Господарський суд Рівненської області
РІШЕННЯ
"08" липня 2021 р. м. Рівне Справа № 918/339/21
- від позивача :Кобилянська О.О.
- від відповідача: Король В.В.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
У травні 2021 року Приватне підприємство-фірма "Мека" звернулось до Господарського суду Рівненської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична компанія "Форпост" про стягнення грошових коштів в сумі 28 500,00 грн, як безпідставно набутого майна посилаючись на ст.ст.11,83,509,526,1212 ЦК України.
Ухвалою суду від 11.05.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Розгляд справи призначено на 09.06.2021 року.
Протокольною ухвалою від 09.06.2021 року розглґяд справи відкладено на 08.07.2021 року та задоволоно клопотання відповідача про продовження процесуального строку на подачу відзиву.
29.06.2021 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву.
В судовому засіданні 08.07.2021 року позивачем та відповідачем надано суду письмові пояснення по суті позоних вимог.
Крім того, відповідачем заявлено клопотання про залишення без уваги доводів представника позивача по суті спору у зв`язку із порушенням останньою правил адвокатської етики.
В судовому засіданні 08.07.2021 року, суд заслухавши по суті представника позивача та відповідача, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, надані сторонами, суд встановив.
Позивач у своїй позовній заяві зазначає, що у 2019 році Приватне Підприємство Фірма «Мека» вела перемовини з ТОВ «Юридична компанія «Форпост» щодо надання юридичних послуг.
15 травня 2019 року Приватне Підприємство Фірма «Мека» перерахувала на рахунок ТОВ «Юридична компанія «Форпост» кошти у сумі 8500,00 (вісім тисяч п`ятсот) грн. 00 коп. У призначенні платежу, як підставу для здійснення оплати було вказано - за юридичні послуги (том1, а.с. 9). 20 травня 2019 року Приватне Підприємство Фірма «Мека» перерахувала на рахунок ТОВ «Юридична компанія «Форпост» кошти у сумі 20 000,00 (двадцять тисяч) грн. 00 коп. У призначенні платежу, як підставу для здійснення оплати було вказано - за юридичні послуги (том1 а.с. 10). Також позивач зазначає, що після перерахунку коштів відповідні договори укладено не було, юридичні послуги не були надані а кошти не було повернуто.
З даного приводу до ТОВ «Юридична компанія «Форпост» 28.05.2020 року було направлено відповідні претензії (том, а.с. 16,17), однак ТОВ «Юридична компанія «Форпост» претензії проігнорувала та вимоги заявника не задовольнила.
Відповідач у своєму відзиві заперечив твердження позивача з приводу безпідставно набутих коштів, обгрунтовуючи це наступним.
З 2017 року Відповідачем для Позивача надавалися юридичні послуги при підготовці документів до органів державної влади, органів державної виконавчої служби, правоохоронних органів, органів державної реєстрації, а також здійснювалося представництво інтересів Позивача у цивільних, господарських та адміністративних справах. Договори між сторонами укладалися у спрощений спосіб відповідно до ч. 1 ст. 181 ГК України. Відповідач приймав замовлення Позивача на надання послуг, надавав фактично послуги, передавав Позивачу рахунки за фактично надані послуги. Позивач оплачував ці рахунки та підписував акти прийому-передачі наданих послуг. Передача послуг здійснювалася шляхом надсилання листів на електронну пошту посадових осіб з якими велись переговори, передання готових процесуальних та інших документів на USB-флеш накопичувач представників Позивача, роздруковуванням готових процесуальних та інших документів та передання їх для підписання керівником Відповідача, участі в судових засіданнях, відвідуванням органів ДВС тощо. Відповідно, ТОВ «Юридична компанія «Форпост» за надання вищевказаних послуг понесла витрати.
Крім того, відповідач зазначив, що у зв`язку із звільненням юристів ТОВ «Юридична компанія «Форпост» 29.12.2018 року та їх подальшим працевлаштуванням до АБ «Терещенко і партнери», ТОВ «Юридична компанія «Форпост» за погодженням з ППФ «МЕКА» частина послуг була надана із залученням АБ «Терещенко і партнери» (відповідно до Договору, акту) (том, а.с. 67-72).
16.01.2019 року між ТОВ «Юридична компанія «Форпост» (Замовник) та АБ «Терещенко і партнери» (Виконавець) було укладено Договір про надання юридичних послуг, згідно якого останнє зобов`язувалося надати Замовникові юридичні послуги.
За фактично надані послуги АБ «Терещенко і партнери» ТОВ «Юридична компанія «Форпост» 25.04.2019 року перерахувало АБ «Терещенко і партнери» 5000,00 грн., згідно платіжного доручення № 712 з призначенням платежу: згідно договору від 16.01.2019 р. Б/Н Без ЦДВ. (залучено до матеріалів справи) (том, а.с. 70).
Згідно рахунку від 02.05.2019 року, який був виставлений та вручений Відповідачем для Позивача Позивач мав сплатити за юридичні послуги суму в розмірі 28 500,00 грн. (залучено до матеріалів справи) (том. а.с.199).
Відповідно до зазначеного рахунку, для позивача надані наступні послуги:
1.Звернення до Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного
Територіального управління юстиції у Рівненській області та засування обставин щодо виконавчих проваджень: 19354363, 50015461, зокрема, де знаходяться матеріали цих проваджень. Підготовка документів щодо виконавчих проваджень: запитів про отримання інформації щодо стану виконавчих проваджень: 19354363,50015461,46147068; клопотань про зняття арешту, накладеного у межах виконавчих проваджень: 19354363, 50015461; позовних заяв про визнання протиправних та скасування постанов про стягнення виконавчого збору виконавчих провадженнях: 19354363, 50015461; скарг на бездіяльність державного виконавця та зобов`язання вчинити дії у справі у справах 918/773/14 та № 11/50; заяви про відмову від позову у справі №460/3100/18;
2. Участь у судовому засіданні двох працівників 27.12.2018 року у Господарському суді Рівненської області у справі № 918/773/14.
3. Підготовка Договору поставки № 040119/1 між ППФ «Мека» та ПП «БУД КЕШТАЛ МЕНЕДЖМЕНТ».
4. Аналіз листа від 13.02.2019 № 1272/39/116/01-2019 «Про надання інформації». Написання листа- відповіді для начальника управління захисту економіки в Рівненській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України Єфтеній В.В.
5. Підготовка матеріалів та проведення юридичного консультування для працівників приватного підприємства-фірма «Мека» з питань проведення обшуків на підприємствах: теоретичні та практичні аспекти.
Зазначені послуги відображені в рахунку на оплату юридичних послуг від 02.05.2019 року.
15.05.2019 року ПП ФІРМА «Мека» згідно платіжного доручення №1179 перерахувало ТОВ «Юридична компанія «Форпост» 8 500,00 грн. з призначенням платежу: за юридичні послуги зг.рах. від 02.05.2019 року Без ПДВ та 20.05.2019 року ПП ФІРМА «Мека» згідно платіжного доручення №1198 перерахувало ТОВ «Юридична компанія «Форпост» 20 000,00 грн. з призначенням платежу: за юридичні послуги зг.рах. від 02.05.2019 року. Без ПДВ.
Дані кошти були перераховані на виконання Договору про надання послуг , укладеного у спрощений спосіб у відповідності до ч. 1 ст. 181 ГК України та сплачені Позивачем на підставі рахунку від 02.05.2019 року(том. а.с.199).
Оцінюючи докази у справі в їх сукупності, керуючись своїм внутрішнім переконанням, суд вважає позовні вимоги такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а отже не підлягають до задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, пов`язані з наданням послуг, регулювання яких здійснюється ГК України, ЦК України, тощо.
Твердження позивача про те, що даний договір про надання юридичних послуг не було укладено спростовуються наданими відповідачем низкою документів, які підтверджують надання юридичних послуг позивачу та містять всі умови, визначені як обов`язкові для договору про надання послуг (зокрема, ст.ст. 901-907 ЦК України).
Крім того, матеріалами справи також підтверджено покладення виконання договору про надання послуг на іншу особу (ч. 2 ст. 902 ЦК України).
Грошові кошти, про повернення яких йдеться в позові перераховано позивачем відповідачеві на підставі виставленого рахунку відповідачем із зазначенням наданих послуг.
Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення 83 глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
За змістом положень ст. 1212 ЦК України про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави цей вид зобов`язань породжується наявністю таких юридичних фактів: 1) особа набула або зберегла у себе майно за рахунок іншої особи; 2) правові підстави для такого набуття (збереження) відсутні або згодом відпали. А отже, кошти, отримані як оплата за виконання робіт за договором і набуті за наявності правових підстав для цього, не можуть бути витребувані згідно зі ст. 1212 Цивільного кодексу України як безпідставне збагачення (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.01.2013 року у справі N 5006/18/13/2012, від 14.10.2014 року у справі № 922/1136/13).
У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Або ж коли набуття відбулось у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 02.10.2013 року у справі №6-88цс13, від 02.09.2014 року у справі №910/1620/13, від 14.10.2014 року у справі №922/1136/13 від 25.02.2015 року у справі №910/1913/14, від 02.02.2016 року у справі №6-3090цс15.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України, частин першої, другої статті 509 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов`язання повинно належно виконуватись, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.
Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України, частини першої статті 177 ЦК України, частини першої статті 202 ЦК України, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей), а тому набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.
Отже, якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України може застосовуватися тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у вигляді розірвання договору.
Так, надаючи правову кваліфікацію правовідносинам сторін, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 Цивільного кодексу України. (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 915/411/19).
Отже, обставини необґрунтованості заявлених позовних вимог, про які зазначено відповідачем, суд вважає такими, що знайшли своє підтвердження в процесі розгляду цієї справи. Здійснення тих чи інших послуг відповідачем свідчать також долучені до матеріалів справи копії позовних заяв, адвокатських запитів, протоколів судових засідань, тощо.
Оцінивши наведені обставини в сукупності, суд не вбачає підстав для задоволення позову.
Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, суд повинен враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.
Частиною 1 ст. 73 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 ГПК України ).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (ст.79 ГПК України).
Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.
Частиною 1 ст. 78 ГПК України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Частиною 1 ст. 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Також, надаючи оцінку доводам сторін, судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).
Згідно з п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 року Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 року у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
З огляду на вищевикладене, всі інші аргументи, доводи та міркування сторін не прийняті судом до уваги як необґрунтовані та безпідставні.
Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.
Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати слід залишити за позивачем.
Стосовно витрат відповідача на професійну правничу допомогу необхідно зазначити, що положеннями ч. 8 ст. 129 ГПК України встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до ст. 221 ГПК України якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 244 цього Кодексу.
За наведеного, питання щодо витрат відповідача на професійну правничу допомогу буде вирішене судом після подання останнім документів, що підтверджують розмір понесених витрат в порядку визначеному ст. 129, 221 ГПК України.
Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-79, 91, 96, 233, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Повний текст рішення складено та підписано 12.07.2021 року.

Суддя Церковна Н.Ф.