ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2021 року

м. Київ

справа № 916/2194/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Берднік І.С. - головуючого, Зуєва В.А., Міщенка І.С.,

секретар судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:

Товариства з обмеженою відповідальністю «Рубікон-ІІ» - Максимця О.Б.,

Товариства з обмеженою відповідальністю «Сауспальм» - Грекової Л.В.,

Товариства з обмеженою відповідальністю

«Фінансова компанія «Централ Капітал» - Грекової Л.В.,

Публічного акціонерного товариства «Банк Петрокоммерц-Україна»

в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів

фізичних осіб на здійснення ліквідації Гулея Олександра Івановича - не з`явився,

Товариства з обмеженою відповідальністю «Несімко» - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Рубікон-ІІ», Товариства з обмеженою відповідальністю «Сауспальм»

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2021 (у складі колегії суддів: Тищенко О.В. (головуючий), Кравчук Г.А., Іоннікова І.А.)

та рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2020 (суддя Плотницька Н.Б.)

у справі № 916/2194/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рубікон-ІІ»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сауспальм», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Централ Капітал», Публічного акціонерного товариства «Банк Петрокоммерц-Україна» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Гулея Олександра Івановича,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні Товариства з обмеженою відповідальністю «Сауспальм» - Товариства з обмеженою відповідальністю «Несімко»,

про застосування наслідків нікчемності правочинів,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Рубікон-ІІ» (далі - ТОВ «Рубікон-ІІ») звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сауспальм» (далі - ТОВ «Сауспальм»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Централ Капітал» (далі - ТОВ «ФК «Централ Капітал»), Публічного акціонерного товариства «Банк Петрокоммерц-Україна» (далі - ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна») в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Гулея Олександра Івановича, у якому просило застосувати наслідки нікчемності правочинів, а саме: - договору відступлення права вимоги (договору цесії) від 24.07.2015, укладеного між ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» і ТОВ «ФК «Централ Капітал»; - договору купівлі-продажу нерухомого майна від 06.03.2018, укладеного між ТОВ «ФК «Централ Капітал» і ТОВ «Сауспальм»; - договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06.03.2018, укладеного між ТОВ «ФК «Централ Капітал» і ТОВ «Сауспальм», повернувши ТОВ «Рубікон-ІІ» у стан, який існував до укладення цих правочинів, шляхом скасування державної реєстрації прав ТОВ «Сауспальм» та їх обтяжень на нерухоме майно: будівлі комплексу дорожнього сервісу загальною площею 11 217,5 кв. м і земельну ділянку загальною площею 14,9577 га кадастровий номер :03:001:0008, що знаходяться за адресою: Одеська область, Біляївський район, село Нерубайське, Нерубайська сільська рада, шлях Одеса-Київ 15 км.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що договір відступлення права вимоги (договір цесії) від 24.07.2015 є нікчемним в силу закону з моменту його укладення на підставі частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) і частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Оскільки ТОВ «ФК «Централ Капітал» за нікчемним правочином від 24.07.2015 не набуло жодних прав на нерухоме майно, воно не мало права ним розпоряджатися, а тому укладені в подальшому договори купівлі-продажу від 06.03.2018 також є нікчемними. Крім того, позивач зазначав, що договори купівлі-продажу від 06.03.2018 порушують публічний порядок, оскільки спрямовано на незаконне заволодіння майном ТОВ «Рубікон-ІІ», що є іншою підставою для застосування наслідків їх нікчемності. Водночас позивач наголосив, що єдиним способом поновлення його порушених прав щодо зазначеного майна є скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та нерухоме майно за ТОВ «Сауспальм», підставою для здійснення якої слугували нікчемні правочини.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.07.2019, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.10.2019, позов задоволено.

Постановою Верховного Суду від 18.12.2019 зазначені судові рішення скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.06.2020 до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні ТОВ «Сауспальм» залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Несімко» (далі - ТОВ «Несімко»).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.11.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2021, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, у березні 2021 року ТОВ «Рубікон-ІІ» подало касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), просило скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2021 та рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2020; ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Не погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, у березні 2021 року ТОВ «Сауспальм» подало касаційну скаргу, у якій (із урахуванням нової редакції касаційної скарги), посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), просило постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2021 та рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2020 змінити шляхом виключення з їх мотивувальних частин висновку про нікчемність договору відступлення права вимоги від 24.07.2015, укладеного між ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» і ТОВ «ФК «Централ Капітал», недійсність договору купівлі-продажу від 06.03.2018, укладеного між ТОВ «ФК «Централ Капітал» і ТОВ «Сауспальм», фіктивність договору іпотеки від 14.03.2018, укладеного між ТОВ «Сауспальм» і ТОВ «Несімко».

Ухвалами Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 31.03.2021 та від 07.04.2021 відкрито касаційне провадження у справі № 916/2194/18 за касаційними скаргами ТОВ «Рубікон-ІІ» і ТОВ «Сауспальм» з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, та призначено касаційні скарги до розгляду у відкритому судовому засіданні на 02.06.2021.

ТОВ «Сауспальм» у відзиві на касаційну скаргу ТОВ «Рубікон-ІІ» просить закрити касаційне провадження за цією касаційною скаргою.

ТОВ «Рубікон-ІІ» подало Суду письмові пояснення, у яких наведено прохання про скасування постановлених у справі судових рішень та задоволення позовної заяви ТОВ «Рубікон-ІІ» у повному обсязі.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у судовому засіданні у справі № 916/2194/18 оголошено перерву до 16.06.2021.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16.06.2021 у судовому засіданні у справі № 916/2194/18 оголошено перерву до 07.07.2021.

ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Гулея Олександра Івановича, ТОВ «Несімко» у судове засідання своїх представників не направили, хоча були повідомлені про дату, час і місце судового засідання належним чином, із заявами до суду про відкладення розгляду справи з зазначенням будь-яких поважних причин неможливості явки їхніх представників у судове засідання або з клопотанням про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції відповідно до частини 4 статті 197 ГПК не зверталися.

Разом із тим до Верховного Суду надійшло клопотання представника ТОВ «Рубікон-ІІ» від 06.07.2021 про відкладення розгляду справи, по якій оголошено перерву до 07.07.2021, на іншу дату у зв`язку із його зайнятістю у інших судових засіданнях.

Ураховуючи наведене, висновки Європейського суду з прав людини у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії», а також те, що представник ТОВ «Рубікон-ІІ» був присутнім у судовому засіданні 02.06.2021 та надавав свої пояснення, явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, Верховний Суд дійшов висновку про можливість розгляду касаційних скарг по суті за відсутності зазначених представників.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційних скаргах доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.

При вирішенні справи судами попередніх інстанцій установлено, що 01.12.2010 між ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» (банк) і ТОВ «Рубікон-ІІ» (позичальник) укладено кредитний договір № 021-11-10, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язався його прийняти та належним чином використати і повернути банку, сплативши відповідні проценти й виконавши всі інші зобов`язання, визначені у договорі.

За умовами додаткової угоди від 15.07.2011 № 1 до зазначеного кредитного договору максимальна сума кредиту становить 15 000 000,00 грн, процентна ставка - 17,5 % річних за умови виконання позичальником умов договору та 19,5 % у випадку невиконання/неналежного виконання позичальником умов підпунктів 2.3.7, 2.3.8 договору, дата повернення кредиту - 01.12.2015.

У підпункті 2.2.5 пункту 2.2 кредитного договору встановлено право банку відступати свої права, що виникли з договору чи у зв`язку з договором - іншій (іншим) особі (особам) та повідомляти такій особі (особам) інформацію про позичальника і його діяльність та передавати документи, що стосуються позичальника і його діяльності.

З метою забезпечення виконання позичальником своїх грошових зобов`язань за цим кредитним договором, у тому числі й обов`язків з відшкодування збитків, між ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» (іпотекодержатель, банк) і ТОВ «Рубікон-ІІ» (іпотекодавець) укладено договір іпотеки від 01.12.2010, посвідчений державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області Кифоренко Р.Б. та зареєстрований за № 1-5184.

Предметом іпотеки за цим договором є об`єкти нерухомого майна, а саме: земельна ділянка, площею 14,9577 га (кадастровий номер :03:001:0008), яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 916804, виданого Біляївським районним відділом земельних ресурсів 04.09.2006, та розташовані на ній будівлі комплексу дорожнього сервісу, загальною площею 8 679,00 кв. м, які належать іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області 08.10.2009. Зазначене нерухоме майно розташовано за адресою: Одеська область, Біляївський район, село Нерубайське, шлях Одеса-Київ, 15 км.

За умовами договору від 15.07.2011 № 1 про внесення змін до зазначеного договору іпотеки загальна площа переданих в іпотеку будівель становить 11 217,50 кв м.

24.07.2015 між ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» (цедент) і ТОВ «ФК «Централ Капітал» (цесіонарій) укладено договір відступлення прав вимоги (договір цесії), за умовами якого цедент передає (відступає) цесіонарію свої права вимоги до ПрАТ «Завод алюмінієвих профілів», який є правонаступником ТОВ «Завод алюмінієвих профілей» (правонаступник СП ЗАТ «Донецький завод алюмінієвих профілей»), ТОВ «Рубікон-ІІ», ТОВ «Камянка Глобал Вайн», Спільного українсько-німецького підприємства «Марком» у формі ТОВ за кредитними договорами (основні договори), перелік яких міститься у додатку № 1 до договору, а цесіонарій приймає (набуває) права вимоги за основними договорами та зобов`язується сплатити цеденту ціну прав вимоги за цим договором.

Згідно з пунктом 3.1 договору сторони визначили, що ціна прав вимоги за цим договором на дату його укладення відносно кожного із боржників становить: до ПрАТ «Завод алюмінієвих профілів» 35 000,00 грн; до ТОВ «Рубікон-ІІ» 18 850 061,20 грн; до ТОВ «Камянка Глобал Вайн» 4 724 479,86 грн; до СУНП «Марком» у формі ТОВ 20 809 437,81 грн.

06.08.2015 між ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» (первісний заставодержатель) і ТОВ «ФК «Централ Капітал» (новий заставодержатель), укладено договір про передачу прав за іпотечними договорами № 02, за умовами якого банк передав новому заставодержателю права за іпотечним договором від 01.12.2010, укладеним між ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» і ТОВ «Рубікон-ІІ» (реєстровий № 1-5184). Передача прав за іпотечним договором відбулася на підставі договору про відступлення права вимоги (договору цесії) від 24.07.2015. За цим договором від 06.08.2015 № 02 ТОВ «ФК «Централ Капітал» набуло право вимоги за договором іпотеки від 01.12.2010 (реєстровий № 1-5184) щодо забезпечення виконання грошових зобов`язань позивача перед банком за кредитним договором від 01.12.2010 № 021-11-10. Договір від 06.08.2015 № 02 посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенком Д.О. та зареєстровано за № 5262.

10.08.2015 між ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» і ТОВ «ФК «Централ Капітал» підписано акт приймання-передачі документів за договором відступлення прав вимоги (договором цесії) від 24.07.2015.

17.03.2016 Правлінням Національного банку України винесено постанову № 169 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк "Петрокоммерц-Україна» до категорії неплатоспроможних».

На виконання цієї постанови виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17.03.2016 № 368 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Банк «Петрокоммерц-Україна» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».

15.04.2016 Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації банку Гулеєм О.І. видано наказ № 60, яким визнано нікчемними правочини (у тому числі договори), вчинені (укладені) ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації, а саме: з 18.03.2015 по 18.03.2016 згідно з додатком 1 та доручено директору департаменту запровадження тимчасової адміністрації Фонду здійснити необхідні заходи щодо застосування наслідків нікчемності договорів згідно з додатком 1.

На виконання наказу від 15.04.2016 № 60 ТОВ «ФК «Централ Капітал» було направлено повідомлення про нікчемність правочинів, зазначених у наказі, зокрема і повідомлення від 17.05.2016 № 01.1-06/971 про нікчемність договору відступлення права вимоги (договору цесії) від 24.07.2015.

06.03.2018 між ТОВ «ФК «Централ Капітал» (продавець; іпотекодержатель) і ТОВ «Сауспальм» (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. та зареєстрований за № 90. За умовами цього договору продавець (який діє від свого імені на підставі статті 38 Закону України «Про іпотеку») продав (передав у власність), а покупець купив (прийняв у власність) земельну ділянку загальною площею 14,9577 га, кадастровий номер :03:001:0008, що розташована за адресою: Одеська область, Біляївський район, Нерубайська сільська рада, село Нерубайське, шлях Одеса-Київ, 15 км.

06.03.2018 між ТОВ «ФК «Централ Капітал» (продавець; іпотекодержатель) і ТОВ «Сауспальм» (покупець) укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. та зареєстрований за № 91. За умовами цього договору продавець (який діє від свого імені на підставі статті 38 Закону України «Про іпотеку») передав, а покупець прийняв у власність об`єкт нерухомого майна загальною площею 11 217,50 кв м: будівлі комплексу дорожнього сервісу, що знаходиться за адресою: Одеська область, Біляївський район, Нерубайська сільська рада, село Нерубайське, шлях Одеса-Київ, 15 км. Цей об`єкт розташовано на земельній ділянці площею 14,9577 га, кадастровий номер :03:001:0008.

Постановою Великої Палати Верховного суду від 11.04.2018 у справі № 910/12294/16 відмовлено у позові ТОВ «ФК «Централ Капітал» до ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» про визнання недійсним одностороннього правочину, оформленого наказом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації банку Гулеєм О.І. від 15.04.2016 № 60 про визнання нікчемними договорів, визнання недійсним наказу від 15.04.2016 № 60 у частині визнання нікчемними договорів та відсутнім права банку вчиняти дії щодо застосування наслідків недійсності договорів, які визнано нікчемними.

Предметом позову у справі, яка розглядається, є вимога ТОВ «Рубікон-ІІ», заявлена до ТОВ «ФК «Централ Капітал», ТОВ «Сауспальм», ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Гулея О.І., про застосування наслідків нікчемності правочинів, а саме: договору відступлення права вимоги (договору цесії) від 24.07.2015, договорів купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки від 06.03.2018, шляхом скасування державної реєстрації прав ТОВ «Сауспальм» та їх обтяжень на нерухоме майно: будівлі комплексу дорожнього сервісу загальною площею 11 217,5 кв. м, та земельну ділянку кадастровий номер :03:001:0008, що знаходяться за адресою: Одеська область, Біляївський район, село Нерубайське, Нерубайська сільська рада, шлях Одеса-Київ 15 км.

Суди розглядали справу неодноразово.

При новому розгляді справи судами попередніх інстанцій установлено наступні обставини, що було покладено в основу судових рішень про відмову у задоволенні позову:

- ТОВ «Рубікон-ІІ» заявило позов про застосування наслідків нікчемності відповідно до частини 2 статті 215 ЦК і статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як щодо договору відступлення права вимоги від 24.07.2015, укладеного між ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» і ТОВ «ФК «Централ Капітал», так і щодо договорів купівлі-продажу, які в подальшому було укладено між ТОВ «ФК «Централ Капітал» і ТОВ «Сауспальм»;

- договір відступлення права вимоги від 24.07.2015, укладений між ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» і ТОВ «ФК «Централ Капітал» є недійсним в силу закону, тобто нікчемним правочином, відповідно до норм статті Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»;

-договори купівлі-продажу, які в подальшому було укладено між ТОВ «ФК «Централ Капітал» і ТОВ «Сауспальм» є оспорюваними правочинами, тому вимога позивача про застосування наслідків нікчемності відповідно до частини 2 статті 215 ЦК, статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» щодо цих договорів не може бути задоволена, оскільки банк не є стороною цих правочинів;

- встановлено факт недійсності правочинів, укладених між ТОВ «ФК «Централ Капітал» і ТОВ «Сауспальм», як таких що вчинені з дефектом суб`єктного складу, оскільки ТОВ «ФК «Централ Капітал» не мало права відчужувати майно, набуте ним за нікчемним правочином;

- договір іпотеки від 14.03.2018, укладений між ТОВ «Сауспальм» і ТОВ «Несімко», за яким останнім прийнято спірне майно в іпотеку є фіктивним правочином, оскільки будь-які фінансові операції на виконання цього договору іпотеки сторонами не проводились податкові операції щодо нього відсутні, тобто цей правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним;

- реституція як спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності може бути застосовано лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий. Якщо ж після вчинення першого правочину сторона, що набула майно, передала його іншій, третій особі, можливість здійснення реституції за наслідками визнання недійсним першого правочину юридично та фактично втрачається;

- скасування державної реєстрації не призведе до поновлення порушених прав позивача в чинному реєстрі, оскільки право власності у позивача на спірне нерухоме майно виникло у 2011 році, тоді як обов`язкова реєстрація речових прав щодо об`єктів нерухомого майна та земельних ділянок почала діяти з 01.01.2013 відповідно до норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»;

- вимоги позивача про застосування наслідків нікчемності договорів, повернувши позивача у стан, який існував до укладення спірних правочинів, шляхом скасування державної реєстрації прав ТОВ «Сауспальм» та їх обтяжень на спірне нерухоме майно, є неналежним способом захисту, оскільки у цьому випадку належним способом захисту є витребування майна з чужого незаконного володіння.

У поданій касаційній скарзі ТОВ «Рубікон-ІІ» послалося на те, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано положення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», статті 15, 16, 216, 388 ЦК щодо неналежного способу захисту та не врахували правових висновків, наведених у постановах Верховного Суду від 28.10.2020 у справі № 910/10963/19, від 13.06.2018 у справі № 916/1889/17, від 05.03.2020 у справі № 918/539/17.

У поданій касаційній скарзі (з урахуванням нової її редакції) ТОВ «Сауспальм» послалося на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права в частині, що стосується наведення у мотивувальній частині судового рішення висновків про нікчемність правочину, оскільки відмова у задоволенні позову в зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту виключає дослідження та вирішення судом заявлених позовних вимог по суті, а також не враховано обставин, встановлених рішенням суду у справі № 910/9791/19, стосовно встановлення обставин відсутності ознак нікчемності у договорі відступлення права вимоги. Водночас звернутися до суду з вимогами про застосування наслідків нікчемності правочину в порядку статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та частини 2 статті 215 ЦК може саме Банк як сторона такого правочину. При цьому судами не було враховано висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17, від 19.02.2020 у справі № 911/269/19, від 23.02.2021 у справі № 910/1080/20, від 16.01.2020 у справі № 910/11470/18, від 05.06.2020 у справі № 920/653/18. З огляду на наведене ТОВ «Сауспальм» просило виключити з мотивувальної частини судових рішень висновки про нікчемність договору відступлення права вимоги від 24.07.2015, укладеного між ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» і ТОВ «ФК «Централ Капітал», недійсність договору купівлі-продажу від 06.03.2018, укладеного між ТОВ «ФК «Централ Капітал» і ТОВ «Сауспальм», фіктивність договору іпотеки від 14.03.2018, укладеного між ТОВ «Сауспальм» і ТОВ «Несімко».

Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Верховний Суд, переглянувши судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах доводів і вимог касаційних скарг, виходить із такого.

Частиною 2 статті 6 та частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 8 частини 2 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Питання права касаційного оскарження урегульовано статтею 287 ГПК, частиною 2 якої встановлено підстави касаційного оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених цією процесуальною нормою.

Такі процесуальні обмеження щодо касаційного оскарження судових рішень не суперечать положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України застосовується судами України як частина національного законодавства, і відповідають практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права.

Відповідно до практики ЄСПЛ право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).

Умови прийнятності касаційної скарги за змістом норм законодавства можуть бути більш суворими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23.10.1996; «Brualla Gomes de la Torre v. Spain» від 19.12.1997).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom», серія A, N 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі «Helmers v. Sweden», серія A, N 212-A, с.15, п.31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Однією з підстав касаційного оскарження судових рішень відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Зі змісту зазначеної норми права випливає, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

Проте постанови Верховного Суду від 05.03.2020 у справі № 918/539/17, від 13.06.2018 у справі № 916/1889/17, від 28.10.2020 у справі № 910/10963/19, висновками у яких ТОВ «Рубікон-ІІ» обґрунтовано наявність підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, прийнято у справах, правовідносини у яких не є подібними до правовідносин у справі, яка розглядається.

Так, у справах № 918/539/17 (постанова від 05.03.2020) і № 916/1889/17 (постанова від 13.06.2018) Верховний Суд дійшов висновку про наявність правових підстав для застосування наслідків недійсності правочину, заявлених Банками як позивачами у процедурі, пов`язаною з визнанням банку неплатоспроможним та його ліквідацією в порядку Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». У цих постановах наведено висновок, за яким недійсність правочинів неплатоспроможного банку, згідно з якими банк відмовився від власних майнових вимог, установлено законом. Тобто ці правочини є недійсними (нікчемними) незалежно від часу їх виявлення уповноваженою особою Фонду. При цьому відповідно до частини 4 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів як під час дії тимчасової адміністрації, так і протягом ліквідації, у тому числі звертається до суду з відповідним позовом.

Тобто у цих справах відповідні висновки щодо застосування наслідків нікчемних правочинів за статтею 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та частиною 2 статті 215 ЦК було зроблено судом касаційної інстанції за позовом Банку як сторони такого правочину відповідно до встановлених фактичних обставин у кожній справі. При цьому обставини належного (ефективного) способу захисту порушеного права не було предметом оспорення будь-якою із сторін у цій справі.

У справі № 910/10963/19 Верховний Суд залишив без змін судові рішення попередніх інстанцій про часткове задоволення позовних вимог Товариства про визнання права вимоги, визнання незаконними дій, визнання недійсними договорів, визнання незаконними і скасування рішень та зробив відповідні висновки, у тому числі щодо способу захисту порушених прав позивача з огляду на конкретні, встановлені обставини у цій справі (наявності/відсутності дійсного права вимоги у позивача, питань переходу цього права до позивача від банку та дійсності договору відступлення), які є відмінними від обставин, встановлених судами попередніх інстанцій у справі, яка розглядається.

Отже, аналіз висновків, зроблених у судовому рішенні у справі № 916/2194/18, у якій подано касаційну скаргу, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у наведених постановах Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, оскільки зазначені висновки не є різними за своїм змістом, а зроблені судами з урахуванням інших фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій у кожній справі, які формують зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення, що не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження, відкритого за касаційною скаргою ТОВ «Рубікон-ІІ», з підстави, передбаченої пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК.

Щодо доводів і вимог касаційної скарги ТОВ «Сауспальм».

Відповідно до частини 1 статті 15 та частини 1 статті 16 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Наведені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, що встановлено чинним законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.

Як установлено судами попередніх інстанцій, ТОВ «Рубікон-ІІ» обрано такий спосіб судового захисту як застосування наслідків нікчемності відповідно до частини 2 статті 215 ЦК і статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» щодо договору відступлення права вимоги від 24.07.2015, укладеного між ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» і ТОВ «ФК «Централ Капітал», та договорів купівлі-продажу, які в подальшому було укладено між ТОВ «ФК «Централ Капітал» і ТОВ «Сауспальм», що обґрунтовано порушенням прав і законних інтересів ТОВ «Рубікон-ІІ» як власника нерухомого майна, відновлення яких позивач вважає можливим у спосіб повернення його у стан, якій існував до укладення нікчемних правочинів, шляхом скасування державної реєстрації прав ТОВ «Сауспальм» та їх обтяжень на спірне майно.

Відповідно до частини 2 статті 215 ЦК недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За змістом статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд (уповноважена особа) зобов`язаний забезпечити збереження активів і документації банку, зокрема протягом дії тимчасової адміністрації забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною 3 цієї статті.

Частиною 3 статті 38 цього Закону передбачено підстави, що свідчать про нікчемність правочинів (у тому числі договорів) неплатоспроможного банку. За результатами перевірки, здійсненої відповідно до зазначеної норми, виявляються правочини, які є нікчемними в силу приписів (на підставі) закону.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постановах, зокрема, від 11.04.2018 у справі № 910/12294/16, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 наголосила, що відповідний правочин є нікчемним не за рішенням уповноваженої особи Фонду, а відповідно до закону. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення на підставі частини 2 статті 215 ЦК і частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Наслідки нікчемності правочину, у тому числі обов`язок повернути все одержане за нікчемним договором (правочином), також настають для сторін у силу вимог закону.

Разом із тим наслідки недійсності нікчемного відповідно до частини 2 статті 215 ЦК і статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочину (договору) застосовуються саме до правочинів (у тому числі договорів) неплатоспроможного банку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 910/12294/16 наведено висновок про те, що на виконання вказаних приписів оспорюваним наказом № 60 уповноваженої особи Фонду, виданим останнім як органом управління Банком, деякі правочини Банку віднесено до нікчемних. Цей наказ є результатом внутрішньої перевірки правочинів Банку, забезпеченої уповноваженою особою Фонду, і внутрішнім документом Банку, обов`язковим для виконання працівниками, та не породжує обов`язків у контрагентів Банку, оскільки обов`язок повернути майно (кошти) виникає у контрагентів не на підставі наказу про виявлення нікчемних правочинів, а в силу закону (частини 2 статті 215 ЦК). Таке майно (кошти) може бути повернуто або добровільно, або у примусовому порядку на підставі судового рішення. Щоб застосувати наслідки нікчемного правочину, Банк як сторона такого правочину повинен звернутися з відповідним позовом до суду. Вказане свідчить про відсутність у Фонду та його уповноваженої особи повноважень відносно контрагентів Банку у правочинах, віднесених у наказі, підписаному уповноваженою особою Фонду, до нікчемних.

У справі, яка розглядається, приймаючи оскаржувані судові рішення про відмову у задоволенні позову ТОВ «Рубікон-ІІ», суди виходили з того, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту прав та інтересів.

Однак, при прийнятті оскаржуваних судових рішень, як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції, виходили із необхідності зазначення у судових рішеннях висновків щодо встановлення факту нікчемності договору відступлення права вимоги від 24.07.2015, укладеного між ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» і ТОВ «ФК «Централ Капітал», недійсності договору купівлі-продажу від 06.03.2018, укладеного між ТОВ «ФК «Централ Капітал» і ТОВ «Сауспальм», фіктивності договору іпотеки від 14.03.2018, укладеного між ТОВ «Сауспальм» і ТОВ «Несімко».

Перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права при викладенні у мотивувальних частинах судових рішень у цій справі таких висновків є предметом касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ «Сауспальм».

Так, позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Відповідно до частини 2 статті 5 ГПК суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у своєму рішенні спосіб захисту, який не встановлений законом, лише за умови, що законом не встановлено ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу. Отже, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (аналогічні за змістом висновки наведено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц).

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, слід зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені у правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині таку міру правового захисту на національному рівні, що дозволило б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ наголосив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

Так, за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Однак, у разі звернення позивача до суду щодо застосування неналежного чи неефективного способу захисту, суд не перевіряє доводи сторін у частині висновку щодо нікчемності такого договору, не підтверджує і не спростовує його, оскільки відповідний аналіз має бути зроблений у мотивувальній частині судового рішення в разі звернення позивача до суду щодо застосування належного чи ефективного способу захисту.

Такі висновки наведено, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 та постановах Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17, від 19.02.2020 у справі № 911/269/19, від 23.02.2021 у справі № 910/1080/20, від 16.01.2020, на які посилається скаржник в обґрунтування підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК.

Разом із тим відповідно до частин 2, 3 статті 237 ГПК при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог. Ухвалюючи рішення у справі, суд за заявою позивача, поданою до закінчення підготовчого провадження, може визнати недійсним повністю чи у певній частині пов`язаний з предметом спору правочин, який суперечить закону, якщо позивач доведе, що він не міг включити відповідну вимогу до позовної заяви із незалежних від нього причин.

З огляду на матеріали справи у позовній заяві ТОВ «Рубікон-ІІ» заявило вимоги виключно про застосування наслідків нікчемності договору відступлення права вимоги (договору цесії) від 24.07.2015, укладеного між ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» і ТОВ «ФК «Централ Капітал»; договору купівлі-продажу нерухомого майна від 06.03.2018, укладеного між ТОВ «ФК «Централ Капітал» і ТОВ «Сауспальм»; договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06.03.2018, укладеного між ТОВ «ФК «Централ Капітал» і ТОВ «Сауспальм».

При цьому судами попередніх інстанцій не було встановлено і матеріалами справи не підтверджено тих обставин, що ТОВ «Рубікон-ІІ» заявлялися вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 06.03.2018, укладених між ТОВ «ФК «Централ Капітал» і ТОВ «Сауспальм», та договору іпотеки від 14.03.2018, укладеного між ТОВ «Сауспальм» і ТОВ «Несімко», і що позовні вимоги було обґрунтовано відповідними підставами.

Оскільки за результатами розгляду справи судами попередніх інстанцій було встановлено, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту прав та інтересів, то у судів не було підстав перевіряти доводи сторін і надавати правові висновки щодо нікчемності договору відступлення права вимоги (договору цесії) від 24.07.2015, а тим більше досліджувати на предмет недійсності договори купівлі-продажу та іпотеки, що взагалі не було предметом і підставами позову ТОВ «Рубікон-ІІ», тому зазначене свідчить про вихід суду за межі позовних вимог у цій частині.

Отже, дійшовши висновку, що позивачем обрано спосіб захисту прав та інтересів, який не є належним, у судів першої та апеляційної інстанцій були відсутні підстави для правових висновків в межах цієї справи щодо нікчемності договору відступлення права вимоги (договору цесії) від 24.07.2015, оскільки в такому випадку суд не робить висновку по суті вимог. При цьому з огляду на положення частини 2 статті 237 ГПК у судів були відсутні і підстави вважати недійсними договори купівлі-продажу та іпотеки, про що зазначено у мотивувальній частині судових рішень.

Суд касаційної інстанції не бере до уваги інші доводи ТОВ «Сауспальм», викладені у касаційній скарзі, оскільки такі доводи фактично стосуються висновків судів першої та апеляційної інстанцій у частині надання оцінки доводам сторін щодо нікчемності договору відступлення права вимоги (договору цесії) від 24.07.2015, які (відповідні доводи сторін), як зазначалося вище, у цьому випадку у судів попередніх інстанцій не було підстав перевіряти та робити певні висновки.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 308 суд касаційної інстанції, за результатами розгляду касаційної скарги, має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частиною 4 статті 311 ГПК зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги ТОВ «Сауспальм» та зміну мотивувальних частин рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2020 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2021 у справі № 916/2194/18, з мотивів наведених у цій постанові.

Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 311, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Рубікон-ІІ» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2021 та рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2020 у справі № 916/2194/18.

2. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сауспальм» задовольнити.

3. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2021 та рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2020 у справі № 916/2194/18 змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

3. В інших частинах постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2021 та рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2020 у справі № 916/2194/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.С. Берднік

Судді: В.А. Зуєв

І.С. Міщенко