закріплена ним також і в інших рішеннях (у справі «Салов проти України» від 06.09.2005, у справі «Брумареску проти Румунії» від 28.10.1999 та ін.).
9.7. Верховний Суд (Касаційний господарський суд) у постанові від 24.05.2018 (п.п.3444) у справі №922/2391/16 розтлумачив норми процесуального закону стосовно преюдиції. Відзначаючи преюдиціальні факти серед підстав звільнення від обов`язку доказування, він вказав на те, що преюдиціальність це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі, для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суд у цій постанові наголосив на тому, що суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом того самого питання між тими самими сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють дотриманню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з погляду процесуальної економії.
9.8. Факт приналежності державі права власності на Земельну ділянку-5,0394 га неодноразово був встановлений рішеннями судів, котрі набрали законної сили та станом на сьогодні є чинними:
- рішенням Господарського суду Харківської області від 02.12.2013 у справі №023/4224/12 (н.р. 5023/10683/11), в якому зазначено: «нерухоме майно стрілецько-стендового комплексу "Залютін Яр" (стрілецько-стендовий комплекс Ради СТВМР Східного регіону ЗСУ) … було передано Міністерству оборони України в особі Харківської КЕЧ району (на даний час квартирно-експлуатаційний відділ м. Харкова) та взято на облік останнім, а відтак набуло статусу військового майна». «З моменту набуття вищезазначеним нерухомим майном стрілецько-стендового комплексу "Залютін Яр" (стрілецько-стендовий комплекс Ради СТВМР Східного регіону ЗСУ), яке розташоване на території військового містечка № НОМЕР_1 , статусу військового майна, Міністерством оборони України подання щодо його відчуження не вносилось, Кабінетом Міністрів України рішення по відчуженню або вилученню цього майна, з метою передачі до сфери управління інших органів чи у комунальну власність, не приймалися. Таким чином, зазначене майно повинно перебувати у державній власності»;
- постановою Вищого господарського суду України від 21.07.2014 у справі №5023/4224/12(5023/434/11 (11/29-10)) в якій, зокрема вказано: «…нерухоме майно - цілісний майновий комплекс "Стрілецько-стендовий комплекс Ради СТВМР Східного регіону ЗСУ" (стрілецько-стендовий комплекс "Залютін Яр")… яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , на земельній ділянці площею 4,3 га. є державною власністю»;
- постановою Вищого господарського суду України від 06.12.2016 у справі №922/4117/15. Цією постановою було скасовано рішення Господарського суду Харківської області від 26.04.2016 (суддя Бринцев О.В.) та постанова Харківського апеляційного господарського суду від 16.08.2016 (судді Барбашова С.В. - головуючий, ОСОБА_3 , Могилєвкін Ю.О.) у справі №922/4117/15, в основу яких в т.ч. було покладено висновки про недоведеність матеріалами справи приналежності державі земельної ділянки площею 5,0394 га, у АДРЕСА_2 . Скасовуючи ці судові рішення Вищий господарський суд України вказав на неспроможність та неправильність цих висновків і, таким чином, підтвердив достатність підстав вважати цю земельну ділянку державною власністю.
- постановою Вищого господарського суду України від 10.10.2017 у справі №922/4117/15. Цією постановою залишено в силі постанову Харківського апеляційного господарського суду від 12.06.2017 (судді: Слободін М.М. - головуючий, Сіверін В.І., Терещенко О.І.) у справі №922/4117/15. В Постанові ВГСУ вказано: «Суд апеляційної інстанції повно та достовірно з`ясував, що предметом спору є земельна ділянка стрілецько-стендового комплексу, розташованого по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :13:001:0193, що раніше іменувався як стрілецько-стендовий комплекс Ради СТВМР Східного регіону ЗСУ (стенд Харківських мисливців "Залютін Яр"), яка поглинає земельну ділянку, надану в оренду Харківською міською радою; земельна ділянка передана актом прийому-передачі земельної ділянки, будівель, споруд та майна Стенду Харківських мисливців "Залютін Яр" від 29.11.2000, та прийнята на облік Харківською КЕЧ. Вказаному стрілецько-стендовому комплексу разом з земельною ділянкою було надано статус військового містечка та присвоєно черговий порядковий номер - 258. (військове містечко - майновий комплекс будівель, споруд, іншого нерухомого військового майна разом з казарменим фондом, житловим фондом, об`єктами соціально-культурного призначення, комунальними спорудами та інженерними мережами, які використовуються для його обслуговування, розміщений на відокремленій земельній ділянці); докази волевиявлення уповноваженого органу на передачу майна військового містечка у комунальну власність та на припинення права державної власності на земельну ділянку відсутні»
- постановою Верховного Суду від 07.04.2021 у справі №922/2219/19. В цій постанові (п.п.30-33), зокрема вказано: «…приймаючи спірне рішення та укладаючи спірний договір, Харківська міська рада перевищила надані їй владні повноваження, фактично позбавивши Державу належного їй майна, тим самим завдавши Державі економічних та матеріальних збитків, що є належною підставою для представництва прокурором інтересів держави… відсутність правооформлюючої документації, реєстрації земельної ділянки як індивідуально визначеного об`єкта права, не змінює правового статусу земель відповідного цільового призначення, визначеного законодавчо, належності цих земель до державної власності, яке не припинялось у встановленому порядку, як земель оборони. Здійснення Харківською міською радою державної реєстрації за собою речового права на спірну земельну ділянку, не є підставою для припинення чинного права державної власності…. Суди попередніх інстанцій у справі, яка переглядається, обставин, встановлених у справі № 922/4117/15, не врахували та дійшли передчасних висновків, що спірна земельна ділянка не належить до земель оборони».
9.9. Натомість рішення судів, котрі були побудовані на невизнанні преюдиціального значення судових рішень, котрими був встановлений цей факт приналежності державі права власності на Земельну ділянки-5,0394 га, були скасовані в касаційному порядку, як такі, що порушують принцип правової певності та принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом:
- постановою Вищого господарського суду України від 06.12.2016 у справі №922/4117/15 скасовано постанову Харківського апеляційного господарського суду від 16.08.2016 та рішення Господарського суду Харківської області від 26.04.2016 у справі №922/4117/15. В постанові Вищого господарського суду України, зокрема, вказано: «…за місцем розташування спірної земельної ділянки площею 5,0394 га кадастровий номер :13:001:0193 АДРЕСА_3 знаходиться нерухоме майно - цілісний майновий комплекс "Стрілецько-стендовий комплекс Залютін Яр" (18 будівель), яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , на земельній ділянці площею 4,3 га, яке є державною власністю та належить до відання Міністерства оборони України; вказані обставини встановлено рішенням суду у справі № 5023/4224/12, яке є чинним».
- постановою Верховного Суду від 07.04.2021 у справі №922/2219/19 було скасовано постанову Східного апеляційного господарського суду від 17.12.2020 і рішення Господарського суду Харківської області від 16.10.2019 у справі № 922/2219/19. В постанові Верховного Суду (п.32), зокрема, вказано: «Згідно з частиною 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суди попередніх інстанцій у справі, яка переглядається, обставин, встановлених у справі № 922/4117/15, не врахували та дійшли передчасних висновків, що спірна земельна ділянка не належить до земель оборони».
9.10. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що факт приналежності державі права власності на Земельну ділянку-5,0394 га є таким, що встановлений в преюдиціальному порядку рішеннями судів в господарських справах, що набрали законної сили (рішенням Господарського суду Харківської області від 02.12.2013 у справі №023/4224/12 (н.р. 5023/10683/11), постановою Вищого господарського суду України від 21.07.2014 у справі №5023/4224/12(5023/434/11 (11/29-10)), постановою Вищого господарського суду України від 10.10.2017 у справі №922/4117/15, постановою Верховного Суду від 07.04.2021 у справі №922/2219/19) в яких беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини (Міністерство оборони України, Харківська міська рада, ФОП ОСОБА_1 та ін.), а тому згідно з частиною четвертою статті 75 ГПК України, не підлягає доказуванню.
9.11.Суд критично оцінює твердження відповідачів про те, що зазначені рішення судів не мають преюдиціального значення, оскільки ними не встановлено обставини справи, а дана лише їх правова оцінка. При цьому суд виходить з наступного.
9.12. Так, дійсно згідно з частиною сьомою статті 75 ГПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду. Проте наразі має місце не правова оцінка, а саме встановлення фактів.
9.13. Велика Палата Верховного Суду вказуючи на відмінність фактів встановлених рішенням суду від їх правової оцінки вказала, що «преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що відображено у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи» (пункт 32 постанови від 03.07.2018 р. у справі № 917/1345/17).
9.14. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності. Тобто, преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин (постанова ВГСУ від 22.02.2017 справа № 927/788/16).
9.15. Отже, виходячи зі змісту положень частин четвертої, сьомої статті 75 ГПК України та з урахуванням наведених позицій Верховного Суду преюдиціальними є обставини (явища, дії, події, факти), які відповідають таким умовам: 1) вони безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом; 2) вони відображені у мотивувальній частині судового рішення; 3) їм надана правова оцінка судом.
9.16. Обставини, щодо виникнення у держави права власності на Земельну ділянку-5,0394 га названим умовам повністю відповідають. Так, як слідує з тексту рішення Господарського суду Харківської області від 02.12.2013 у справі №5023/4224/12 (н.р. 5023/10683/11) предметом дослідження суду був комплекс юридично значущих дій (рішень органів місцевого самоврядування, актів цивільного законодавства, інших нормативних та індивідуальних актів державних органів, управлінських актів громадських організацій та ін..), котрі в своїй сукупності призвели до виникнення у держави права власності на цілісний майновий комплекс стрілецько-стендового комплексу "Залютін Яр", який, крім іншого, включає в себе Земельну ділянку-5,0394. Те саме стосується постанови Харківського апеляційного господарського суду від 12.06.2017 у справі №922/4117/15, залишеної без змін постановою Вищого господарського суду України від 10.10.2017 та інших рішень. Відповідні факти були безпосередньо досліджені судами, вони знайшли своє відображення в мотивувальних частинах рішень і їм надана належна правова оцінка.
9.17. Те, що ці факти носять саме преюдиціальний характер, а не є лише правовою оцінкою, підтверджується постановою Вищого господарського суду України від 21.07.2014 у справі №5023/4224/12(5023/434/11 (11/29-10)), постановою Вищого господарського суду України від 10.10.2017 у справі №922/4117/15, постановою Верховного Суду від 07.04.2021 у справі №922/2219/19 в котрих наголошується на преюдиціальному значенні цих обставин.
10. ВИСНОВОК СУДУ ПРО ДОВЕДЕНІСТЬ ПРАВА ВЛАСНОСТІ ДЕРЖАВИ НА ЗЕМЕЛЬНУ ДІЛЯНКУ-5,0394 га МАТЕРІАЛАМИ СПРАВИ.
10.1. Відповідачі стверджують, що преюдиція права власності держави на Земельну ділянку-5,0394 га спростовується матеріалами даної справи.
10.2. Суд зауважує, що дійсно, за певних умов, спростування преюдиційних обставин є можливим під час розгляду нової справи. Так, Верховний Суд у постанові від 31.07.2019 у справі №2340/4337/18 вказав, що для цього учасник процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами визначеними процесуальним законодавством. При цьому, Верховний Суд наголосив, що спростування належними і допустимими доказами обставин, встановлених іншим судом у судовому рішенні, у даному випадку не порушує принципу верховенства права та правової визначеності як елемента верховенства права.
10.3. З урахуванням викладеного, для того, щоб надати оцінку поясненням відповідачів щодо спростування преюдиції права власності держави на Земельну ділянку-5,0394 га суд, розглядаючи дану справу, повторно, з урахуванням пояснень відповідачів та наданих ними доказів, безпосередньо встановлює обставини виникнення у держави права власності на цю ділянку. Зокрема, судом встановлено наступні обставини.
10.4. Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради депутатів трудящих від 25.06.1951 №19/244-с. за КЕЧ Харківського району закріплено земельну ділянку, орієнтовною площею 45 га, на західних схилах "Залютіного яру" м. Харкова, для використання під стрільбище (т.I а.с. 62).
10.5. Станом на час ухвалення зазначеного рішення відповідні земельні питання регулювалися Земельним кодексом У.Р.С.Р. від 29.11.1922. Згідно з статтею 2 цього кодексу всі землі в межах УРСР, в чиєму б віданні вони не знаходились, складають власність Робітничо-Селянської держави. З виданням цього Кодексу всі землі всередині діючої міської межі визнаються міськими землями (ст.146). До складу державних земельних маєтностей не належать землі, що знаходяться під лісами, гірськими розробками, залізницями, фортецями і подібними до них військовими спорудами та ін. Всі ці землі перебувають в управлінні відповідних відомств на підставі особливих про те правил. За минуванням потреби в зазначених землях для спеціальних цілей, вони надходять до складу державних земельних маєтностей.
10.6. Таким чином, відповідна земельна ділянка входила до складу міських земель та з моменту ухвалення рішення виконавчого комітету Харківської міської ради депутатів трудящих від 25.06.1951 №19/244-с залишаючись міською землею була передана в управління відповідного військового відомства КЕЧ Харківського району.
10.7. Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради народних депутатів трудящих від 08.12.1964 №664-17 вирішено відвести Раді Всеармійського Військово-мисливського товариства Київського військового округу земельну ділянку площею 10,0 га за рахунок частини ділянки квартирно-експлуатаційної частини районну по вул. Лагерній /район Залютинського яру/, під будівництво стрілково-мисливського стенду (т.I, а.с. 63).
10.8. Таким чином, частина земельної ділянки на якій був збудований стрілецько-стендовий комплекс залишаючись міською землею була вилучена з управління військового відомства (КЕЧ Харківського району) та в порядку частини четвертої статті 4 Земельного кодексу ОСОБА_4 від 29.11.1922 була передана в управління громадської організації Раді Всеармійського Військово-мисливського товариства Київського військового округу.
10.9. Такий статус земельної ділянки в цілому зберігався і протягом наступних років під час дії Земельного кодексу УРСР від 08.07.1970 та протягом строку дії Земельного кодексу УРСР від 18.12.1990.
10.10. Рада Всеармійського Військово-мисливського товариства Київського військового округу являла собою громадську організацію союзного підпорядкування, яка в своїй діяльності керувалась наказом МО СРСР № 230 від 21.08.1981 "Про введення в дію статуту Військово-мисливського товариства Міністерства оборони". Згідно з пунктом 1 Наказу військово-мисливські товариства Міністерства оборони є добровільною спортивною організацією, яка об`єднує мисливців та рибалок військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Міністерства оборони. Пунктом 6 Наказу передбачено, що військово-мисливські товариства округів і гарнізонів перебувають на самостійному балансі та є юридичними особами. Товариства здійснюють свою виробничо-господарську діяльність на підставі господарського розрахунку. Відповідно до пункту 55 Наказу Ради військово-мисливські товариства гарнізонів, спортивні мисливські, риболовні господарства, будинки мисливців і рибалок, рибацько-туристичні бази та інші підприємства, які належать Раді військово-мисливським товариствам, фінансуються згідно з кошторисами ради ВМТ. Пунктом 58 Наказу визначено, що військово-мисливські товариства зупиняють свою діяльність згідно з рішенням Міністра оборони СРСР. Грошові кошти і матеріальні цінності, залишені після ліквідації військово-мисливських товариств, переходять в розпорядження Міністерства оборони.
10.11. Після набуття самостійності Українською державою в 1991 році, майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об`єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, проголошено державною власністю України, відповідно до статті 1 Закону України від 10.09.1991 року № 1540-ХІІ "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України". Аналогічну норму згодом було введено в дію Постановою Верховної Ради України від 04.02.1994. №3943 - ХІІ. Згідно статті 1 цієї постанови тимчасово, до законодавчого визначення суб`єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно визнано загальнодержавною власністю.
10.12. Частиною першою статті 4 ЦК УРСР від 18.07.1963 було передбачено, що Цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР.
10.13. Таким чином, з підстав передбачених законодавством України, а саме в силу приписів статті 1 Закону України від 10.09.1991 року № 1540-ХІІ "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України", у держави виникло право загальнодержавної власності на цілісний майновий комплекс стрілецького стенду, що знаходиться на зазначеній земельній ділянці, разом із іншим майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованим на території України.
10.14. Згідно зі статтею 31 Закону УРСР «Про власність» (в редакції від 07.02.1991) державна власність розділялася на загальнодержавну (республіканську) власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність). Суб`єктом права загальнодержавної (республіканської) власності є держава в особі Верховної Ради Української РСР (ст.33 Закону УРСР «Про власність»). Статтею 34 Закону УРСР «Про власність» майно збройних сил віднесено до загальнодержавної (республіканської) власності. Управління державним майном від імені народу здійснює відповідно Верховна Рада Української РСР і місцеві Ради народних депутатів Української РСР, а також уповноважені ними державні органи (ст.33 Закону УРСР «Про власність»).
10.15 Таким чином, частина земельної ділянки на якій розташований стрілецько-стендовий комплекс була передана в користування держави і певний час продовжувала перебувати в управлінні Ради Всеармійського Військово-мисливського товариства Київського військового округу.
10.16. У 1992 році, ради військово-мисливських товариств військових округів вийшли зі складу Всеармійського військово-мисливського товариства колишнього СРСР.
10.17. Рішенням 1-ої установчої конференції військових мисливців, оформленим протоколом від 04.03.1992 (т.I, а.с. 214), вирішено створити на базі Військово-мисливських товариств округів дислокованих на території України, єдине добровільне Військово-мисливське товариство Збройних сил України.
10.18. Відповідно до пункту 1.1. Статуту Товариства військових мисливців та рибалок Збройних сил України, затвердженого установчою конференцією Товариства військових мисливців та рибалок України від 04.03.1992 (зі змінами та доповненнями, т.II, а.с. 5-25) Товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України це добровільна Всеукраїнська громадська, некомерційна організація, яка об`єднує мисливців, рибалок та туристів військовослужбовців, робітників і службовців Збройних Сил України, інших силових Міністерств та відомств та членів їх сімей.
10.19. Таким чином, частина земельної ділянки на якій розташований стрілецько-стендовий комплекс, що є загальнодержавною власністю, тимчасово була передана в управління Товариства військових мисливців та рибалок Збройних сил України.
10.20. Згідно з приписами п. 58 Наказу МО СРСР від 21.08.1981 №230, грошові кошти і матеріальні цінності, залишені після ліквідації військово-мисливських товариств підлягали передачі в розпорядження Міністерства оборони України.
10.21. Згідно з пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України "Про визначення органів управління майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР" від 13.01.1995 №18 та рядком 2 Додатку до цієї постанови Міністерству оборони України наказано прийняти відповідне майно (підприємств, організацій та об`єкти) колишнього військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР.
10.22. На виконання цієї постанови Кабінету Міністрів України розпорядженням начальника розквартирування військ і капітального будівництва Збройних Сил начальника головного управління розквартирування військ і капітального будівництва Міністерства оборони України від 28.10.2000 №12р (т.II, а.с. 46) вирішено призначити комісію для проведення інвентаризації та прийому майна колишнього військово-мисливського товариства Збройних Сил України.
10.23. В подальшому виконуючи зазначену постанову Кабінету Міністрів України актом прийому-передачі від 29.11.2000 Товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України передало, а Харківська КЕЧ району, як структурний підрозділ Міністерства оборони України, прийняла на облік земельну ділянку площею 25,46 гектар, будівлі та споруди згідно додатку №1, розташовані на даній ділянці, а також інше майно товариства військових мисливців і рибалок згідно додатку №2 (територія: стенд Харківських мисливців «Залютін Яр») (т.II, а.с.55-56).
10.24. В подальшому, стрілецько-стендовому комплексу "Залютін Яр" було надано статус військового містечка та присвоєно черговий порядковий номер - №258.
10.25. Наказом начальника квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова від 03.02.2003 року підтверджено передачу Міністерству оборони України в особі Харківської КЕЧ нерухомого майна стрілецько-стендового комплексу «Залютін Яр», в тому числі земельної ділянки, на якій воно розташоване.
10.26. Відповідно до статті 84 ЗК України від 25.10.2001 у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відповідно до закону. До земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать, зокрема, землі оборони, крім земельних ділянок під об`єктами соціально-культурного, виробничого та житлового призначення.
10.27. Згідно з приписами статті 77 ЗК України від 25.10.2001 землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. У відповідності до частини другої статті 77 ЗК України від 25.10.2001 (в редакції Закону від 06.09.2012 №5245 VІ) землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.
10.28. Відповідно до статті 1 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", військове майно це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать, зокрема: будинки та споруди.
10.29. Статтею З Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" визначено, що з моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна.
10.30. Відповідно до статті 14 Закону України «Про Збройні Сили України» земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю та належать їм на праві оперативного управління.
10.31. Аналогічне поняття земель оборони наведено також у статті 1 Закону України "Про використання земель оборони", який визначає правові засади і порядок використання земель оборони.
10.32. Згідно зі статтею 14 Закону України "Про Збройні Сили України" (у відповідній редакції) земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління.
10.33. За приписами статті 13 ЗК України, статті 1 "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", статей 9 та 14 Закону України "Про Збройні Сили України", статті 1 Закону України "Про використання земель оборони" землі, закріплені за військовими частинами та установами Збройних Сил України, є державною власністю, а вирішення питань щодо порядку надання Збройним Силам України в управління об`єктів державної власності, в тому числі земельних ділянок, відноситься до повноважень Кабінету Міністрів України.
10.34. Таким чином частина земельної ділянки на якій розташований стрілецько-стендовий комплекс згідно з статтею 1 Закону України від 10.09.1991 року №1540-ХІІ "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України" та згідно з нормами Земельного кодексу України від 25.10.2001 та іншими нормами чинного законодавства України, що визначають статус землі, на котрій розташовані військові об`єкти, стала державною власністю, що відноситься до категорії землі оборони (п.«ж» ч.1 ст.19, ст. 77 ЗК України від 25.10.2001)
10.35. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст.ст. 13, 74 ГПК України).
10.36. Всупереч вимог наведених процесуальних норм відповідачі не надали доказів на спростування висновку про перехід права власності на земельну ділянку до держави у складі іншого майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України. Так само відповідачами не надано доказів вилучення Земельної ділянки-5,0394 га з державної власності та передачі її в комунальну власність.
10.37. Посилання відповідачів на відсутність у позивача технічної та правооформлюючої документації, реєстрації земельної ділянки як індивідуально визначеного об`єкта права, не змінює правового статусу земель відповідного цільового призначення, визначеного законодавчо, належності цих земель до державної власності, яке не припинялось у встановленому порядку, як земель оборони. Здійснення Харківською міською радою державної реєстрації за собою речового права на спірну земельну ділянку, не є підставою для припинення чинного права державної власності (аналогічна позиція викладена Верховним Судом у пункті 31 постанові від 07.04.2021 у справі №922/2219/19).
10.38. Заперечення обґрунтовані розбіжністю в площах земельних ділянок (10 га, 25,46 га чи 45 га) суд також відхиляє. З обставин справи вбачається що наразі така розбіжність не має істотного значення, адже Земельна ділянка-5,0394 га це саме та ділянка, на якій безпосередньо розташовані будівлі, споруди та інше майно стрілецько-стендового комплексу. Отже ця ділянка і будь-якому разі входила до складу інших земельних ділянок під час переходу прав на відповідне майно комплексу.
10.39. Твердження відповідачів про приналежність земельної ділянки до комунальної власності територіальної громади м. Харкова мотивовані тим, що Земельна ділянка-5,0394 га, а також Земельна ділянка-1,795 га та Земельна ділянка-3,2444 мають цільове призначення «землі житлової та громадської забудови», а не «землі оборони» суд вважає юридично неспроможними. Реєстрація права власності на земельні ділянки, визначення їх цільового призначення тощо є процедурами похідними від правового статусу ділянки, що визначається згідно з Законом, і повинні йому відповідати, а не навпаки.
10.40. На підставі викладеного повторно встановивши обставини справи, що стосуються спірних відносин сторін, суд прийшов до висновку про те, що встановлена в преюдиційному порядку приналежність права власності на Земельну ділянку-5,0394 га державі в особі Міністерства оборони України з категорією земель оборони, відповідачами не спростована, а навпаки прямо і безпосередньо підтверджена матеріалами даної справи.
11. ВИСНОВОК СУДУ ПРО ПОРУШЕННЯ ПОРЯДКУ ПОДІЛУ ЗЕМЕЛЬНОЇ ДІЛЯНКИ-5,0394 ГА.
11.1. Позивач зазначає, що відповідачеві-1 не надавалася згода на поділ Земельної ділянки-5,0394 га дві окремі: Земельну ділянку-1,795 га та Земельну ділянку-3,2444 га.
11.2. Суд погоджується з таким аргументом позивача з наступних обставин.
11.3. Положеннями абзацу 3 частини шостої статті 79-1 ЗК України передбачено, що у разі поділу земельної ділянки сформовані земельні ділянки зберігають своє цільове призначення.
11.4. Відповідно до частини третьої статті 142 ЗК України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки.
11.5. Згідно з статтею 13 ЗК України, статтею 1 "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", стяттями 9 та 14 Закону України "Про Збройні Сили України", статтею 1 Закону України "Про використання земель оборони" землі, закріплені за військовими частинами та установами Збройних Сил України, є державною власністю, а вирішення питань щодо порядку надання Збройним Силам України в управління об`єктів державної власності, в тому числі земельних ділянок, відноситься до повноважень Кабінету Міністрів України.
11.6. Кабінет Міністрів України є органом, компетентним вирішувати питання про передачу земельних ділянок із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтями 149 ЗК України (частина 8 статті 122 ЗК України).
11.7. Отже, необхідною умовою припинення права постійного користування землями оборони, які закріплені за структурними одиницями Збройних Сил України, та подальшої передачі таких ділянок у власність або у користування іншим особам, є прийняття Кабінетом Міністрів України відповідного рішення за поданням Міністерства оборони України (аналогічний за змістом висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 у справі №924/174/18).
11.8. Земельна ділянка-5,0394 га, як встановлено судом вище є державною власністю і належить до категорії земель оборони.
11.9. Держава, як власник земельної ділянки, в особі Кабінету Міністрів України, рішення припинення права постійного користування Земельної ділянки-5,0394 га в т.ч. шляхом її поділу дві окремі: Земельну ділянку-1,795 га та Земельну ділянку-3,2444 га, не надавала.
11.10. З огляду на викладене рішення 20 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам дозволу на розроблення документації із землеустрою для експлуатації та обслуговування будівель і споруд" від 20.06.2018 №1132/18, яким надано ФОП ОСОБА_1 згоду на поділ земельної ділянки площею 5,0394 га (кадастровий номер :13:001:0193) за рахунок земель житлової та громадської забудови комунальної власності, для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель стрілецько-стендового комплексу по АДРЕСА_3 (т.I, а.с. 125-126) є таким, що не відповідає чинному законодавству, а отже не тягне за собою ніяких правових наслідків, крім тих, що пов`язані з його незаконністю.
12. ВИСНОВОК СУДУ ПРО НЕДІЙСНІСТЬ ДОГОВОРІВ ОРЕНДИ №№1, 2.
12.1. Позивач зазначає, що відповідач-1 не будучи власником Земельної ділянки-5,0394 га, а також Земельної ділянки-1,795 га та Земельної ділянки-3,2444 га, уклав з відповідачем-2 щодо вказаних земельних ділянок Договори оренди №№1, 2, чим порушив права держави, як власника земельної ділянки на розпорядження нею.
12.2. Суд погоджується з таким твердженням позивача, з огляду на наступне.
12.3. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
12.4. За приписами пунктів "а" та "в" статті 12 Земельного кодексу України до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на території міст належать, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; при цьому перелік земель комунальної власності визначено статтею 83 Земельного кодексу України.
12.5. Орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у державній власності, є органи виконавчої влади, які відповідно до закону передають земельні ділянки у власність або користування (ч.4 ст. 4 Закону України "Про оренду землі").
12.6. Відповідно до частини другої статті 16 Закону України "Про оренду землі" укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону. Аналогічні положення викладені в статті 117 ЗК України
12.7. За частинами першою, другою, четвертою статті 77 Земельного кодексу України (в редакції на час прийняття спірного рішення) землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України; землі оборони можуть перебувати лише у державній власності; порядок використання земель оборони встановлюється законом.
12.8. Також за статями 1 та 2 Закону України "Про використання земель оборони" землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин установ, закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України (військові частини); військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються в постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України.
12.9. Відповідно до пункту 3 частини п`ятої статті 20 Земельного кодексу України земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом "Про використання земель оборони".
12.10. Зміна цільового призначення земель оборони, припинення права користування такими земельними ділянками здійснюються уповноваженим на те органом в порядку, встановленому законодавством.
12.11. Як встановлено вище право власності на Земельну ділянку-5,0394 га, належить державі в особі Міністерства оборони України. Отже орендодавцем цієї земельної ділянки, як і Земельної ділянки-1,795 га та Земельної ділянки-3,2444 сформованих в результаті її поділу, може бути лише держава в особі уповноважених на це органів.
12.12. Проте держава ні в особі Міністерства оборони України, ні в особі Кабінету Міністрів України, ні в особі інших органів рішень про передачу Земельної ділянки-5,0394 га або Земельної ділянки-1,795 га чи Земельної ділянки-3,2444 в оренду відповідачеві-2 не ухвалювала.
12.13. Отже відповідач-1 не будучи власником майна, переданого в оренду, незаконно втрутився в компетенцію держави щодо володіння, користування та розпорядження цим майном, чим порушив права останньої.
12.14. З огляду на це Договори оренди №№1, 2 є такими, що порушують право власності держави на належне їй майно (Земельну ділянку-5,0394 га, а також сформованими в результаті її незаконного поділу Земельну ділянку-1,795 га та Земельну ділянку-3,2444 га), оскільки ці договори укладені без волі власника майна, що суперечить приписам частини четвертої статті 4, статті 16 Закону України "Про оренду землі".
12.15. Відповідно частин першої, другої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
12.16. Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу є підставою недійсності правочину.
12.17. З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач-2, не будучи власником відповідних земельних ділянок передав їх оренду, чим вийшов за межі своїх компетенції та перевищив обсяг своєї дієздатності, враховуючи, що зміст Договорів оренди №№1, 2 в частині визначення орендодавців суперечить приписам частини четвертої статті 4, статті 16 Закону України "Про оренду землі", суд приходить до висновку про те, що ці договори на підставі частин першої, другої статті 203 , статті 215 ЦК України підлягають визнанню недійсними.
13. ВИСНОВОК СУДУ ПРО ВИТРЕБУВАННЯ СПІРНИХ ЗЕМЕЛЬНИХ ДІЛЯНОК.
13.1. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ст.216 ЦК України).
13.2. Згідно зі ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
13.3. В одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги) (ч.1.ст.173 ГПК України).
13.4. Враховуючи встановлену судом недійсність Договорів оренди №№1, 2 вимога про витребування Земельної ділянки-1,795 га та Земельної ділянки-3,2444 га також підлягає задоволенню, оскільки згідно частини першої статті 173 ГПК України вона є похідною вимогою, від вимоги про визнання недійсним правочину та відповідає наслідкам недійсності правочину, визначеним статтями 216, 387 ЦК України.
13.5. При цьому суд зазначає, що у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (правова позиція Великої Палати Верховного суду в постанові від 14.11.2018 у справі №183/1617/16).
14. ВИСНОВОК СУДУ ПРО ЗНЕСЕННЯ САМОЧИННО ЗБУДОВАНОГО МАЙНА ВІДПОВІДАЧА-2.
14.1. В ході розгляду цієї справи судом встановлено, що позивач Міністерство оборони України, як власник земельної ділянки, заперечує проти визнання права власності відповідача-2 на самочинно збудоване Майно і посилаючись на положення частини четвертої статті 376 ЦК України просить суд зобов`язати відповідача-2 знести це майно.
14.2. Суд приходить до висновку про наявність правових та фактичних підстав для задоволення цих позовних вимог виходячи з наступного.
14.3. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
14.4. Статтею 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина 2). Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (частина 3 пункт "б").
14.5. Відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
14.6. Факт приналежності державі в особі позивача права власності на Земельну ділянку-5,0394 га, а також і на незаконно сформовані в результаті її поділу Земельну ділянку-1,795 га та Земельну ділянку-3,2444 встановлено вище.
14.7. Факт знаходження на цих ділянках майна самочинно збудованого відповідачем-2 визнається усіма учасниками справи і тому не підлягає доказуванню (ч.1 ст. 75 ГПК України).
14.8. Факт того, що цей майно є самочинним будівництвом, вбачається зі змісту рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 07.12.2012 у справі №2024/9266/2012 і також не заперечується сторонами. При цьому суд зауважує, що реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №916/2791/13).
14.9. Такі обставини вказують на наявність усіх, передбачених гіпотезою частини четвертої статті 376 ЦК України умов застосування цієї норми знаходження на земельній ділянці, належній позивачеві, самочинного будівництва, здійсненого відповідачем без його, позивача, згоди, та заперечення позивача проти його збереження. Наслідком цього є вчинення дій, визначених диспозицією вказаної норми знесення будівництва особою, яка здійснила самочинне будівництво
14.10. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в аналогічних справах. Так, в постанові Верховного Суду від 29.01.2020 у справі №822/2149/18 вказано, що обов`язковому (безальтернативному) знесенню об`єкт будівництва підлягає саме у випадках, якщо такий об`єкт побудовано на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети та/або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи.
14.11. Твердження відповідача-2 про те, що позивачем пропущений строк позовної давності щодо вимоги про знесення самочинно збудованого Майна є хибними. До позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення (наведену правову позицію викладено у пункті 34 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц).
15. ВИСНОВОК СУДУ ЩОДО ПРАКТИКИ ЄВРОПЕЙСЬКОГО СУДУ З ПРАВ ЛЮДИНИ.
15.1. При розгляді даної справи судом враховані рішення ЄСПЛ від 24.06.2003 у справі "Стретч проти Сполученого Королівства" та рішення від 20.10.2011 в справі "Рисовський проти України" щодо принципів застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема щодо необхідності додержання принципу "належного урядування" при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном.
15.2. Так, у пункті 71 рішення у справі "Рисовський проти України" ЄСПЛ зазначив, що принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.
15.3. З огляду на викладене принцип "належного урядування" не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна, у тому числі й земельних ділянок, на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які слід з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу "належного урядування" оцінюється одночасно з додержанням принципу "пропорційності", при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення "справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини". Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.
15.4. На підставі викладеного слідує висновок про те, що правомірність і допустимість втручання держави в право особи на мирне володіння майном у даному випадку є цілком виправданим, оскільки судом під час розгляду даної справи достеменно встановлено, що спірні земельні ділянки вибули з володіння держави та були передані відповідачеві-2 незаконно.
15.5. Окремо суд наголошує, що при вирішенні питань про допустимість втручання держави у право особи на мирне володіння своїм майном ЄСПЛ рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника, адже певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування положень статті 1 Першого протоколу Конвенції, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна, що суд повинен достеменно дослідити та встановити.
15.6. Суд підкреслює, що незаконність такої передачі була очевидною і для відповідача-2 (як набувача) і для відповідача-1 (як особи, що вчинила передачу), оскільки приналежність державі Земельної ділянки-5,0394 га (і як наслідок Земельної ділянки-1,795 га та Земельної ділянки-3,2444 га) та відсутність компетенції відповідача-1 на розпорядження ними була встановлена рішеннями судів, котрі станом на відповідний час вже набрали законної сили (рішенням Господарського суду Харківської області від 02.12.2013 у справі №5023/4224/12, постановою Харківського апеляційного господарського суду від 12.06.2017 у справі №922/4117/15, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 10.10.2017 та ін..).
15.7. Очевидно, що усвідомлення особою незаконності заволодіння майном повністю виключає можливість захисту прав на нього посиланнями на «гарантії мирного володіння» ним.
15.8. Навпаки, в цих випадках втручання держави у володіння майном приватною особою, котра свідомо незаконно заволоділа ним, є не тільки допустимим, а й необхідним. Рішуча демонстрація державою недопустимості незаконного заволодіння чужим майном беззаперечно становить суспільний, публічний та загальний інтерес та відповідає ідеалам правової держави та верховенства права.
15.9. Здійснення цього втручання в судовому (а не в адміністративному) само по собі вже є достатньою гарантією законності, пропорційності та співмірності втручання.
16. ВИСНОВОК СУДУ ПРО ПОРУШЕННЯ ПРАВ ПОЗИВАЧА ТА ПРО ПОВНЕ ЗАДОВОЛЕННЯ ПОЗОВНИХ ВИМОГ.
16.1. Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
16.2. Під час вирішення даного спору судом встановлено факт порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, оскільки діями відповідачів порушено належне позивачеві право власності на землю, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.
17. СУДОВІ ВИТРАТИ.
17.1. Згідно статі 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підставі, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Відповідно, витрати зі сплати судового збору за вимоги про витребування земельних ділянок покладаються на відповідача-1; за вимогу про визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок на відповідача-1 та відповідача-2; за вимогу про знесення самочинно збудованого майна на відповідача 3.
На підставі викладеного, керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 1, 4, 20, 73, 74, 76-79, 86, 123, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.
2. Витребувати земельну ділянку площею 1,795 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, кадастровий номер :13:001:0282, розташовану по АДРЕСА_2 , з незаконного володіння Харківської міської ради (61003, м. Харків, майдан Конституції, буд. 7, ) у власність держави в особі Міністерства оборони України (03168, м. Київ, пр-т. Повітрофлотський, буд. 6, ).
3. Витребувати земельну ділянку площею 3,2444 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, кадастровий номер :13:001:0283, розташовану по АДРЕСА_2 , з незаконного володіння Харківської міської ради (61003, м. Харків, майдан Конституції, буд. 7, ) у власність держави в особі Міністерства оборони України (03168, м. Київ, пр-т. Повітрофлотський, буд. 6, ).
4. Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 1,795 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №101, кадастровий номер :13:001:0282, укладений 09.01.2019 між Харківською міською радою (61003, м. Харків, майдан Конституції, буд. 7, ) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ).
5. Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 3,2444 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №101, кадастровий номер :13:001:0283, укладений 09.01.2019 між Харківською міською радою (61003, м. Харків, майдан Конституції, буд. 7, ) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ).
6. Зобов`язати Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) за власний рахунок знести самочинно збудоване нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_1 , а саме:
- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, нежитлова будівля літ. "С-1" загальною площею 128,6 м2;
- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, нежитлова будівля літ. "АЖ-1" загальною площею 17,2 м2;
- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, нежитлова будівля літ. "АБ-1" загальною площею 2,1 м2;
- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, нежитлова будівля літ. "Щ-1" загальною площею 2,1 м2;
- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, нежитлова будівля літ. "Ц-1" загальною площею 5,2 м2;
- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, нежитлова будівля літ. "АД-1" загальною площею 4,6 м2;
- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, нежитлова будівля літ. "АЛ-1" загальною площею 35,3 м2;
- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, нежитлова будівля літ. "АВ-1" загальною площею 16,5 м2;
- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, нежитлова будівля літ. "У-1" загальною площею 13,9 м2;
- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, нежитлова будівля літ. "ф-1" загальною площею 94,3 м2;
- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, нежитлова будівля літ. "АК-1" загальною площею 47,0 м2;
- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, нежитлова будівля літ. "Ю-1" загальною площею 4,7 м2;
- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, нежитлова будівля літ. "Ч-1" загальною площею 2,3 м2;
- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, нежитлова будівля літ. "АЄ-1" загальною площею 15,1 м2;
- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, нежитлова будівля літ. "АГ-1" загальною площею 20,3 м2;
- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, нежитлова будівля літ. "Я-1" загальною площею 4,8 м2;
- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, нежитлова будівля літ. "АМ-1" загальною площею 156,9 м2;
- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, нежитлова будівля літ. "Х-1" загальною площею 6,5 м2;
- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, нежитлова будівля літ. "Ш-1" загальною площею 3,4 м2;
- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, нежитлова будівля літ. "АЗ-1" загальною площею 47,0 м2;
- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, нежитлова будівля літ. "АА-1" загальною площею 2,1 м2;
- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, нежитлова будівля літ. "Т-1" загальною площею 123,6 м2;
- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 35851304, нежитлова будівля літ. "Р-1" загальною площею 276,5 м2.
7. Стягнути з Харківської міської ради (61003, м. Харків, майдан Конституції, буд. 7, ) на користь Міністерства оборони України (03168, м. Київ, пр-т. Повітрофлотський, буд. 6, ) витрати зі сплати судового збору в розмірі 136.382,28 грн.
8. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Міністерства оборони України (03168, м. Київ, пр-т. Повітрофлотський, буд. 6, ) витрати зі сплати судового збору в розмірі 3.842,00 грн.
9. Видати накази після набрання рішення законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Східного апеляційного господарського суду через Господарський суду Харківської області протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне рішення складено 16.07.2021.

Суддя О.В. Бринцев