ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" червня 2021 р. Справа№ 910/4894/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Яковлєва М.Л.

при секретарі Пнюшкову В.Г.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 30.06.2021.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Національного агентства з питань запобігання корупції

на рішення Господарського суду міста Києва

від 09.03.2021 (повний текст складено 11.03.2021)

у справі №910/4894/20 (суддя Ващенко Т.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Алтаюр"

до 1) Національного агентства з питань запобігання корупції

2) Державного підприємства "Українські спеціальні системи"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-1

Державна казначейська служба України

про зобов`язання вчинити дії щодо повернення обладнання та стягнення 8 419 794,07 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Алтаюр" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Національного агентства з питань запобігання корупції (далі - відповідач-1, скаржник, Національне агенство) та Державного підприємства "Українські спеціальні системи" (далі - відповідач-2) про:

- зобов`язання відповідачів вчинити дії щодо повернення позивачу обладнання, згідно визначеного ним переліку;

- стягнення 2.358.414,30 грн., з яких: 1.278.000,00 грн. основного боргу, 6.617,58 грн. пені, 1.925,75 грн. 3% річних, 1.071.870,97 грн. неустойки за користування річчю за час прострочення.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невиконання умов Договору № 9/19 від 07.02.19. про надання послуг оренди обладнання.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.03.2021 позов до Національного агентства з питань запобігання корупції задоволено частково.

Зобов`язано Національне агентство з питань запобігання корупції вчинити дії щодо повернення Товариству з обмеженою відповідальністю "Алтаюр" обладнання за переліком викладеним у резолютивній частині рішення Господарського суду міста Києва від 09.03.2021.

Стягнуто з Національного агентства з питань запобігання корупції на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Алтаюр":

- 2 784,419 грн. 35 коп. заборгованості з орендної плати за користування обладнанням;

- 11 241 грн. 61 коп. пені;

- 5 499 грн. 00 коп. 3 % річних;

- 4 640 грн. 97 коп. неустойки;

- 113 729 грн. 85 коп. судового збору;

- 165 722 грн. 41 коп. витрат на правову допомогу адвоката.

В іншій частині в позові до Національного агентства з питань запобігання корупції відмовлено.

В позові до Державного підприємства "Українські спеціальні системи" відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, Національне агентство з питань запобігання корупції звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 09.03.2021 у справі №910/4894/20 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити у повному обсязі.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального та порушено норми процесуального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що невірним є висновок суду про фактичне існування між позивачем та відповідачем-1 правовідносин з оренди обладнання у 2020 році для забезпечення роботи єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, яке надалі продовжує використовуватись Національним агентством.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.03.2021 апеляційну скаргу Національного агентства з питань запобігання корупції на рішення Господарського суду міста Києва від 09.03.2021 у справі №910/4894/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (судді-доповідача) Куксова В.В., судді Шаптали Є.Ю., Яковлєва М.Л.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.04.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Національного агентства з питань запобігання корупції на рішення Господарського суду міста Києва від 09.03.2021 у справі №910/4894/20. Призначено справу до розгляду на 02.06.2021.

17.05.2021 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 09.03.2021 у справі №910/4894/20 без змін.

У своєму відзиві позивач зазначає, що НАЗК жодних дій щодо повернення обладнання не вчиняло та НАЗК лише підписало акт приймання-передачі обладнання, хоча в дійсності факту повернення обладнання не було.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.06.2021 відкладено розгляд апеляційної скарги Національного агентства з питань запобігання корупції на рішення Господарського суду міста Києва від 09.03.2021 у справі №910/4894/20 на 22.06.2021.

18.06.2021 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від відповідача-1 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі, відповідно до якого останній просить зупинити провадження у справі №910/4894/20 до набрання законної сили рішення у господарській справі №910/3261/21 за позовом Спеціалізованої антикорупційної прокуратури в інтересах держави в особі Національного агентства до ТОВ «Алтаюр» про визнання недійсним договору.

В обґрунтування клопотання про зупинення заявник зазначає, що в межах справи про визнання недійсним договору, який укладений між ТОВ «Алтаюр» та Національним агентством досліджується законність, у тому числі, договору №9/19, нібито невиконання якого, призвело до виникнення спірних правовідносин, які є предметом спору у справі №910/4894/20.

18.06.2021 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від відповідача-1 повторно надійшло клопотання про зупинення провадження у справі, відповідно до якого останній просить зупинити провадження у справі №910/4894/20 до набрання законної сили рішення у господарській справі №910/3261/21 за позовом Спеціалізованої антикорупційної прокуратури в інтересах держави в особі Національного агентства до ТОВ «Алтаюр» про визнання недійсним договору.

18.06.2021 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшли письмові пояснення.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.06.2021 відкладено розгляд апеляційної скарги Національного агентства з питань запобігання корупції на рішення Господарського суду міста Києва від 09.03.2021 у справі №910/4894/20 на 30.06.2021.

29.06.2021 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшли письмові заперечення на клопотання про зупинення провадження у справі.

В судове засідання 30.06.2021 з`явилися представники позивача та відповідача-1, які надали свої пояснення по суті апеляційної скарги.

Інші учасники апеляційного провадження в судове засідання 30.06.2021 не з`явилися. Про поважність неявки не повідомили.

У своїх рішеннях Європейський суд неодноразово наголошував, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Суд апеляційної інстанції враховує також правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Згідно з ч. 2 ст. 2 ГПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (пункти 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Оскільки явка учасників апеляційного провадження в судові засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими їм процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції вирішив розглядати дану справу за відсутності інших учасників апеляційного провадження та їх повноважених представників за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове або повне припинення всіх процесуальних дій у справі, що викликане настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу, і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені. Зі змісту наведеної норми випливає, що причиною зупинення провадження у справі є неможливість її розгляду до вирішення пов`язаної з нею іншої справи, яка розглядається іншим судом.

Вирішуючи питання про зупинення провадження у справі, господарський суд має з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Метою зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи є виявлення обставин, підстав, фактів тощо, що не можуть бути з`ясовані та встановлені у даному процесі, проте які мають значення для справи, провадження у якій зупинено.

Заявником жодним чином не обґрунтовано, а колегією суддів не встановлено обставин, підстав, фактів тощо, що не можуть бути з`ясовані та встановлені у даному процесі та які б унеможливлювали розгляд даної справи до розгляду вищезазначеної справи, у зв`язку із чим клопотання не підлягає задоволенню.

В судовому засіданні 30.06.2021 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 07.02.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Алтаюр" (далі - Виконавець) та Національним агентством з питань запобігання корупції (далі - Замовник) було укладено Договір № 9/19 про надання послуг з оренди обладнання (далі - Договір), за умовами якого Виконавець зобов`язався надати Замовнику послуги з оренди обладнання (далі - Послуги), що визначене в Додатку 1 до цього Договору (далі - Обладнання), згідно з ДК 021:2015 - 99999999-9 Не відображене в інших розділах, а Замовник, в межах видатків, передбачених кошторисом за КПКВК 6331010 КЕКВ 2240, прийняти та оплатити надані Послуги (п. 1.1. Договору).

За умовами п. 1.2. Договору сторони погоджуються, що Обладнання, яке надається у строкове платне користування згідно з цим Договором, встановлюється на технічному майданчику, що належить юридичній особі, яка надає Замовнику послуги з розміщення на такому майданчику Обладнання згідно з договором від 07.02.2019 №11.158/19/КЛ, укладеним між Замовником та цією юридичною особою - Державним підприємством "Українські спеціальні системи".

Балансова вартість обладнання, яке передається в оренду відповідно до Договору станом на 01.01.2019 становить 3 204 585,90 грн. без ПДВ (три мільйони двісті чотири тисячі п`ятсот вісімдесят п`ять гривень 90 коп. без ПДВ) (Додаток 1 до Договору).

Місце надання Послуг: м. Київ, вулиця Юрія Іллєнка, 83-б.

Згідно з п. 1.3. Договору найменування, кількість, технічні характеристики обладнання, його серійний номер та вартість на момент передачі визначаються в Специфікації обладнання, що надається в оренду, згідно з Додатком 1 до цього Договору, що є невід`ємною його частиною.

Як обумовлено в п. 1.4. Договору, надане в оренду Обладнання використовується Замовником для забезпечення роботи Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 4.1. Договору вартість Послуг за місяць встановлюється на підстав Додатку 3 та відповідно до Додатку 4, які є невід`ємною частиною Договору, та складає 413 000,00 грн. ( в т.ч. 368 000,00 грн. оренда серверного обладнання та 18.000,00 грн. оренда системи моніторингу), в т.ч. ПДВ в сумі 68 833,33 грн. за місяць.

Цей Договір набуває чинності з моменту укладення та діє до 31.12.2019, але у будь-якому випадку до повного виконання Сторонами свої зобов`язань (п. 6.1. Договору).

Згідно з ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України Сторони домовились, що умови цього Договору поширюються на відносини, що виникли між Сторонами з 01.01.2019 (п. 6.2. Договору).

07.02.2019 сторони підписали також:

- Додаток № 1 до Договору - "Специфікація обладнання";

- Додаток № 2 до Договору - перелік та контакти відповідальних представників з боку Замовника та Виконавця;

- Додаток № 3 до Договору - "Розрахунок вартості Послуг за місяць";

- Додаток № 4 до Договору - протокол погодження договірної ціни;

- Додаток № 5 до Договору - "Угода про рівень надання послуг".

У подальшому, 28.12.2019 НАЗК звернулось до позивача з листом № 71-05/86224/19, яким повідомило що послуги за Договором № 9/19 від 07.02.2019 про надання послуг з оренди обладнання надаються у термін до 31.12.2019 та вказало, що "Національне агентство включило до річного плану закупівель на 2020 рік закупівлю послуг з оренди обладнання. Початок переговорної процедури відповідно до річного плану очікується у грудні 2019 - січні 2020 року. Враховуючи викладене, для забезпечення належного безперебійного функціонування інформаційно-телекомунікаційної системи "Єдиний державний реєстр декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування у 2020 році, просимо й надалі, починаючи з 01.01.2020, надавати Національному агентству передбачені вищевказаним договором послуги. Оплату за надані послуги відповідно до чинного законодавства буде надано".

31.12.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю "Алтаюр", Національне агентство з питань запобігання корупції та Державне підприємство "Українські спеціальні системи" підписали Акт № 3 приймання-передачі обладнання, в якому навели перелік обладнання та зазначили, що Національним агентством було повернуто ТОВ "АЛТАЮР", а ТОВ "АЛТАЮР" прийняте обладнання в присутності представника ДП "УСС", відповідно до Договору про надання послуг оренди обладнання № 9/19 від 07.02.2019. Обладнання розміщене на технічному майданчику Державного підприємства "Українські спеціальні системи" відповідно до Договору з надання послуг з колокейшн із захистом інформаційних ресурсів та надання захищеного доступу до мережі Інтернет № 11.158/19/КЛ від 07.02.2019, укладеного між Національним агентством та Державним підприємством "Українські спеціальні системи". Передача Обладнання була здійснена за адресою: м. Київ, вулиця Юрія Іллєнка, 83-б. Обладнання повернуто у справному стані.

В подальшому, 01.01.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю "Алтаюр" та Національне агентство з питань запобігання корупції підписано Акт № 1 приймання-передачі обладнання, відповідно до якого ТОВ "Алтаюр" в присутності представника ДП "УСС" передало, а НАЗК прийняло обладнання (за переліком, наведеним в Акті), для його встановлення на технічному майданчику ДП "УСС". Передача обладнання була здійснена за адресою: м. Київ, вулиця Юрія Іллєнка, 83-б. Обладнання передано в справному стані.

Як стверджує позивач, після підписання Акту № 3 від 31.12.2019 орендоване обладнання за Договором № 9/19 від 07.02.2019 фізично не переміщалося з технічного майданчика ДП "Українські спеціальні системи" за адресою: м. Київ, вулиця Юрія Іллєнка, 83-б, та продовжує використовуватись Національним агентством з питань запобігання корупції для забезпечення роботи Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, відповідно до листа НАЗК № 71-05/86224/19 від 28.12.2019 та Акту № 1 від 01.01.2020 приймання-передачі обладнання.

Листом № 64-06/86210/19 від 28.12.2019 НАЗК запросило уповноваженого представника ТОВ "АЛТАЮР" взяти участь у переговорах щодо здійснення процедури закупівлі: код згідно з ДК 021:2015 - 99999999-9 Не відображене в інших розділах (послуги з оренди обладнання), які відбудуться 03.01.2020.

За результатами проведеної договірної процедури 03.01.2020 було вирішено здійснити закупівлю та укласти відповідний договір з ТОВ "АЛТАЮР", у зв`язку з чим позивач супровідним листом вих. № 8-2020 від 04.02.2020 направив Національному агентству з питань запобігання корупції для підписання проект договору в 2-х примірниках, підписаний позивачем.

06.02.2020 позивач листом вих. № 11-2020 вдруге направив до НАЗК проекти договору для підписання.

07.02.2020 Національне агентство з питань запобігання корупції листом № 71-05/4359 повернуло надіслані ТОВ "АЛТАЮР" проекти договорів як такі, що не відповідають погодженим під час переговірної процедури умовам, а саме: не враховано положення п. 11.5. розділу 11 "Інші умови": "У разі прийняття Національним агентством з питань запобігання корупції у постійну (промислову) модернізованого програмного забезпечення інформаційно-телекомунікаційної системи Єдиний державний реєстр декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування Замовник має право розірвати договір в односторонньому порядку". Одночасно НАЗК направив на підписання позивачу проект договору, умови якого були погоджені під час переговорної процедури. Як вказує позивач, ним було отримано вказаний лист НАЗК 12.02.2020.

Рішенням тендерного комітету НАЗК (протокол № 27 від 11.02.2020) відмінено процедуру закупівлі (код згідно з ДК 021:2015 - 99999999-9 Не відображене в інших розділах) у зв`язку з не укладенням договору.

Станом на час розгляду даної справи між позивачем та НАЗК договір оренди майна на 2020 рік не було укладено.

Спір у даній справі виник у зв`язку з тим, що станом на дату подання позову обладнання, передане позивачем Національному агентству з питань запобігання корупції, не повернуто власнику на його вимогу; і НАЗК не визнає наявності грошових зобов`язань перед позивачем зі сплати коштів за користування означеним майном.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції керувався тим, що після закінчення строку дії Договору оренди - 31.12.2019, відповідач-1 продовжує користуватись переданим позивачем обладнанням по Акту № 1 від 01.01.2020, у зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заявлених до Національного агентства з питань запобігання корупції позовних вимог про зобов`язання вчинити дії щодо повернення отриманого від позивача обладнання та стягнення 2 784 419, 35 грн. заборгованості з орендної плати за користування обладнанням, 11.241,61 грн. пені, 5 499,00 грн. 3 % річних та 4 640 698,97 грн. неустойки, передбаченої ч. 2 ст. 785 ЦК України.

Розглянувши апеляційну скаргу Національного агентства з питань запобігання корупції, колегія суддів дійшла висновку, що вона підлягає задоволенню з огляду на наступне.

За змістом ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини; інші юридичні факти.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частинами 1, 6 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 759 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Частиною 1 ст. 763 Цивільного кодексу України встановлено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

На переконання колегії суддів, передчасним є висновок суду першої інстанції про те, що матеріалами справи підтверджується фактичне існування між позивачем та відповідачем-1 правовідносин з оренди обладнання у 2020 році для забезпечення роботи Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, яке надалі продовжує використовуватись Національним агентством

В мотивувальній частині рішення вказано, що «Суд звертає увагу на те, що акт приймання-передачі розглядається як письмовий документ, який містить найменування сторін, предмет самої передачі (індивідуально визначене обладнання) і фіксує факт такої передачі.

Отже, саме по собі підписання Акту № З від 31.12.2019, в разі встановлення відсутності факту реальної передачі обладнання, жодним чином не може розцінюватись як доказ виконання відповідачем-1 зобов`язань з повернення позивачу обладнання, орендованого відповідно до умов Договору № 9/19 від 07.02.2019, та притінення зобов`язань за цим Договором.».

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки

У ч. 2 вказаної статті визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини

Колегія суддів звертає увагу, що строк дії договору № 9/19 Національним агентством та ТОВ «Алтаюр» продовжено не було. Положення про автоматичну пролонгацію дії договір не містить. Жодних інших правочинів у 2020 році сторони не укладали, що безумовно свідчить про відсутність між позивачем та відповідачем-1 правовідносин з оренди обладнання.

Судом першої інстанції не враховано того, що підтвердженням відсутності правовідносин з оренди обладнання у 2020 році слугує розпочата але незавершена процедура публічних закупівель, проведення якої є обов`язковою під час закупівлі товарів та послуг для органів державної влади, які фінансуються з державного бюджету.

Відповідно до ч. 5 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі» в редакції від 01.12.2019 дія договору про закупівлю може продовжуватися на строк, достатній для проведення процедури закупівлі на початку наступного року, в обсязі, що не перевищує 20 відсотків суми, визначеної в договорі, укладеному в попередньому році, якщо видатки на цю мету затверджено в установленому порядку

Таким чином, продовження договору на той строк, на який його було укладено, а тим більше укладення нового договору є неможливим без проведення публічних закупівель, що свідчить про протиправність висновку суду першої інстанції про фактичне існування між позивачем та відповідачем-1 правовідносин з оренди обладнання у 2020 році на підставі договору № 9/19.

Також, колегія суддів звертає увагу, що позивач визнає факт підписання ним Акту приймання-передачі обладнання № 3, згідно з яким Національним агентством було повернуто ТОВ «Алтаюр», а ТОВ «Алтаюр» в присутності представника ДП «УСС», прийнято обладнання відповідно до договору № 9/19.

Так, як вбачається із матеріалів справи, Акт приймання-передачі обладнання № 3 було підписано безпосередньо директором ТОВ «Алтаюр» Мартиненком А.В. та скріплено печаткою підприємства.

На переконання колегія суддів, підписуючи зазначений Акт, директор позивача власним підписом підтвердив факт отримання від Національного агентства обладнання.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на долучений до матеріалів справи лист позивача від 04.02.2020 № 9-2020, підписаний директором ТОВ «Алтаюр» Мартиненком А.В., в якому зазначено, що 01.01.2020 позивач згідно з Актом приймання-передачі передав, а відповідач-1 прийняв обладнання, перелік якого наводиться, загальна балансова вартість якого становить 2 659 308, 17 грн.

Ураховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції про неповернення обладнання є передчасними та такими, що не відповідають обставинам справи.

Також безпідставними є висновок суду про те, що повернення обладнання було оформлено виключно документально, що свідчить про те, що обладнання Національним агентством повернуто не було.

Згідно з пунктом 8.8 договору № 9/19 підтвердженням факту повернення обладнання виконавцю є виключно відповідним чином складений, підписаний та скріплений печатками (за наявності) сторін Акт повернення обладнання із зазначенням переліку обладнання, з інформацією про моделі, серійні номери, кількість обладнання, його стан (справність/несправпість), що і було зроблено сторонами договору.

Проаналізувавши зміст договору № 9/19, колегія суддів дійшла висновку, що оформлення інших документів, аніж Акт приймання-передачі обладнання, що могли б підтвердити факт повернення обладнання умовами Договору № 9/19 не передбачено.

Крім того, однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. З ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, що зумовлює вимогу щодо сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків та здійсненні своїх суб`єктивних прав. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є. зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Як зазначалось вище, у п. 1.2 договору №9/19 сторони погодили, що Обладнання, яке надається у строкове платне користування згідно з цим Договором, встановлюється на технічному майданчику, що належить юридичній особі, яка надає Замовнику послуги з розміщення на такому майданчику Обладнання згідно з договором від 07.02.2019 № 11-158/19/01 укладеним між замовником та цією юридичною особою - ДП «УСС».

Місцем надання послуг визначено: м. Київ. вул. Юрія Іллєнка. 83-6

З вищевикладеного вбачається, що обладнання, яке потребує спеціального режиму утримання ніколи не перебувало у приміщенні відповідача-1, а тому обов`язку скаржника вчиняти інші дії окрім як підписання акту приймання-передачі, відповідно до п. 8.8 договору № 9/19 умови договору не містять.

Водночас, відповідно до п. 1.4 договору № 9/19 монтаж, демонтаж, ремонт, модернізація (відновлення) наданого в оренду Обладнання здійснюється Виконавцем відповідно до пункту 8.6 Договору

В свого чергу, п. 8.6 договору № 9/19 визначено, що монтаж, демонтаж, ремонт, модернізація Обладнання, що розміщується на технічному майданчику, що належить юридичній особі, яка надає Замовнику послуги з розміщення на такому майданчику Обладнання, здійснюється за попередньою заявкою Виконавця.

Отже, з викладеного вбачається, що монтаж та демонтаж обладнання, яке вимагає спеціального режиму використання та зберігання, здійснює виключно ТОВ «Алтаюр» за попередньою заявкою.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази того, що ТОВ «Алтаюр» звертався з відповідною заявкою до Національного агентства чи ДП «УСС», на території якого знаходиться обладнання. А тому суд першої інстанції не дослідив чи є факт неповернення саме відповідачем-1 орендованого майна позивачу у погоджений в договорі оренди строк наслідком його недобросовісної поведінки як контрагента, чи вчинялись відповідачем-1 дії, спрямовані на свідоме уникнення повернення серверного обладнання орендодавцю та чи порушив відповідач-1, внаслідок неповернення спірного майна, право позивача на мирне володіння належним йому майном в розумінні п. 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та його права як власника майна, зважаючи на те, що спірне обладнання було змонтовано саме позивачем, у приміщенні, що належать відповідачу-2.

Таким чином, невиконання позивачем обов`язку, передбаченого п. 1.4 та п. 8.6 Договору стосовно демонтажу обладнання, жодним чином не свідчить про протиправні дії Національного агентства стосовно не повернення обладнання і наявності порушеного права ТОВ «Алтаюр».

Щодо обов`язку здійснення оплати орендної плати у розмірі 2 784 419, 35 грн., колегія суддів зазначає наступне.

В оскаржуваному рішенні судом першої інстанції вказано: «Пунктом 4.2. Договору передбачено здійснення оплати Послуг в національній валюті України на поточний рахунок Виконавця за фактично надані послуги.

Отже, не зважаючи на закінчення строку дії Договору з 31.12.2019, внаслідок продовження дійсних правовідносин між позивачем та відповідачем-1 з оренди обладнання та належного підтвердження подальшого користування цим обладнанням НАЗК, в останнього виник обов`язок зі сплати орендної плати за таке користування, у розмірі та строки, погоджені сторонами.

Вказане також узгоджується з умовами п. 6.1. Договору, яким передбачена чинність Договору в будь-якому випадку до повного виконання Сторонами свої зобов`язань.»

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання виникають із підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори га інші правочини.

За змістом положень ст.ст. 626. 627 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з приписами ст.ст. 525, 526. 629 ЦК України та ст. 193 ГК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 4 ст. 291 ГК України правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України.

У п 1 ст. 785 ЦК України встановлено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Відповідно до ч. 2 ст. 795 ЦК України повернення наймачем предмета договору найму оформлюється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється

Як встановлено колегією суддів вище та підтверджується матеріалами справи, відповідно до п. 6.1 договору № 9/19 він набрав чинності з моменту укладення та діяв до 31.12.2019, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Відповідно до ч. 2, ст. 291 ГК України договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено

У п. 4.3 договору № 9/19 вказано, що оплата наданих послуг здійснюється протягом 15 (п`ятнадцяти) календарних днів з дати підписання сторонами Акту приймання-передачі наданих послуг.

Водночас, Договір № 9/19 припинив свою дію внаслідок повного виконання сторонами його умов, зокрема оплати орендної плати та повернення Національним агентством 31.12.2019 обладнання ТОВ «Алтаюр», що підтверджується підписаним та скріпленим відповідними печатками підприємств тристороннім Актом приймання-передачі обладнання № 3.

Як вбачається з аналізу ст. 785 ЦК України після закінчення строку дії договору оренди у дату, визначену у договорі, нових зобов`язань у орендаря зі сплати орендної плати виникнути не може, адже договір оренди припинився

Враховуючи викладене, колегія суддів наголошує, що орендодавець може звертатися до суду за стягненням заборгованості по орендній платі, лише у випадку, якщо така заборгованість орендаря перед орендодавцем виникла у період дії договору оренди

Як вже зазначалось, підтверджено наявними в матеріалах справи доказами та не спростовано позивачем, Договір № 9/19 припинив свою дію 31.12.2019.

Наведене свідчить, що правові підстави для нарахування Національному агентству сум заборгованості за невиконання умов договору № 9/19 у ТОВ «Алтаюр» були відсутні, а тому позовні вимоги про стягнення заборгованості у визначеному в позовній заяві розмірі є необґрунтованими, у зв`язку із чим не підлягають задоволенню.

Щодо стягнення пені, 3 % річних та індексу інфляції за прострочення виконання грошового зобов`язання, колегія суддів зазначає таке.

Умовами п. 5.3 Договору передбачено, що за порушення строків виконання зобов`язань по оплаті за цим Договором Замовник сплачує Виконавцю пеню у розмірі однієї облікової ставки НБУ, що діяла на період, за який стягується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення виконання зобов`язань.

Як убачається з норм ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, (ч. 1. ст. 612 ЦК України).

У ч. 1 ст. 230 ГК України визначено поняття штрафних санкцій за Господарським кодексом України, якими визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, неня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності. невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч.ч. 1. З ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків ( ч. 1 ст. 550. ч. і ст. 624 ЦК України).

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Однак зазначені норми ЦК України стосуються правовідносин, що виникають між суб`єктами господарювання у випадку невиконання або неналежного виконання саме умов договору.

Водночас, як встановлено судом апеляційної інстанції вище, Договір № 9/19 припинив свою дію внаслідок повного виконання сторонами його умов, зокрема в частині оплати орендної плати, що підтверджується підписаним та скріпленим відповідними печатками підприємств тристороннім Актом приймання-передачі обладнання № 3, а тому свідчить про відсутність заборгованості з орендної плати, що виключає можливість застосування пені, як штрафних санкцій за порушення строків виконання зобов`язань по оплаті за договором №9/19.

Отже, враховуючи відсутність у скаржника перед позивачем заборгованості з орендної плати, у суду відсутні правові підстави для застосування правових наслідків, що виникають у разі порушення зобов`язання.

Щодо правових підстав застосування неустойки та одночасне її стягнення з орендною платою, колегія суддів зазначає таке.

За змістом ст.ст. 610, 611. 612 ЦК України вбачається, що невиконання зобов`язання у погоджений сторонами в договорі строк є порушенням зобов`язання, що зумовлює застосування до боржника наслідків, встановлених договором або законом, зокрема, неустойки згідно з ч. 2 ст. 785 ЦК України. Водночас, законодавством у ч. 1 ст. 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умисел або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Для застосування наслідків, передбачених ч. 2 ст. 785 ЦК України, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання, відповідно до вимог ст. 614 ЦК України. Тобто суд. у цьому випадку мав встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові 02.09.2014 у справі № 3-85гс14. а також Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові 11.04.2018 у справі № 914/4238/15, постанові 24.04.2018 у справі № 910/14032/17 та у постанові 09.09.2019 у справі №910/16362/18 (пункт 51). від якого колегія суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не вбачає за необхідне відступати при розгляді справи №910/20370/17.

До предмета доказування при розгляді спорів щодо стягнення неустойки в порядку ч. 2 ст. 785 ЦК України, як подвійної плати за користування орендованим майном після спливу строку дії договору оренди, входять обставини невжиття орендарем належних заходів щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди за наслідком припинення орендних правовідносин за відсутності умов, які б перешкоджали орендарю вчасно повернути майно орендодавцю у визначений договором оренди строк; умисне ухилення орендаря від обов`язку щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди; утримання орендованого майна у володінні орендаря та перешкоджання орендарем в доступі орендодавця до належного йому об`єкта оренди; відсутності з боку орендодавця бездіяльності та невчинення ним дій, спрямованих на ухилення від обов`язку прийняти орендоване майно від орендаря та оформити повернення наймачем орендованого майна.

Обставини вчинення орендарем дій з повернення орендованого майна та відсутність у нього умислу на ухилення від повернення об`єкта оренди виключають можливість застосування орендодавцем до орендаря відповідальності у вигляді неустойки в порядку ч. 2 ст. 785 ЦК України.

Аналогічну правову позицію викладено Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 08.05.2018 у справі №910/1806/17.

Водночас, як було вказано вище, суд першої інстанції не дослідив чи є факт неповернення відповідачем-1 орендованого майна позивачу у погоджений в договорі оренди строк наслідком його недобросовісної поведінки як контрагента, чи вчинялись відповідачем-1 дії, спрямовані на свідоме уникнення повернення серверного обладнання орендодавцю та чи порушив орендар внаслідок неповернення спірного майна право орендодавця на мирне володіння належним йому майном в розумінні пункту 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та його права як власника майна, зважаючи на те, що обладнання було змонтовано саме позивачем, у приміщенні що належить відповідачу-2.

Таким чином, як вказувалось колегією суддів вище, не реалізація позивачем свого обов`язку, передбаченого п. 1.4 та п. 8.6 договору щодо демонтажу обладнання жодним чином не свідчить про протиправні дії скаржника стосовно не повернення обладнання і наявності порушеного права позивача, а тому відсутні правові підстави для застосування неустойки.

Зважаючи на вищевикладене в сукупності, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Аналіз ст.ст. 614 та 785 ЦК України дає підстави зробити висновок, що неустойка, стягнення якої передбачено ч. 2. ст. 785 ЦК України, є самостійною майновою відповідальність у сфері орендних правовідносин і для притягнення наймача, який порушив зобов`язання, до такої відповідальності необхідна наявність його вини (умислу або необережності) відповідно до ст.614 ЦК України.

Разом з тим, суд першої інстанції задовольнивши позовні вимоги в даній справі та стягнувши зі скаржника одночасно і орендну плату, і неустойку не прийняв до уваги те, що передбаченою ч. 2 ст. 785 ЦК України неустойка є подвійною платою за користування річчю за час прострочення, а не штрафною санкцією в розумінні ст. 230 ГК України. Одночасне стягнення орендної плати та неустойки у вигляді подвійної орендної плати, нарахованої за прострочення повернення орендованого майна, за один і той же період користування наймачем орендованим майном (за період з дня припинення дії договору оренди до дня повернення орендованого майна за актом) є неможливим, оскільки є притягненням відповідача до подвійної відповідальності за одне й те саме правопорушення.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 13.02.2018 у справі №910/12949/16, від 17.12.2018 у справі №906/1037/16, від 13.12.2019 у справі №910/20370/17.

Також, позивачем 14.01.2021 подано клопотання про стягнення з відповідачів судових витрат, які складаються з суми судового збору в розмірі 128 398,92 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 257 500,00 грн.

Відповідно до п.2 ч. 4 ст. 129 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача, у зв`язку із чим дане клопотання позивача задоволенню не підлягає.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) не з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, Північний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, крім того неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні місцевого господарського суду, не відповідають обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Судові витрати, понесені скаржником у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, в порядку ст. 129 ГПК України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 271, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Національного агентства з питань запобігання корупції - задовольнити.

Рішення Господарського суду міста Києва від 09.03.2021 у справі №910/4894/20 - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Алтаюр" (03037, м. Київ, просп. Валерія Лобановського, буд. 56/21, офіс 8.4, ) на користь Національного агентства з питань запобігання корупції (01103, м. Київ, бульвар Дружби Народів, буд. 28, ) 170 595 (сто сімдесят тисяч п`ятсот дев`яносто п`ять грн.) 00 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

Матеріали справи №910/4894/20 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст постанови складено 09.07.2021.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді Є.Ю. Шаптала

М.Л. Яковлєв