РІШЕННЯ

Іменем України

16 липня 2021 року м. Чернігів справа № 927/478/21

Господарський суд Чернігівської області у складі судді А.С. Сидоренка, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами позовну заяву
за позовом Чернігівського обласного центру зайнятості 14000, м. Чернігів, вул. Коцюбинського, 40 ()
До Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області
14005, м. Чернігів, вул. П`ятницька, 83-а ()
про стягнення 14 146 грн. 77 коп.

ВСТАНОВИВ:

11 травня 2021 року до Господарського суду Чернігівської області надійшла позовна заява Чернігівського обласного центру зайнятості до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про стягнення 14 146,77 грн. матеріальної шкоди (збитків), завданої неправомірними діями відповідача, які полягають несвоєчасному призначенні, нарахуванні та виплаті гр. ОСОБА_1 пенсії і які мали своїм наслідком виплату останній допомоги по безробіттю у період з 04.11.2020 по 25.02.2021.

В обґрунтування заявлених позовних вимог Чернігівський обласний центр зайнятості посилається на порушення відповідачем вимог діючого законодавства України щодо своєчасного призначення, нарахування та виплати гр. ОСОБА_1 пенсії за вислугою років на підставі пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 17.05.2021:

прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі;

постановлено здійснювати розгляд позовної заяви за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами;

встановлено процесуальний строк для подання відповідачем відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали;

встановлено процесуальні строки: для подання позивачем відповіді на відзив протягом п`яти днів з дня отримання відзиву; для подання відповідачем заперечення протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив;

роз`яснено сторонам, що клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

04.06.2021, у встановлений судом процесуальний строк (зданий для відправки до відділення поштового зв`язку 03.06.2021), до Господарського суду Чернігівської області надійшов відзив від 03.06.2021 № 2500-0802-7/29363 на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що відповідач вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

В обґрунтування своїх заперечень Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області зазначає, що на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25.11.2020 у справі № 620/5153/20 ОСОБА_1 було призначено пенсію за вислугу років відповідну до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 13.06.2020. При цьому, під час вирішення відповідного спору Чернігівським окружним адміністративним судом не був встановлений той факт, що через неправомірні дії управління гр. ОСОБА_1 виплачено допомогу по безробіттю, яка підлягає поверненню, чим завдано шкоди центру зайнятості.

Статтею 34 «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» чітко визначені права Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, а також наведено конкретний перелік випадків, у яких центр зайнятості має право стягувати кошти, зокрема:

стягувати фінансові санкції та адміністративні штрафи, передбачені законом за порушення вимог цього Закону;

стягувати відповідно до закону кошти Фонду, виплачені особам, зареєстрованим як безробітні, у вигляді матеріального забезпечення на випадок безробіття та витрачені на надання соціальних послуг безробітним у разі встановлення факту їх отримання на підставі недостовірних відомостей, поданих особою;

стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу;

вимагати від керівників та інших посадових осіб підприємств, установ і організацій, а також від фізичних осіб усунення виявлених фактів порушення законодавства про страхування на випадок безробіття.

Наведені вище приписи чинного законодавства України, на думку відповідача, свідчить про те, що позивач не наділений повноваженнями стягувати кошти, як виплачену допомогу по безробіттю особі, з органу Пенсійного фонду у випадку призначення такій особі пенсії за рішенням суду.

Спільним наказом 13.02.2009 № 60/62 Міністерства праці та соціальної політики України та Державної податкової адміністрації України «Про затвердження Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним» затверджений Порядок розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, яким передбачено (п. 6) у разі встановлення центром зайнятості відповідно до цього Порядку належності безробітної особи до категорії зайнятих така особа знімається з обліку як безробітна в установленому законодавством порядку та повертає суму незаконно отриманого матеріального забезпечення і вартості наданих соціальних послуг з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати матеріального забезпечення та надання соціальних послуг.

Якщо відомості про доходи особи, на підставі яких призначено матеріальне забезпечення, є недостовірними з вини роботодавця, центри зайнятості проводять перерахунок страхових виплат з дня їх призначення. Суми незаконно виплачених коштів повертаються роботодавцем.

В даному випадку Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області не є роботодавцем по відношенню до гр. ОСОБА_1 ; недостовірні відомості, на підставі яких було призначено допомогу по безробіттю гр. ОСОБА_1 , Головним управлінням до центру зайнятості не надавались, а тому, в управління відсутні підстави для повернення коштів центру зайнятості як незаконно виплачених останнім.

Відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Також відповідач зазначає, що він є органом державної влади; в разі задоволення позовних вимог відшкодування повинно здійснюватися органом Казначейства згідно Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30.01.2013 № 45) шляхом безспірного списання коштів у межах відповідних бюджетних призначень.

Разом з тим, слід зазначити, що за період з 04.11.2020 по 25.02.2021 гр. ОСОБА_1 отримала суму матеріального забезпечення 14 146,77 грн. допомоги по безробіттю, а також на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25.11.2020 року їй було нарахована пенсія за період з 13.06.2020 по 31.03.2021 в сумі 20 260,00 грн.

Згідно ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 6, 19 Конституції України відповідач, як орган державної влади, діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

10.06.2021, у встановлений судом процесуальний строк, позивачем до Господарського суду Чернігівської області подана відповідь від 09.06.2021 № 08/1961-21 на відзив, зі змісту якої вбачається, що заперечення відповідача відхиляються позивачем в повному обсязі, виходячи з наступного:

1. по-перше: відповідач необґрунтовано вважає, що Фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття має право стягувати кошти виключно до переліку підстав, передбаченого для роботодавців ст. 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (далі - Закон), що не відповідає вимогам чинного законодавства.

Відповідно до п. 19 ч. 2 ст. 22 Закону України «Про зайнятість населення» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, його територіальні органи відповідно до покладених на них завдань здійснюють контроль за використанням коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, застосовують в установленому законодавством порядку фінансові санкції та накладають адміністративні штрафи.

В даному випадку збитки завдані Фонду не «роботодавцем» в розумінні терміну, визначеного Законом України «Про організації роботодавців, їх об`єднання, права і гарантії їх діяльності», а неправомірними діями органу державної влади, загальні підстави відповідальності за які встановлені положеннями Цивільного кодексу України.

по-друге: твердження Головного управління Пенсійного фонду України у Чернігівській області щодо неналежного відповідача спростовується наступним:

ст. 11 Цивільного кодексу України встановлює, що підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Ст. 1166 Цивільного кодексу України встановлює загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду. Згідно з ч. 1, 2, 4 зазначеної статті майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Положеннями ст. 1173 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Суб`єктами відповідальності відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України є органи державної влади або місцевого самоврядування.

Положення Конституції України закріплюють поділ органів державної влади на органи законодавчої влади, органи виконавчої влади, органи судової влади.

Відповідно до ч. 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року № 280 (надалі - Положення), Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує Державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Згідно ч. 7 Положення, Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Отже, Головне управління Пенсійного фонду України у Чернігівській області є органом державної влади, тобто суб`єктом відповідальності в розумінні ст. 1173 Цивільного кодексу України, а отже і належним відповідачем у даній справі.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення шкоди з органу державної влади, необхідні лише три елементи цивільного правопорушення:

1) неправомірні дії цього органу - неправомірна відмова відповідача у призначенні гр. ОСОБА_1 пенсії за вислугу років;

2) наявність шкоди - розмір виплаченої допомоги по безробіттю гр. ОСОБА_1 в сумі 14 146 грн. 77 коп.;

3) причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою - наслідком неправомірної відмови відповідача щодо призначення пенсії за вислугу років стало звернення безробітної до Філії та отримання допомоги по безробіттю, що спричинило завдання збитків Філії; така виплата допомоги по безробіттю не здійснювалася б позивачем у «випадку своєчасного призначення та виплати пенсії гр. ОСОБА_1

2. по-третє: відповідач безпідставно, не ґрунтуючись на нормах чинного законодавства, вважає, що майнову шкоду завдала гр. ОСОБА_1 . Однак, набуття статусу безробітного, призначення та виплата допомоги по безробіттю протягом всього періоду перебування на обліку щодо гр. ОСОБА_1 . Корюківською районною філією Чернігівського обласного центру зайнятості здійснено відповідно до вимог законодавства України про зайнятість населення.

Громадянкою ОСОБА_1 жодним чином не допущено: подання до Філії недостовірних даних та документів, на підставі яких приймалось рішення щодо реєстрації та призначення матеріального забезпечення; умисне невиконання своїх обов`язків та зловживання ними, що є підставами для повернення коштів безробітним.

Згідно засвідченого судом витягу з офіційного сайту Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень, відповідь на відзив отримана відповідачем 11.06.2021, однак у встановлений судом процесуальний строк відповідачем заперечення до Господарського суду Чернігівської області подані не були.

Процесуальним правом на подання клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін останні не скористались.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд ВСТАНОВИВ:

рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 25.11.2020 у справі № 620/5153/20, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.02.2021:

позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії задоволено в повному обсязі;

визнано протиправними відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області в призначенні пенсії ОСОБА_1 за вислугу років на підставі пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та у зарахуванні до стажу роботи у подвійному розмірі періоду її роботи медичною сестрою психіатричного та наркологічного кабінетів поліклінічного відділення КНП «Корюківська центральної районної лікарні Корюківської районної ради Чернігівської області» з 01.12.2010 по 12.06.2020, відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;

зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області:

зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи у подвійному розмірі період її роботи медичною сестрою психіатричного та наркологічного кабінетів поліклінічного відділення КНП «Корюківська центральної районної лікарні Корюківської районної ради Чернігівської області» з 01.12.2010 по 12.06.2020, відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;

призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років на підставі пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 13 червня 2020 року.

Вирішуючи відповідний спір, в межах справи № 620/5153/20 судом були встановлені наступні обставини:

«ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Горлівка Донецької області. В дівоцтві ОСОБА_1 . Після реєстрації шлюбу 24 травня 1994 року змінила родове прізвище з ОСОБА_1 на ОСОБА_1 .

8 вересня 1989 року позивачка працевлаштувалась до Корюківської райлікарні, де була заповнена трудова книжка НОМЕР_1 .У 1990 році позивачка звільнилась з роботи у зв`язку із вступом на навчання до Чернігівського медичного училища за спеціальністю «акушерська справа», яке закінчила у 1993 році.

З 01 квітня 1993 року по 12 червня 2020 року позивачка працювала на різних медичних посадах в Корюківській районній лікарні, у тому числі з 01 грудня 2010 року по 31 липня 2013 року на посаді медичної сестри поліклініки психіатричного кабінету, а з 01 серпня 2013 року по 12 червня 2020 року на посаді медичної сестри наркологічного кабінету поліклінічного відділення, що підтверджується відповідними записами у її трудовій книжці НОМЕР_1 .

13 червня 2020 року позивачка звернулась до відповідача з заявою про призначення їй пенсії за вислугу років на підставі пункту «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та у зарахуванні до стажу роботи у подвійному розмірі періоду її роботи медичною сестрою психіатричного та наркологічного кабінетів поліклінічного відділення КНП «Корюківська центральної районної лікарні Корюківської районної ради Чернігівської області» з 01.12.2010 по 12.06.2020, відповідно до ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідач відмовив позивачці у призначенні пільгової пенсії.

Відмова вмотивована тим, що з 04.06.2019 право на пенсію за вислугу років згідно із ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначається з урахуванням вимог щодо вислуги та стажу, що були передбачені законодавством на 11.10.2017, щодо віку - визначеного на дату призначення пенсії, тому право на пенсію за вислугу років мають працівники закладів охорони здоров`я незалежно від віку, за наявності вислуги років у період: до 01.04.2015 - не менше 25 років; до 01.01.2016 року - не менше 25 років 6 місяців; до 11.10.2017 - не менше 26 років 6 місяців. Спеціальний стаж позивачка, на час звернення до відповідача, за підрахунками його посадових осіб, становить 24 роки 6 місяців 10 днів, тому відповідач вважає, що права на пенсію за вислугу років позивачка не має, оскільки відсутній спеціальний стаж роботи станом на 01.04.2015 - не менше 25 років; до 01.01.2016 - не менше 25 років 6 місяців; до 11.10.2017 - не менше 26 років 6 місяців, щодо її роботи в період з 01.12.2010 по 12.06.2020 на посаді медичної сестри психіатричного та наркологічного кабінетах то відповідач вважає, що цей період не підлягає зарахуванню у подвійному розмірі, оскільки не підтверджено, що психіатричний та наркологічний кабінети є закладом з надання психіатричної допомоги.

Таке рішення позивачка оскаржила до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно із ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» (№ 1788-ХІІ) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (№1058-ІV) та іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Законом України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (№ 2148-VIII), який набрав чинності 11 жовтня 2017 року, доповнено пунктом 2-1 розділ XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV. Відповідно до пункту 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачених статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до ст.51 Закону № 1788-ХІІ, пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Частиною 1 ст.52 Закону № 1788-ХІІ, визначено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках- інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55. Пунктом «е» ч.І ст.55 вказаного Закону було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Законом України від 02 березня 2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (№ 213-VIII) статтю 55 Закону № 1788-ХП викладено в новій редакції: право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» вказаної статті мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

Законом України від 24 грудня 2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (№ 911-VІІІ) внесено зміни до ст.55 Закону № 1788-ХІІ, у пункті «е» в абзаці першому слова «незалежно від віку» замінено словами та цифрами «після досягнення 55 років і»; доповнено абзацами дванадцятим-двадцять п`ятим. Отже, пункт «е» у зазначеній редакції визначав, що працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.

Таким чином, з прийняттям Закону № 213-VIII було підвищено спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, для категорій працівників, визначених пунктами «д», «е», «ж» ст.55 Закону № 1788-ХІІ, а Закон № 911-VIII встановив раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років - для працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення (п.«е» ст.55 Закону № 1788-ХІІ) за переліком, що затверджується у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Судом встановлено, що позивачка має загальний стаж 30 років 12 днів працівника охорони здоров`я, з 01 грудня 2010 року по 31 липня 2013 року працювала медичною сестрою поліклініки психіатричного кабінету, з 01 серпня 2013 року по 12 червня 2020 року працювала медичною сестрою наркологічного кабінету поліклінічного відділення.

Психіатричний та наркологічний кабінети КНП «Корюківська центральної районної лікарні Корюківської районної ради Чернігівської області» є закладами з надання психіатричної та наркологічної допомоги.

За таких підстав період її роботи з 01.12.2010 по 12.06.2020 має зараховуватись у подвійному розмірі.

З доказів наявних у справі вбачається, і це не заперечується відповідачем, що спеціальний стаж роботи позивачки становить 24 роки 6 місяців 10 днів, отже, на момент звернення до відповідача вона мала право на пенсію за вислугу років, тому дії працівників відповідача про відмову в призначенні пільгової пенсії є протиправними.

Відповідно до ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Відповідно до ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Положеннями абз.7 ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначено, що заклад з надання психіатричної допомоги - психіатричний, наркологічний чи інший спеціалізований заклад охорони здоров`я, центр, відділення, кабінет тощо, інші заклади та установи будь-якої форми власності, діяльність яких пов`язана з наданням психіатричної допомоги.

Абзацом 4 ст. 1 вказаного Закону визначено, що психіатрична допомога - комплекс спеціальних заходів, спрямованих на обстеження стану психічного здоров`я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд, медичну та психологічну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади, у тому числі внаслідок вживання психоактивних речовин.

Згідно з ч. 1 ст.10 Закону України «Про психіатричну допомогу», психіатрична допомога надається закладами з надання психіатричної допомоги всіх форм власності, а також лікарями- психіатрами за наявності ліцензії, отриманої відповідно до законодавства. Психіатрична допомога особам віком до 18 років у закладах з надання психіатричної допомоги надається окремо від повнолітніх осіб. Медичні працівники, інші фахівці для допуску до роботи з особами, які страждають на психічні розлади, повинні пройти спеціальну підготовку та підтвердити свою кваліфікацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В п. 2 Інструкції про проведення обов`язкових попередніх та періодичних психіатричних оглядів, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.01.2002 № 12 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 01.02.2002 за № 94/6382 зазначено, що обов`язкові попередній та періодичний психіатричні огляди проводяться лікарем-психіатром у психіатричних закладах, закладах охорони здоров`я, що мають у своєму складі спеціалізовані психоневрологічні центри, відділення, кабінети, та надають психіатричну допомогу за місцем проживання громадян.

З аналізу викладених норм слідує, що визначальним питанням для віднесення періоду роботи до стажу, який зараховується у відповідному розмірі є саме робота, яка полягає у наданні психіатричної допомоги.

У спірний період позивачка працювала медичною сестрою психіатричного та наркологічного кабінетів поліклінічного відділення КНП «Корюківська центральної районної лікарні Корюківської районної ради Чернігівської області» з 01.12.2010 по 12.06.2020, у відповідності до вимог ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», має бути зарахований до стажу роботи у подвійному розмірі.

При вказаних обставинах суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість своїх дій та рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, позов підлягає задоволенню.»

Таким чином, під час вирішення спору між сторонами в межах справи № 620/5153/20 був встановлений факт існування права у гр. ОСОБА_1 права на призначення та отримання пенсії за вислугу років, як наслідок факт протиправності відмови Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років на підставі пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

За змістом ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки є встановленими у рішенні, немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву законність судового акта, який набрав законної сили. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.02.2021 у справі № 5023/4999/12.

За змістом ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Наявні в матеріалах справи письмові докази свідчать про те, що 04.11.2020 гр. ОСОБА_1 звернулась до Корюківської районної філії Чернігівського обласного центру зайнятості із заявами про надання статусу безробітного відповідно до Закону України «Про зайнятість населення» та про призначення виплати допомоги по безробіттю (а.с. 8-10).

Згідно витягів із наказів про прийняття рішення по особі: ОСОБА_1 ПК №: НОМЕР_2 від 23.03.2021 «Про прийняття рішень службою зайнятості, передбачених Законами України «Про зайнятість населення», «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та нормативними актами щодо їх застосування» (а.с. - 11), наказами Корюківської районної філії Чернігівського обласного центру зайнятості:

№ НТ201104 від 04.11.2020 прийнято рішення про надання гр. ОСОБА_1 статусу безробітного з 04.11.2020 та призначена допомога по безробіттю з 04.11.2020 по 31.07.2021;

№ НТ210323 від 23.03.2021 прийнято рішення про припинення виплати допомоги по безробіттю з 23.03.2021 та про припинення реєстрації гр. ОСОБА_1 як безробітної з 23.03.2021.

Як вбачається з довідки-розрахунку від 24.03.2021 № 05/1090-21 (а.с. - 12) Чернігівського обласного центру зайнятості, сума нарахованого за період з 04.11.2020 по 22.03.2021 безробітній гр. ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) матеріального забезпечення, яке підлягає поверненню, становить 17 150,34 грн., у т.ч. 14 146,77 грн. виплачене безробітному за період з 04.11.2020 по 25.02.2021.

Згідно довідки від 19.03.3021 № 362 (а.с. - 13) відділу обслуговування громадян № 5 (сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, гр. ОСОБА_1 перебуває на обліку за місцем реєстрації в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернігівській області та отримує пенсію за вислугу років з 13.06.2020 згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

25.03.2021 директором Корюківської районної філії Чернігівського обласного центру зайнятості видано наказ № 6 «Про повернення коштів Головним управлінням Пенсійного Фонду України в Чернігівській області» (а.с. - 14), згідно якого:

заступнику начальника відділу надання соціальних послуг ОСОБА_2 вжити заходів по поверненню з Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області допомоги по безробіттю, нарахованої гр. ОСОБА_1 нарахованої за період з 04.11.2020 по 22.03.2021 в сумі 17 150 грн. 34 коп. (сімнадцять тисяч сто п`ятдесят гривень 34 копійки), з них виплаченої за період з 04.11.2020 по 25.02.2021 в сумі 14 146 грн. 77 коп. (чотирнадцять тисяч сто сорок шість гривень 77 копійок);

протягом двох робочих днів після прийняття цього наказу:

надіслати Головному управлінню Пенсійного фонду України в Чернігівській області рекомендованим листом або вручити особисто під підпис повідомлення про необхідність повернення коштів;

копію наказу направити до Чернігівського обласного центру зайнятості для відображення дебіторської заборгованості та контролю надходження коштів на рахунок обласного центру зайнятості;

у разі відмови Головним управлінням Пенсійного Фонду України в Чернігівській області повернути кошти протягом 30 календарних днів з дня отримання повідомлення направити відповідні матеріали до Чернігівського обласного центру зайнятості для стягнення заборгованості в судовому порядку.

На виконання вказаного вище наказу, Корюківська районна філія Чернігівського обласного центру зайнятості звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області з пропозицією (від 25.03.2021 № 28.02/244-21) добровільно повернути кошти в сумі 14 146,77 грн. шляхом їх перерахування на відповідні банківські реквізити протягом 30 календарних днів з дня отримання даного повідомлення (отримано відповідачем 29.03.2021 (повідомлення про вручення поштового відправлення № 119)) (а.с. 15-17).

Листом від 06.04.2021 № 2500-0802-5/19523 (а.с. - 18) Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області повідомило Корюківську районну філію Чернігівського обласного центру зайнятості про безпідставність її вимоги щодо відшкодування виплаченого матеріального забезпечення на випадок безробіття гр. ОСОБА_1 в сумі 14 146,77 грн.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди передбачені у ст. 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

За змістом ч. 1 ст. 1173 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Таким чином, на відміну від загальної норми ст. 1166 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправної поведінки, наявності шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вини заподіювача шкоди), спеціальна норма ст. 1173 Цивільного кодексу України передбачає відшкодування шкоди незалежно від вини державного органу та його посадової або службової особи.

Згідно з ч. 1 ст. 107 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», Пенсійний фонд, його органи та посадові особи за шкоду, заподіяну особам внаслідок несвоєчасного або неповного надання соціальних послуг, призначення (перерахунку) та виплати пенсій, передбачених цим Законом, а також за невиконання або неналежне виконання ними обов`язків з адміністративного управління Накопичувальним фондом несуть відповідальність згідно із законом.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох елементів цивільного правопорушення: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих елементів має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 Цивільного кодексу України. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Суб`єктами відповідальності, відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України, є органи державної влади або місцевого самоврядування.

Згідно зі ст. 6 Конституції України, державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.

Постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року № 280 затверджено Положення про Пенсійний фонд України, згідно п. 1, 7 якого Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Отже, Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області є органом виконавчої влади, тобто суб`єктом відповідальності в розумінні ст. 1173 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 95 Цивільного кодексу України, філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань (а.с. - 7), Корюківська районна філія Чернігівського обласного центру зайнятості зареєстрована 11.05.2018, про що у Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань внесені відомості за № 1 064 103 0012 001330; Корюківська районна філія є відокремленим підрозділом Чернігівського обласного центру зайнятості без статусу юридичної особи.

Таким чином, позивачем у цій справі є юридична особа Чернігівський обласний центр зайнятості.

Щодо наявності протиправної поведінки в діях відповідача:

як вже було вказано вище, рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 25.11.2020 по справі № 620/5153/20, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.02.2021, визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області в призначенні гр. ОСОБА_1 пенсії за вислугу років на підставі пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області призначити гр. ОСОБА_1 пенсію за вислугу років на підставі пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 13.06.2020.

Отже, протиправність дій Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо відмови в призначенні гр. ОСОБА_1 пенсії за вислугу років на підставі пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлена рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 25.11.2020 по справі № 620/5153/20, яке набрало законної сили.

Щодо наявності шкоди:

згідно з п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення», безробітний особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи.

Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення», статусу безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи. Статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам за їх особистою заявою (у тому числі поданою засобами електронної ідентифікації) у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування.

За змістом п. 2 ч. 1 ст. 44 Закону України «Про зайнятість населення», зареєстровані безробітні мають право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та цього Закону.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» визначено, що виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі призначення чи отримання права на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, пенсії за вислугу років або досягнення особою встановленого законом пенсійного віку.

Таким чином, виплата допомоги по безробіттю здійснювалася позивачем не добровільно, а на виконання вимог Закону України «Про зайнятість населення».

Виходячи з наведених вище положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», здійснені позивачем виплати допомоги по безробіттю особі, якій призначено пенсію, є додатковими витратами позивача, оскільки така виплата допомоги по безробіттю не здійснювалася б позивачем у випадку своєчасного призначення та виплати пенсії гр. ОСОБА_1 .

Отже, вказаними неправомірними діями відповідача Чернігівському обласному центру зайнятості завдано матеріальної шкоди (збитків) у розмірі отриманої гр. ОСОБА_1 за період з 04.11.2020 по 25.02.2021 допомоги по безробіттю у розмірі 14 146,77 грн.

Щодо причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями відповідача і заподіяною шкодою:

внаслідок неправомірних дій відповідача гр. ОСОБА_1 своєчасно не отримала призначення пенсійного забезпечення, яке їй гарантовано чинним законодавством України, а Чернігівський обласний центр зайнятості безпідставно здійснив їй виплату допомоги по безробіттю, як особі, яка не має будь-яких доходів, за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, що свідчить про наявність причинно-наслідкового зв`язку між незаконними діями Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області та понесеними позивачем збитками.

Аналогічні правові висновки у подібних правовідносинах викладені у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 927/455/17, від 15.05.2018 у справі № 920/471/17, від 20.04.2018 у справі № 906/579/17, від 13.02.2018 у справі № 915/282/17.

За змістом ст. 2, 13, 73, 74, 76, 79, 86 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд дійшов висновку, що останні в своїй сукупності свідчать про доведеність позивачем належними засобами доказування факту порушення Головним управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області вимог діючого законодавства України щодо своєчасного призначення, нарахування та виплати гр. ОСОБА_1 пенсії за вислугою років на підставі пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»; як наслідок позивачу було завдано матеріальної шкоди (збитків) в сумі 14 146,77 грн.

Натомість відповідачем не подано доказів на спростування фактів (обставин), викладених у позовній заяві.

За таких обставин позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню у повному обсязі.

За правилами ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання до суду даної позовної заяви позивачем було сплачено 2 270,00 грн. судового збору, який покладається на відповідача в повному обсязі.

Керуючись ст. 11, 1166, 1173 Цивільного кодексу України, ст. 2, 13, 73, 74, 76, 79, 86, 123, 129, 233, 238, 240, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов Чернігівського обласного центру зайнятості до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про стягнення 14 146 грн. 77 коп. задовольнити повністю.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (14005, м. Чернігів, вул. П`ятницька, 83-а; код 21390940) на користь Чернігівського обласного центру зайнятості (14000, м. Чернігів, вул. Коцюбинського, 40; код 03491464) 14 146 грн. 77 коп. матеріальної шкоди.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (14005, м. Чернігів, вул. П`ятницька, 83-а; код 21390940) на користь Чернігівського обласного центру зайнятості (14000, м. Чернігів, вул. Коцюбинського, 40; код 03491464) 2 270 грн. 00 коп. судового збору.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду у строк, встановлений ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, шляхом подання апеляційної скарги через місцевий господарський суд.

Повний текст рішення складено та підписано 16.07.2021.

Суддя А.С.Сидоренко