РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.07.2021Справа № 910/7001/21

Господарський суд міста Києва в складі судді Коткова О.В., розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу № 910/7001/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Київгазтрейд"

до Управління освіти Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації

про стягнення грошових коштів

Без виклику учасників судового процесу.

СУТЬ СПОРУ:

29 квітня 2021 року до Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю "Київгазтрейд" (позивач) надійшла позовна заява № 90/1 від 26.04.2021 року до Управління освіти Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації (відповідач) про стягнення заборгованості за договором постачання природного газу № 241586/Т/20 від 08.02.2020 року в розмірі 327 777,47 грн., з них: основного боргу - 309 479,99 грн. (триста дев`ять тисяч чотириста сімдесят дев`ять гривень 99 копійок), пені - 4824,50 грн. (чотири тисячі вісімсот двадцять чотири гривні 50 копійок), 3% річних - 1093,78 грн. (одна тисяча дев`яносто три гривні 78 копійок) та інфляційних втрат - 12 379,20 грн. (дванадцять тисяч триста сімдесят дев`ять гривень 20 копійок).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання за договором постачання природного газу № 241586/Т/20 від 08.02.2020 року, зокрема, у визначені договором строки не здійснив оплату вартості поставленого йому позивачем природного газу, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за вказаним правочином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.05.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи № 910/7001/21 здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; встановлено відповідачу строк у п`ятнадцять днів з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позов із урахуванням вимог, передбачених статтею 165 Господарського процесуального кодексу України, з викладенням мотивів повного або часткового відхилення вимог позивача з посиланням на діюче законодавство; докази направлення відзиву позивачу.

Як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 775 ухвалу Господарського суду міста Києва від 11.05.2021 року у справі № 910/7001/21 вручено уповноваженому представнику відповідача - 14.05.2021 року.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 4 ст. 116 Господарського процесуального кодексу України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Тобто, строк для надання відзиву на позовну заяву до 31.05.2021 року (включно).

28.05.2021 року через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву № 282 від 27.05.2021 року, в якому відповідач позов визнав частково у розмірі 241 721,43 грн., виходячи із ціни природного газу за одиницю товару, встановленої у додатковій угоді № 11 від 03.12.2020 року, у розмірі 5712,5640 грн. В частині стягнення штрафних санкцій заперечив, мотивуючи це тим, що порушення термінів оплати виникло з вини позивача.

07.06.2021 року через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив № 131/01 від 07.06.2021 року, в якій позивач проти доводів відповідача заперечив та просив задовольнити позовні вимоги.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами (ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України).

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

08.02.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Київгазтрейд" (надалі - позивач, постачальник) та Управлінням освіти Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації (надалі - відповідач, споживач) укладено договір постачання природного газу № 241586/Т/20 (надалі - договір), відповідно до п. 1.1. якого, постачальник зобов`язується поставити споживачу природний газ (ДК 021:2015 - 09120000-6 «Газове паливо») у необхідних для споживача об`ємах (обсягах), а споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені договором.

В п. 2.5. договору визначено, що за підсумками розрахункового періоду споживач протягом п`яти робочих днів погоджує з оператором ГРМ акт про фактичний обсяг спожитого газу за розрахунковий період, який є підставою для оформлення актів приймання-передачі газу між відповідними суб`єктами ринку природного газу.

Згідно з п. 3.6. договору факт постачання природного газу підтверджується підписаним постачальником та споживачем актом приймання-передачі газу, що оформляється на підставі акту про фактичний обсяг спожитого газу за розрахунковий період, складеного споживачем та оператором ГРМ відповідно до п. 2.5. розділу ІІ договору.

Пунктом 3.7. договору передбачено, що за підсумками розрахункового періоду споживач до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим, зобов`язаний надати постачальнику копію відповідного акту про фактичний об`єм (обсяг) розподіленого природного газу споживачу за розрахунковий період, що складений між оператором ГРМ та споживачем, відповідно до вимог Кодексу газотранспортної системи та Кодексу газорозподільних систем, який є підставою для оформлення актів приймання-передачі газу між відповідними суб`єктами ринку природного газу. На підставі отриманих від споживача даних постачальник протягом трьох робочих днів готує та надає споживачу два примірники акту приймання-передачі природного газу за розрахунковий період, підписані уповноваженим представником постачальника.

За умовами п. 3.8. договору споживач протягом трьох робочих днів з дати одержання акту приймання-передачі природного газу зобов`язується повернути постачальнику один примірник оригіналу акту приймання-передачі природного газу, підписаний уповноваженим представником споживача, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акту приймання-передачі природного газу.

Акти приймання-передачі газу є підставою для остаточних розрахунків споживача з постачальником (п. 3.9. договору).

Відповідно до п. 4.2. договору загальна ціна природного газу становить 1 560 000,00 грн. Ціна природного газу за одиницю товару за розрахунковий період може переглядатися не частіше ніж раз на місяць станом на перший робочий день місяця наступного за розрахунковим. Зміна ціни природного газу може відбуватися незалежно від факту споживання природного газу споживачем.

Розрахунковий період за договором становить один місяць - з 07:00 години першого дня місяця до 07:00 години першого дня наступного місяця включно (п. 4.5. договору).

У пункті 4.6. договору сторонами було погоджено, що оплата газу здійснюється споживачем в наступному порядку:

- постачальник надає споживачу рахунок та акт приймання-передачі за спожитий газ до 20 числа місяця наступного за розрахунковим (п. 4.6.1.);

- споживач здійснює оплату обсягу спожитого газу у попередньому розрахунковому періоді шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок постачальника за рахунок коштів місцевого бюджету протягом 10 (десяти) банківських днів з моменту надання постачальником рахунку та акту приймання-передачі газу, за ціною, яка вказана в п. 4.2. договору. У разі затримки бюджетного фінансування розрахунок за спожитий природний газ здійснюється на протязі 10 банківських днів з дати отримання споживачем бюджетного призначення (асигнування) на фінансування закупівлі на свій розрахунковий рахунок (п. 4.6.2.).

Договір набирає чинності з дати його підписання та укладається на строк по 31.12.2020 року. Усі зміни та доповнення до договору оформлюються письмово та підписуються уповноваженими представниками сторін. Зміни та доповнення до договору вносяться відповідно до чинного законодавства (п.п. 10.1., 10.2. договору).

Додатковою угодою № 11 від 03.12.2020 року внесено зміни в 4.2.3. договору та викладено його у наступній редакції: Ціна газу, що постачається споживачеві за цим договором становить 5712,5640 грн. з ПДВ за 1000 куб.м. Умови цієї додаткової угоди застосовуються до відносин між сторонами, які виникли з 01.11.2020 року (ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України).

Позивач стверджує, що у грудні 2020 року ним було поставлено відповідачу природний газ загальною вартістю 309 479,99 грн., в той час як відповідачем поставлений товар сплачено не було.

Спір у справі виник у зв`язку з твердженнями позивача, що у відповідача наявна заборгованість у розмірі 309 479,99 грн. з оплати поставленого за договором газу, у зв`язку з чим ТОВ "Київгазтрейд" вказує на наявність правових підстав для стягнення в судовому порядку такої заборгованості. Також у зв`язку з простроченням відповідачем своїх грошових зобов`язань за договором у грудні 2020 року, позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 4824,50 грн., 3% річних у розмірі 1093,78 грн. та інфляційні втрати у розмірі 12 379,20 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Пунктом 1 ст. 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Нормами ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договорами поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання, в тому числі Глави 54 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. ст. 165, 173, 174, 175, 265 Господарського кодексу України, ст.ст. 11, 202, 662, 692, 712 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у обумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як вже зазначалося судом вище, 08.02.2020 року між позивачем, як постачальником, та відповідачем, як споживачем, було укладено договір постачання природного газу № 241586/Т/20, предметом якого є постачання постачальником споживачу природного газу (ДК 021:2015 - 09120000-6 «Газове паливо») у необхідних для споживача об`ємах (обсягах).

При зверненні до суду з даним позовом позивач стверджує, що у грудні 2020 року поставив відповідачу 42,314 тис.м3 природного газу вартістю 309 479,99 грн. Втім, відповідач вартість отриманого природного газу не оплатив.

Предметом спору у даній справі є вимога про стягнення з відповідача 309 479,99 грн. за розподілений у грудні 2020 року природний газ.

Положеннями пункту 2.5. договору визначено, що за підсумками розрахункового періоду споживач протягом п`яти робочих днів погоджує з оператором ГРМ акт про фактичний обсяг спожитого газу за розрахунковий період, який є підставою для оформлення актів приймання-передачі газу між відповідними суб`єктами ринку природного газу. За підсумками розрахункового періоду споживач до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим, зобов`язаний надати постачальнику копію відповідного акту про фактичний об`єм (обсяг) розподіленого природного газу споживачу за розрахунковий період,

Отже, за умовами п. 2.5. договору саме на споживача (відповідача) покладено обов`язок протягом п`яти робочих днів погодити з оператором ГРМ акт про фактичний обсяг спожитого газу за розрахунковий період, який є підставою для оформлення актів приймання-передачі газу.

Відповідно до статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Згідно зі статтею 252 Цивільного кодексу України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

За приписами частини 1 статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (ч. 5 ст. 254 ЦК України).

Отже, відповідач зобов`язаний був надати позивачу копію відповідного акту про фактичний об`єм (обсяг) розподіленого природного газу до 11.01.2021 року включно, оскільки згідно приписів ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України, якими передбачено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, днем закінчення строку є перший за ним робочий день - 11.01.2021 року, оскільки 10 січня 2021 року перепадає на вихідний день - на неділю.

Доказів погодження відповідачем з оператором ГРМ акту про фактичний обсяг спожитого газу у грудні 2020 року, як і доказів надання позивачу відповідного акту про фактичний об`єм (обсяг) розподіленого природного газу за грудень 2020 року до 11.01.2021 року матеріали справи не містять.

Суд зауважує, що у матеріалах справи міститься лист № 947 від 22.12.2020 року Управління освіти Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про надання акту приймання-передачі за грудень 2020 року на суму 160 000,00 грн. У вказаному листі Управління також гарантувало підписати акт приймання-передачі після фактичного споживання природного газу за грудень 2020 року.

Умовами пункту 3.6. договору передбачено, що факт постачання природного газу підтверджується підписаним постачальником та споживачем актом приймання-передачі газу, що оформляється на підставі акту про фактичний обсяг спожитого газу за розрахунковий період, складеного споживачем та оператором ГРМ відповідно до п. 2.5. розділу ІІ договору. На підставі отриманих від споживача даних постачальник протягом трьох робочих днів готує та надає споживачу два примірники акту приймання-передачі природного газу за розрахунковий період, підписані уповноваженим представником постачальника (п. 3.7. договору).

У відповідності до листа № 1343/20 від 16.04.2021 року АТ «Київгаз» у грудні 2020 року Управлінню освіти Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації було розподілено 42,314 тис.м3 природного газу.

Судом встановлено, що 22.01.2021 року позивач направив відповідачу лист № 56 від 21.01.2021 року з проханням підписати додаткову угоду № 12 до договору про зміну ціни природного газу за грудень 2020 року. До вказаного листа було додано проект додаткової угоди. Означений лист разом з додатковою угодою № 12 був отриманий відповідачем 04.02.2021 року.

Так, додаткова угода № 12 від 21.01.2021 року була направлена на внесення змін до п. 4.2.3. договору в частині зміни ціни газу у період з 01 по 31 грудня 2020 включно, яка становить 6283,8204 грн. У п. 3 додаткової угоди № 12 визначено, що відповідно до ч. 3 ст. 631 ЦК України умови додаткової угоди застосовуються до відносин, які виникли між сторонами з 01.12.2020 року.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або договором. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового пробігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає зі звичаїв ділового обороту (ст. 654 ЦК України).

Судом встановлено, що договір постачання природного газу № 241586/Т/20 від 08.02.2020 року укладений сторонами у письмовій формі українською мовою.

У п. 10.2. договору сторони погодили, що усі зміни та доповнення до договору оформлюються письмово та підписуються уповноваженими представниками сторін. Зміни та доповнення до договору вносяться відповідно до чинного законодавства.

Отже, у договорі визначено умови внесення змін до нього, а саме: письмова форма змін та спільна домовленість сторін.

Таким чином, сторонами не досягнуто згоди щодо внесення змін до п. 4.2.3. договору, позивач, в порядку ч. 4 ст. 188 Господарського кодексу України, до суду не звертався.

При цьому, суд відмічає, що пунктом 4.2. договору передбачено, що ціна природного газу за одиницю товару за розрахунковий період може переглядатися не частіше ніж раз на місяць станом на перший робочий день місяця наступного за розрахунковим.

З огляду на те, що спірним (розрахунковим) періодом, в даному випадку, є грудень 2020 року, то відповідно ціна природного газу за одиницю товару могла бути переглянута сторонами, в контексті п. 4.2. договору, станом на 04.01.2021 року (перший робочий день місяця наступного за розрахунковим).

Як вказує позивач, у січні 2021 року ним на адресу відповідача було направлено акт приймання-передачі природного газу за грудень 2020 року, який було отримано уповноваженим представником відповідача нарочно, однак підписаний відповідачем акт на адресу позивача не повернуто, мотивованої відмови від його підписання не надано.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд встановив, що доказів звернення позивача до відповідача у січні 2021 року з вимогою про підписання акту приймання-передачі природного газу за грудень 2020 року позивачем не надано.

Водночас матеріалами справи підтверджується, що 24.02.2021 року позивач направив на адресу відповідача лист № 24/01 від 24.02.2021 року з проханням підписати оригінал акту приймання-передачі природного газу від 31.12.2020 року, підписаний примірник якого повернути позивачу. Вказаний лист з актом приймання-передачі природного газу був отриманий відповідачем 26.02.2021 року. Зазначене відповідачем не заперечувалося.

Згідно з п. 3.8. договору споживач протягом трьох робочих днів з дати одержання акту приймання-передачі природного газу зобов`язується повернути постачальнику один примірник оригіналу акту приймання-передачі природного газу, підписаний уповноваженим представником споживача, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акту приймання-передачі природного газу.

Отже, виходячи з умов п. 3.8. договору, відповідач зобов`язаний був підписати наданий позивачем акт приймання-передачі природного газу у строк до 03.03.2021 року включно.

Як встановлено судом, акт приймання-передачі природного газу за грудень 2020 року відповідач не підписав, мотивованої відмови від підписання акту не надав, матеріали справи зворотного не містять, відтак з огляду на положення пункту 3.8. договору акт вважається підписаним, а природний газ прийнятий відповідачем в обсязі і на умовах, зазначених в акті.

В свою чергу, відповідач у відзиві на позовну заяву позовні вимоги визнав частково у розмірі 241 721,43 грн. На думку відповідача, при розрахунку вартості поставленого природного газу підлягає застосуванню ціна, яка встановлена сторонами у додатковій угоді № 11 від 03.12.2020 року, у розмірі 5712,5640 грн.

Суд погоджується з доводами відповідача, що розрахунок вартості поставленого природного газу у грудні 2020 року позивач мав здійснити, виходячи з ціни природного газу, погодженої сторонами у додатковій угоді № 11 від 03.12.2020 року, у розмірі 5712,5640 грн., за викладених вище обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 4.6.2. договору визначено, що споживач здійснює оплату обсягу спожитого газу за рахунок коштів місцевого бюджету протягом 10 (десяти) банківських днів з моменту надання постачальником рахунку та акту приймання-передачі газу. У разі затримки бюджетного фінансування розрахунок за спожитий природний газ здійснюється на протязі 10 банківських днів з дати отримання споживачем бюджетного призначення (асигнування) на фінансування закупівлі на свій розрахунковий рахунок.

Частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України та статтею 617 Цивільного кодексу України не передбачено такої підстави для звільнення від відповідальності як відсутність у боржника необхідних коштів.

Відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках державного бюджету України, не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо у залежність від видатків бюджету (рішення від 20.03.2002 року № 5-рп/2002, від 17.03.2004 року № 7-рп/2004, від 01.12.2004 року № 20-рп/2004, від 09.07.2007 року № 6-рп/2007).

Зокрема, у рішенні від 09.07.2007 року № 6-рп/2007 Конституційний Суд України наголосив, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).

Разом із тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ (справа "Кечко проти України", заява № 63134/00) держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення ЄСПЛ). У пункті 26 цього рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

У рішеннях ЄСПЛ від 18.10.2005 року у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" та від 30.11.2004 року у справі "Бакалов проти України" також зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (пункти 48 та 40 цих рішень відповідно).

Згідно з приписами статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями і оскільки між сторонами виникли майнові відносини, які засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України), що регулюються актами цивільного законодавства України, а тому з огляду на положення частини 2 статті 617 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 218 Господарського кодексу України відсутність у відповідача необхідних коштів або взяття ним зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, не звільняє його від обов`язку виконати зобов`язання за договором (аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду 03.04.2018 року у справі № 924/29/17, від 12.04.2018 року у справі №924/22/17).

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та положень договору, враховуючи, що позивач має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню про стягнення з відповідача на користь позивача 241 721,43 грн.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 4824,50 грн., 3% річних у розмірі 1093,78 грн. та інфляційні втрати у розмірі 12 379,20 грн.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З положень п. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

За приписами ст. 547 та п. 1 ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання (в тому числі щодо неустойки) вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

В п. 6.1. договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність згідно з договором і чинним законодавством України.

З матеріалів справи не вбачається, судом не встановлено та позивачем не доведено укладення між сторонами у справі письмового правочину щодо забезпечення виконання відповідачем зобов`язання у вигляді пені, а розмір пені договором або актом цивільного законодавства у спірних правовідносинах сторін також не встановлено, що виключає правові підстави для стягнення пені, нарахованої позивачем.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

За таких обставин, чинне цивільне законодавство не передбачає можливість забезпечення виконання зобов`язань, що виникли між сторонами, шляхом позадоговірного встановлення пені, а договірні відносини між сторонами з цього приводу відсутні.

З огляду на викладені вище норми чинного законодавства, суд дійшов висновку, що підстави для стягнення з відповідача пені відсутні, відтак позовні вимоги в частині стягнення пені в сумі 4824,50 грн. задоволенню не підлягають.

Згідно з приписами статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний оплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В частині нарахування інфляційних втрат судом враховується правовий висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 20.11.2020 року у справі № 910/13071/19. Зокрема, сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат, судом встановлено, що загальна сума інфляційних втрат, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, за розрахунком суду, становить 4109,263 грн., в іншій частині позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат в сумі 8269,94 грн. позивачу належить відмовити.

Крім того, здійснивши розрахунок 3% річних, в межах заявленого позивачем періоду, суд встановив, що загальна сума 3% річних, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, за розрахунком суду, становить 854,30 грн., в іншій частині позовних вимог щодо стягнення 3% річних в сумі 239,48 грн. позивачу належить відмовити.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню про стягнення 246 684,99 грн., з них: основного боргу - 241 721,43 грн. (двісті сорок одна тисяча сімсот двадцять одна гривня 43 копійки), 3% річних - 854,30 грн. (вісімсот п`ятдесят чотири гривні 30 копійок) та інфляційних втрат - 4109,26 грн. (чотири тисячі сто дев`ять гривень 26 копійок).

Судові витрати позивача по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 3700,27 грн. відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 73, 86, 129, 219, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Управління освіти Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації (ідентифікаційний код 37479398, адреса: 03127, м. Київ, пр-т Голосіївський, 118-Б) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Київгазтрейд" (ідентифікаційний код 42394311, адреса: 03124, м. Київ, вул. Миколи Василенка, 5) грошові кошти: основного боргу - 241 721,43 грн. (двісті сорок одна тисяча сімсот двадцять одна гривня 43 копійки), 3% річних - 854,30 грн. (вісімсот п`ятдесят чотири гривні 30 копійок), інфляційних втрат - 4109,26 грн. (чотири тисячі сто дев`ять гривень 26 копійок) та судовий збір - 3700,27 грн. (три тисячі сімсот гривень 27 копійок).

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 13.07.2021р.

Суддя О.В. Котков