ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" липня 2021 р.м. ХарківСправа № 922/1854/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жигалкіна І.П.

при секретарі судового засідання Кісельовій С.М.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Харківської міської ради, м. Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ескаль", м. Харків
про стягнення 2 879 091,72 грн
за участю представників:

позивача - Міхно Л.О. (посвідчення №1798 до 31.12.2025)

відповідача - Скринніка І.А. (свідоцтво №1706 від 13.03.2009)

ВСТАНОВИВ:

18 травня 2021р. до Господарського суду Харківської області звернувся Позивач - Харківська міська рада з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ескаль" (надалі - Відповідач) суму, як безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 2 879 091,72 грн. за використання земельної ділянки комунальної власності м. Харкова з кадастровим номером :02:023:0018 по АДРЕСА_1 у період з 01.01.2020 по 31.03.2021, а також стягнення суми судового збору.

Позовну заяву прийняти до розгляду, відкрити провадження у справі за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін та призначенням підготовчого засідання призначити на "03" червня 2021 р. о 11:00 ухвалою суду від 19.05.2021.

Також суд своєю ухвалою повідомив учасників провадження, що підготовче засідання у справі відбудеться 24.06.2021 о(б) 10:30.

Судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 08 липня 2021 року о 11:30 про що постановлено ухвалу від 24.06.2021.

Представник Позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримує та просить суд задовольнити їх у повному обсязі. В обґрунтування вимог вказує, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.02.2021 р. № 245851029 право користування земельною ділянкою площею 3,2951 га з кадастровим номером :02:023:0014 по АДРЕСА_1 , що була у користуванні ТОВ «Ескаль» згідно з договором оренди землі від 30.12.2011 р. № 00278 припинене 01.04.2020 р. на підставі акту приймання-передачі земельної ділянки від 18.02.2020 р. № 73/20. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності від 25.02.2021 р. № 245851029 право власності на нежитлові будівлі по АДРЕСА_1 зареєстровано за відповідачем. Земельна ділянка з кадастровим номером :02:023:0018 по АДРЕСА_1 виникла у результаті поділу земельної ділянки з кадастровим номером :02:023:0014. Враховуючи відсутність зареєстрованих за будь-якими юридичними або фізичними особами прав на земельну ділянку по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :02:023:0018, вказана земельна ділянка площею 2,7656 га перебуває у власності територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 09.07.2020 р. № НВ-020, яку відповідач використовувало для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель літ. «А-2», літ. «Е-3», літ. «Ж-1», літ. «Ж1-3», літ. Ж2-3», літ. «Ж3-3», літ. «П-1», літ. «Х-1», літ. Ц-1» по АДРЕСА_1 без виникнення права власності/користування та без державної реєстрації цих прав, при цьому у період з 01.01.2020 р. по 31.03.2021 року не сплачувало за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі, внаслідок чого зберегло за рахунок позивача як власника земельної ділянки майно-грошові кошти у розмірі орендної плати. Позивач також зазначає, що 25 лютого 2021 р. Департаментом територіального контролю Харківської міської ради здійснено обстеження земельної ділянки за вказаною адресою, про що було складено відповідний акт, який підтверджує факт використання відповідачем земельної ділянки за вказаною адресою.

Представник Відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечує та просить у задоволенні позову відмовити повністю, пояснюючи, що позивачем не надано доказів державної реєстрації припинення (скасування) права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:023:0014 площею 3,2951 га, як об`єкта цивільних прав, її державна реєстрація, як об`єкта цивільного права, не припинена, а якщо й припустити, що відповідач є власником нерухомого майна (літ. «А-2», «Е-3», «Ж-1», «Ж1-3», Ж2-3», літ. «П-1»), про що вказує у позовній заяві позивач, то ці об`єкти розташовані саме на цій земельній ділянці, державна реєстрація права власності відносно якої не припинена; позивачем не доведений факт відсутності на земельній ділянці площею 2,7656 га у спірний період нарахування з кадастровим номером :02:023:0018 по АДРЕСА_1 об`єктів нерухомого майна, власником яких є інші юридичні та фізичні особи; позивачем не доведений факт користування відповідачем земельною ділянкою площею 2,7656 га у спірний період нарахування саме з кадастровим номером :02:023:0018 по АДРЕСА_1 і що саме на цій земельній ділянці розташовані будівлі, власником яких є відповідач, а інші власники відсутні; позивачем не надано доказів тому, що відповідач є власником нежитлових будівель літ. «А-2». «Е-3», «Ж-1», «Х-1», «Ц-1», про які йде посилання у Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 09.07.2020 (кадастровий номер :02:023:0018); Акт обстеження земельних ділянок від 25.02.2021, на який посилається позивач, не є належним доказом та не підтверджує знаходження на земельній ділянці із кадастровим номером :02:023:0018 об`єктів нерухомого майна, власником якого є ТОВ «ЕСКАЛЬ», оскільки вказаний акт складений в односторонньому порядку представником позивача. Крім того, в додатку до цього акту надано фотографії 2-х будівель (за невідомою адресою та не відомо хто є їх власником), в той час як Позивач у позові посилається на те, що відповідач є власником 9-х будівель; позивачем не надано доказів державної реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:023:0018 по АДРЕСА_1, що свідчить про те, що ця земельна ділянка не сформована; наданий позивачем Розрахунок суми безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки комунальної власності на території м. Харкова та Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 20.08.2020, не відповідають вимогам Порядку грошової оцінки земель населених пунктів, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25.11.2016 № 489. Розрахунок Позивача зроблений без урахування обставин наявності на земельній ділянці інших власників нерухомого майна, до яких відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України перейшло право користування частиною земельної ділянки; державна реєстрація права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:023:0014 не припинена і ця земельна ділянка продовжує існувати, як об`єкт цивільних прав, а тому у позивача відсутні підстави для здійснення нарахування розміру безпідставно утримуваних коштів у спірний період нарахування за земельну ділянку з кадастровим номером :02:023:0018; Витяг з державного земельного кадастру про земельну ділянку від 09.07.2020 № НВ-20 на земельну ділянку по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :02:023:0018, на який посилається позивач, не підтверджує обставин використання відповідачем земельної ділянки площею 2,7656 га., оскільки в ньому не вказується, що на цій земельній ділянці знаходяться нежитлові будівлі, власником яких є саме відповідач. Також, цей Витяг з Державного земельного кадастру не підтверджує те, що на цій земельній ділянці відсутнє інше нерухоме майно, належне на праві власності, третім особам. Знаходження за вказаною адресою об`єктів нерухомого майна, власниками якого є інші особи, підтверджується даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 27.05.2021 № 258653171; вимоги позивача про стягнення безпідставно збережених коштів починаючи з 01.01.2020 р., які обґрунтовуються положеннями ст. ст. 1212-1214 ЦК України є безпідставними, оскільки наявність договірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України; вимоги позивача про стягнення з відповідача коштів за період з 01.01.2020 по 31.03.2021 є необґрунтованими, оскільки земельна ділянка з кадастровим номером :02:023:0018 була створена в наслідок поділу земельної ділянки з кадастровим номером :02:023:0014 і відповідач сплачував орендну плату за землю згідно умов раніше укладеного договору оренди землі у встановленому порядку та розмірі; загальна сума орендної плати, яка була сплачена відповідачем за користування земельною ділянкою за 2020 рік становить 1 052 023,13 грн.

Розглянувши матеріали справи та з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

Позивач, звертаючись з позовом зазначає, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.02.2021 № 245851029 право користування земельною ділянкою площею 3,2951 га з кадастровим номером :02:023:0014 по АДРЕСА_1, що була у користуванні ТОВ «ЕСКАЛЬ» згідно з договором оренди землі від 30.12.2011 № 00278 припинене 01.04.2020 на підставі акту приймання - передачі земельної ділянки від 18.02.2020 № 73/20.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності від 25.02.2021 № 245851029 право власності на нежитлові будівлі по АДРЕСА_1 зареєстроване за ТОВ «ЕСКАЛЬ» наступним чином: - з 10.09.2007 нежитлова будівля «Ж-1» загальною площею 10060,2 кв.м на підставі договору купівлі-продажу від 23.08.2007 № 1214; - з 24.01.2008 нежитлові будівлі літ. «Г-1» площею 743,7 квм. м, літ. «Д-1» площею 528,9 кв.м, літ. «Е-3» площею 4440,0 кв. м. літ. «А-2» площею 538,9 кв.м, літ «В-1» площею 106,9 кв.м на підставі договору купівлі-продажу від 22.01.2008 № 143; - з 24.01.2008 нежитлові будівлі літ. «Ж1-3», літ. «Ж2-3», літ « Ж-3-3», літ «И-1», літ. «К-1», літ. «М-1», літ. «П-1» загальною площею 4819,0 кв.м на підставі договору купівлі-продажу від 22.01.2008 № 143; - з 17.12.2014 нежитлові будівлі літ. «Х-1» загальною площею 551,0 кв.м, літ «Ц-1» загальною площею 531,9 кв.м на підставі свідоцтва про право власності від 26.04.2013 № 3005654; - з 05.06.2009 нежитлова будівля літ. «Б-2» загальною площею 1651,7 кв.м на підставі договору купівлі-продажу від 20.05.2009 №533.

Земельна ділянка з кадастровим номером :02:023:0018 по АДРЕСА_1 виникла у результаті поділу земельної ділянки з кадастровим номером :02:023:0014.

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 09.07.2020 № НВ - 020 земельна ділянка з кадастровим номером :02:023:0018 сформована, її площа складає 2,7656 га. категорія земель - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення; вид використання - для експлуатації та обслуговування нежитлових виробничих будівель «А-2», літ. «Е-3», літ. «Ж-1», літ. «Ж1-3», літ. «Ж2-3», літ. «Ж3-3», літ. «П-1», літ. «Х-1», літ. «Ц-1»; форма власності - комунальна власність; право власності Харківська міська рада. Датою держаної реєстрації вказаної земельної ділянки є 06.08.2019.

Враховуючи відсутність зареєстрованих за будь-якими юридичними або фізичними особами прав на земельну ділянку по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :02:023:0018, та з урахуванням ст. ст. 12, 80, 83 Земельного кодексу України земельна ділянка площею 2,7656 га по АДРЕСА_1 перебуває у власності територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради, що також підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 09.07.2020 № НВ-020.

Сам розрахунок розміру безпідставно збережених ТОВ «ЕСКАЛЬ» коштів у розмірі орендної плати здійснювався Харківською міською радою на підставі витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки по АДРЕСА_1 (кадастровий номер :02:023:0018) від 20.08.2020 № 5295 виданий Відділом у м. Харкові Головного управління Держгеокадастру у Харківській області.

Позивач в позовній заяві посилається на те, що право користування земельною ділянкою площею 3,2951 га з кадастровим номером :02:023:0014 по АДРЕСА_1, що була у користуванні ТОВ «ЕСКАЛЬ» згідно з договором оренди землі від 30.12.2011 року № 00278 припинене 01.04.2020 р. на підставі акту приймання-передачі земельної ділянки від 18.02.2020 р., а земельна ділянка з кадастровим номером :02:023:0018 по АДРЕСА_1 виникла у результаті поділу земельної ділянки з кадастровим номером :02:023:0014, та виходячи із цього здійснив нарахування суми утримуваних коштів у розмірі орендної плати саме за земельну ділянку з кадастровим номером :02:023:0018 по АДРЕСА_1, оскільки вважає, що саме цією земельною ділянкою користується відповідач і на ній знаходиться нерухоме майно, власником якого є відповідач.

Департаментом територіального контролю Харківської міської ради 25.02.2021 здійснено обстеження земельної ділянки з урахуванням витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 09.07.2020 № НВ-020, де за результатами комплексного вивчення наявних матеріалів та проведеного обстеження земельної ділянки.

Позивач зазначає, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності від 25.02.2021 № 245851029 право власності на нежитлові будівлі по АДРЕСА_1 зареєстроване за ТОВ «ЕСКАЛЬ» наступним чином:

з 10.09.2007 нежитлова будівля «Ж-1» загальною площею 10060,2 кв.м на підставі договору купівлі-продажу від 23.08.2007 № 1214;

з 24.04.2008 нежитлові будівлі літ. «Г-1» площею 743,7 квм. м, літ. «Д-1» площею 528,9 кв.м, літ. «Е-3» площею 4440,0 кв. м. літ. «А-2» площею 538,9 кв.м, літ «В-1» площею 106,9 кв.м на підставі договору купівлі-продажу від 22.01.2008 № 143;

з 24.01.2008 нежитлові будівлі літ. «Ж1-3», літ. «Ж2-3», літ « Ж-3-3», літ «И-1», літ. «К-1», літ. «М-1», літ. «П-1» загальною площею 4819,0 кв.м на підставі договору купівлі-продажу від 22.01.2008 № 143;

з 17.12.2004 нежитлові будівлі літ. «Х-1» загальною площею 551,0 кв.м, літ «Ц-1» загальною площею 531,9 кв.м. на підставі свідоцтва про право власності від 26.04.2013 № 3005654;

з 05.06.2009 нежитлова будівля літ. «Б-2» загальною площею 1651,7 кв.м на підставі договору купівлі-продажу від 20.05.2009 № 533.

Позивач посилається, що після обстеженням на місцевості було встановлено, що на сформованій земельній ділянці площею 2,7656 га (кадастровий номер :02:023:0018) по АДРЕСА_1 в розташовані нежитлові «А-2», літ. «Е-3», літ. «Ж-1», літ. «Ж1-3», літ. «Ж2-3», літ. «Ж3-3», літ. «П-1», літ. «Х-1», літ. «Ц-1»; право власності на які зареєстроване за ТОВ «ЕСКАЛЬ», за результатами обстеження складено акт обстеження земельної ділянки з кадастровим номером :02:023:0018 по АДРЕСА_1 від 25.02.2021.

Крім того у позові Харківською міською радою було заявлено щодо застосування 4 відсотків, обґрунтовуючи наступним.

Рішення Харківської міської ради від 27.02.2019 № 1474/19, яким затверджена технічна документація з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2018, яка вводиться в дію з 01.01.2020.

Відповідно до рішення Харківської міської ради від 27.02.2019 № 1474/19 базова вартість одного квадратного метра земель міста Харкова станом на 01.01.2018 становить 639,78 грн. і підлягає в подальшому індексації у порядку, встановленому законодавством України.

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 489 від 25.11.2016 р. затверджено новий Порядок нормативної грошової оцінки земель населених пунктів (далі - Порядок), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.12.2016 року за № 1647/29777, який застосовується з 01 січня 2017 року.

Відповідно до зазначеного Порядку коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки (Кф), встановлюється на підставі класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року № 548, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 01 листопада 2010 року за № 1011/18306.

Відповідно до п. 4.1. Положення «Про порядок визначення розміру орендної плати при укладанні договорів оренди землі в м. Харкові», затвердженого рішенням Харківської міської ради від 27.02.2008 № 41/08 (із змінами та доповненнями) (далі - Положення), порядок розрахунку орендної плати, встановлений розділом II цього Положення, не розповсюджується на землі, перелік яких наведений в таблиці , яка міститься у самому положенні.

Згідно вищезазначеної таблиці, для земель промисловості (окрім тютюнової та лікеро-горілчаної) встановлено особливий режим розрахунку орендної плати, що полягає у застосуванні ставки річної орендної плати при здійсненні розрахунку у розмірі - 4%.

Пунктом 2.6. Положення встановлено, що орендна плата за земельну ділянку розраховується в залежності від терміну оренди із застосуванням відповідних відсотків від розрахункового розміру орендної плати.

Відповідно до договору оренди у період з 01.04.2020 по 31.03.2021 не укладався (не перевищує 10 років), внаслідок чого Харківською міською радою застосована вихідна ставка у розмірі 100%.

Приймаючи до уваги вищенаведене, з огляду на надані учасниками пояснень до позову, відзиву, заперечень проти позову, а також відповідних доказів в обґрунтування своїх доводів, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно п. 1 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про зареєстровані права власності на об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяження, а також про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна і ціну (вартість) нерухомого майна та речових прав на нього чи розмір плати за користування нерухомим майном за відповідними правочинами, відомості та електронні копії документів, подані у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав під час проведення таких реєстраційних дій, та відомості реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, отримані державним реєстратором шляхом безпосереднього доступу до них чи в порядку інформаційної взаємодії таких систем з Державним реєстром прав.

Відповідно до пункту 10 статті 24 «Про державний земельний кадастр» у разі поділу земельної ділянки державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію.

Згідно із пунктом 116 Порядку, внесення до Державного земельного кадастру змін до відомостей про зареєстровану земельну ділянку, зазначених у пункті 24 цього Порядку (підпункт 11 пункту 24 - відомості про склад угідь), здійснюється шляхом внесення таких відомостей до відповідної Поземельної книги.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються в разі: 1) знищення об`єкта нерухомого майна; 2) поділу, об`єднання об`єктів нерухомого майна або виділу частки з об`єкта нерухомого майна; 3) державної реєстрації права власності на новостворений об`єкт нерухомого майна, щодо якого в Державному реєстрі прав відкрито розділ як на об`єкт незавершеного будівництва; 4) скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Виходячи з вищевикладеного, поділ земельної ділянки призводить до скасування її державної реєстрації, як об`єкта цивільних прав, формування нових земельних ділянок та внесення інформації про них до Державного земельного кадастру.

У даному випадку, на дату подання позивачем позову, земельна ділянка з кадастровим номером :02:023:0014 площею 3,2951 га існує як об`єкт цивільних прав, її державна реєстрація, як об`єкта цивільного права, не припинена. На цій земельній ділянці знаходяться будівлі літ. «А-2». «Б-2», «В-1», «Г-1», «Д-1», «Е-3», «Ж-1», «Ж1-3», Ж2-3», та літ. «П-1», літ. «М-1», власник яких до того ж не вказаний.

Згідно пункту 5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом.

Доказів щодо існування інших земельних ділянок, як об`єктів цивільних прав, які були створені внаслідок поділу земельних ділянки з кадастровим номером :02:023:0014, позивачем не надано.

Згідно вимог ст. 186 Земельного кодексу України технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок затверджується власником (розпорядником) земельних ділянок, а щодо земельних ділянок державної або комунальної власності - Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування, уповноваженими розпоряджатися земельними ділянками відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Позивачем не надано доказів про затвердження технічної документації щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером :02:023:0014, а тому є достатні підстави вважати, у спірний період нарахування позивачем безпідставно утримуваних коштів земельна ділянка с кадастровим номером :02:023:0018 по АДРЕСА_1 не існувала як об`єкт цивільних прав.

Судом встановлено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності від 27.05.2021 р. № 258653171, земельна ділянка з кадастровим номером :02:023:0014 площею 3,2951 га по АДРЕСА_1 як об`єкт цивільних прав існує, державна реєстрація права власності на неї не скасована. Також, згідно наданої позивачем Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстр прав власності на нерухоме майно від 28.04.2021, земельна ділянка з кадастровим номером :02:023:0014 існує, право власності на неї зареєстровано 11.11.2013, площа земельної ділянки 3,2951 га, цільове призначення - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, додаткові відомості: для будівництва виробничо-складських приміщень з урахуванням зносу існуючих нежитлових будівель літ. «К-1», літ. «И-1» та обслуговування існуючих виробничих будівель літ. «А-2». «Б-2», «В-1», «Г-1», «Д-1», «Е-3», «Ж-1», «Ж1-3», Ж2-3», та літ. «П-1», літ. «М-1».

Позивачем не було доведено до суду факту користування відповідачем земельною ділянкою площею 2,7656 га у спірний період нарахування саме з кадастровим номером :02:023:0018 по АДРЕСА_1, відносно якої позивачем здійснено нарахування безпідставно утримуваних коштів у розмірі орендної плати, яка до того ж і не є сформованою відповідно до вимог ст. 79, ст. 79-1 Земельного кодексу України, а тому здійснений позивачем розрахунок є безпідставним та необґрунтованим.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, вказує на те, що земельна ділянка з кадастровим номером :02:023:0018 по АДРЕСА_1, перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Харкова, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 09.07.2020 № НВ-020.

Однак, згідно ч. 1 ст. 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Частиною 3 ст. 79-1 Земельного кодексу України встановлено, що сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Відповідно до ч. 4 ст. 79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Згідно ч. 9 ст. 79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Аналіз вказаної норми дає підстави вважати, що земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав при наявності двох умов: з моменту формування та державної реєстрації права власності на неї.

Згідно ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (стаття 126 Земельного кодексу України).

Таким чином, виходячи із вказаних норм право комунальної власності на конкретну сформовану земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації прав на неї.

Отже, окрім сформованої земельної ділянки у відповідності до вимог ст. ст. 79, 79-1 Земельного кодексу України, має бути зареєстровано право власності на сформовану земельну ділянку за територіальною громадою в період, заявлений до стягнення коштів у вигляді орендної плати. За відсутності державної реєстрації права комунальної власності на конкретну земельну ділянку територіальна громада позбавлена права вимагати сплату коштів у вигляді безпідставно збереженого майна (коштів), оскільки право власності на земельну ділянку не зареєстровано відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Зазначені положення статті 79-1 Земельного кодексу України не можуть застосовуватися окремо, тільки в частині її формування із присвоєнням кадастрового номеру, оскільки лише після державної реєстрації права власності, така земельна ділянка набуває статусу об`єкта, щодо якого можуть виникнути будь-які цивільні права. Тобто, підтвердженням формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав є наявність таких складових, а саме: кадастровий номер земельної ділянки; реєстрація її у Державному земельному кадастрі; державна реєстрація права власності на земельну ділянку за відповідною юридичною чи фізичною особою.

Таким чином, посилання позивача на витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 09.07.2020 № НВ-020, як на підставу виникнення права комунальної власності на земельну ділянку, є безпідставним, оскільки право власності на конкретну сформовану земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації права власності на неї, що передбачено ст. 79-1 Земельного кодексу України. Доказів державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку з кадастровим номером :02:023:0018 по АДРЕСА_1 позивачем не надано, а тому нарахування позивачем суми коштів у розмірі орендної плати є безпідставним та необґрунтованим.

Безпідставними також є твердження позивача про користування відповідачем у спірний період нарахування земельною ділянкою з кадастровим номером :02:023:0018 по АДРЕСА_1 з посиланням на Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Акт обстеження земельних ділянок від 25.02.2021, Витяг з державного земельного кадастру про земельну ділянку від 09.07.2020 № НВ-20 та Договір купівлі-продажу нежитлових будівель від 21.01.2008, укладений відповідачем з ТОВ «Альтура».

Так, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 27.05.2021, власниками об`єктів нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 також є наступні юридичні та фізичні особи: ТОВ «ІНДАСТРІ» (будівля загальною площею 917,9 кв.м., нежитлова будівля загальною площею 1553,1 кв.м.), ТОВ «ВАРІАНТ АГРО БУД» (будівля загальною площею 233,21 кв.м., будівля загальною площею 636,6 кв.м.), Чечерін Сергій Леонідович (нежитлова будівля загальною площею 558,2 кв.м. та нежитлова будівля площею 713,4 кв.м.), ТОВ «Альтура» (нежитлові будівлі літ. А-2, Б-2, В-1 загальною площею 2297,5 кв.м.), Уварова Ольга Миколаївна (нежитлова будівля площею 636,6 кв.м.). Також, згідно даної інформації за адресою АДРЕСА_1 знаходяться й інші земельні ділянки, а саме з кадастровим номером :02:023:0017, :02:023:0016.

Отже, за адресою: АДРЕСА_1 знаходяться також інші будівлі та споруди, що належать іншим власникам. Проте, з наявних у справі матеріалів не можливо достеменно встановити, що нежитлові будівлі літ. «А-2», «Е-3», «Ж-1», «Ж1-3», Ж2-3», літ. «Ж3-3», літ. «П-1», літ. «Х-1», літ. «Ц-1», які є власністю відповідача, знаходяться чи знаходилися на земельній ділянці з кадастровим номером :02:023:0018, а не на інших земельних ділянках, створених внаслідок поділу земельної ділянки з кадастровим номером :02:023:0014.

Суд також вважає безпідставним твердження позивача про встановлений позивачем факт використання відповідачем спірної земельної ділянки з посиланням на Акт обстеження земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1 від 25.02.2021, складений головним спеціалістом відділу Д.А. Федуновим. Даний акт обстеження не підтверджує знаходження на земельній ділянці із кадастровим номером :02:023:0018 об`єктів нерухомого майна, власником яких є тільки відповідач, оскільки вказаний акт складений в односторонньому порядку представником позивача. Крім того, в додатку до цього акту надано фотографії 2-х будівель (без зазначення адреси та власника), в той час як позивач у позові посилається на те, що відповідач є власником 9-х будівель.

З зазначеного Акту вбачається те, що земельні ділянки огороджені, доступ обмежений, а тому у суду є достатні підстави вважати, що позивачем не здійснювалося обстеження земельних ділянок з кадастровими номерами :02:023:0018 та :02:023:0019, про які вказується в цьому акті, а тому даний акт є неналежним та недопустимим доказом.

Матеріали справи не містять технічних паспортів на будівлі, власником яких є відповідач, що не дає можливості ідентифікувати об`єкти нерухомого майна та не підтверджує обставин знаходження на спірній земельній ділянці з кадастровим номером :02:023:0018 нерухомого майна, належного відповідачу або іншим третім особам на які посилається позивач.

Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 09.07.2020 № НВ-20 на земельну ділянку по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :02:023:0018, на який посилається Позивач, не підтверджує обставин використання відповідачем земельної ділянки площею 2,7656га, у Витягу не вказується, що на цій земельній ділянці знаходяться нежитлові будівлі, власником яких є саме відповідач, так само цей Витяг не підтверджує те, що на цій земельній ділянці відсутнє інше нерухоме майно, належне на праві власності іншим юридичним чи фізичним особам. Знаходження за вказаною адресою об`єктів нерухомого майна, власниками якого є інші особи, підтверджується даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 27.05.2021 № 258653171.

Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 20.08.2020, на який посилається позивач, не є доказом та не підтверджує обставин використання відповідачем земельної ділянки площею 2,7656 кв.м., оскільки в ньому також не вказується, що на цій земельній ділянці знаходяться нежитлові будівлі, власником яких є саме відповідач. У даному Витягу зазначається лише цільове призначення земельної ділянки - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості. Витяг не підтверджує те, що на цій земельній ділянці відсутнє інше нерухоме майно, належне на праві власності, третім особам.

Безпідставним також суд вважає твердження позивача про користування відповідачем спірною земельною ділянкою з посиланням на договір купівлі-продажу нежитлових будівель від 21.01.2008, який був укладений між ТОВ «Альтура» та ТОВ «ЕСКАЛЬ», оскільки вказаний договір купівлі-продажу не містить інформації та посилання на те, що будівлі, які є предметом продажу, розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером :02:023:0018 або з кадастровим номером :02:023:0014. Більш того, предметом вказаного договору купівлі-продажу не є нежитлові будівлі літ. «А-2». «Е-3», «Ж-1», «Х-1», «Ц-1», про які йде посилання у наданому позивачем Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 09.07.2020 стосовно земельної ділянки з кадастровим номером :02:023:0018.

Позивачем також не надано доказів формування інших земельних ділянок, як об`єктів цивільних прав, які були створені внаслідок поділу земельної ділянки з кадастровим номером :02:023:0014, що не підтверджує й тих обставин, що нерухоме майно, власником якого є відповідач, знаходиться або знаходилося саме на спірній земельній ділянці з кадастровим номером :02:023:0018, а не на інших земельних ділянках, створених внаслідок поділу земельної ділянки площею 3,2951 га, право власності на яку не припинено.

Надані позивачем докази не спростовують тих обставин, що на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 з кадастровим номером :02:023:0018 у спірний період нарахування безпідставно утримуваних коштів було розташовано інше майно належне іншим юридичним чи фізичним особам, до яких відповідно до положень ст. 120 Земельного кодексу України перейшло право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди.

Зазначені вище обставини позивачем не спростовані, належні та допустимі докази на підтвердження користування відповідачем земельною ділянкою з кадастровим номером :02:023:0018, а також докази знаходження на цій земельній ділянці об`єктів нерухомого майна, належного саме відповідачу, позивачем не надано.

Судом не приймаються до уваги твердження позивача про те, що належним та допустимим доказом сплати земельного податку чи орендної плати є лист контролюючого органу ГУ ДПС у Харківській області із зазначенням конкретної суми сплати земельного податку за конкретну земельну ділянку із зазначенням адреси земельної ділянки, кадастрового номеру, площі та періоду з огляду на наступне.

Так, позивачем до позовної заяви надано лист ГУ ДПС у Харківській області від 02.09.2020, в якому контролюючий орган повідомляє, що в податковій декларації з плати за землю, форма якої затверджена наказом Міністерства фінансів України 16 червня 2015 р. № 560, не передбачено зазначення адреси земельної ділянки, а також відсутній додаток до декларації «Відомості про наявність земельних ділянок». В цьому листі податковий орган також зазначає, що нарахування податкового зобов`язання здійснюється загальною сумою і Головне управління ДПС у Харківській області не має можливості надати інформацію щодо податкового зобов`язання по платі за окрему земельну ділянку, а тому твердження позивача про те, що доказом сплати орендної плати є зазначення конкретної земельної ділянку, її адреси, кадастрового номеру, площі та періоду є безпідставним та не відповідає вимогам Наказу Міністерства фінансів України 16 червня 2015 р. № 560.

Крім того, відповідачем до матеріалів справи надано докази сплати орендної плата відповідно до умов раніше укладеного Договору оренди землі № 00278 від 30.12.2011 на земельну ділянку площею 3,2951 га з кадастровим номером :02:023:0014 по АДРЕСА_1 за 2020 рік на загальну суму 1052023,13 грн.

Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача коштів за період з 01.04.2020 р. по 31.03.2021 р. є необґрунтованими, оскільки, як вказує позивач, земельна ділянка з кадастровим номером :02:023:0018 була створена в наслідок поділу земельної ділянки з кадастровим номером :02:023:0014, державна реєстрація права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:023:0014 не припинена і вона продовжує існувати, як об`єкт цивільних прав, а тому у позивача відсутні підстави для здійснення нарахування розміру безпідставно утримуваних коштів у спірний період нарахування за земельну ділянку з кадастровим номером :02:023:0018.

Розрахунок суми безпідставно утримуваних коштів, здійснений позивачем, є необґрунтованим, оскільки при здійсненні такого розрахунку позивачем не враховані вищевказані обставини, які підтверджують виконання відповідачем зобов`язань зі сплати орендної плати за земельну ділянку з кадастровим номером :02:023:0014, яка була поділена на 3 земельні ділянки, у тому числі площею 2,7656 га по АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про стягнення безпідставно утримуваних коштів, позивач посилається на рішення Харківської міської ради від 27.02.2019 №1474/19, яким затверджена технічна документація з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2018 та базова вартість квадратного метра - 639,78 грн., а з посиланням на наказ Міністерства аграрної політики України № 489 від 25.11.2016 р. позивач вказує, що для земель такого виду цільового використання, як землі промисловості, коефіцієнт Кф становить 1,2.

В той же час, до позовної заяви позивачем надано Розрахунок суми безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки комунальної власності на території м. Харкова з порушенням вимог законодавства (далі - Розрахунок), з якого вбачається, що окрім коефіцієнта Кф - 1,2 в Розрахунку вказуються інші коефіцієнти - Км2 (2,26) та Км3 (1,5), обґрунтування застосування позивачем яких позовні вимоги не містять.

В той же час, згідно п. 6 Порядку грошової оцінки земель населених пунктів, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25.11.2016 № 489, коефіцієнт, який характеризує місце розташування земельної ділянки (Км), обумовлюється трьома групами рентоутворювальних факторів регіонального, зонального та локального характеру і обчислюється за відповідною формулою, яка наведена у цьому пункті, де: Км1 - регіональний коефіцієнт, який характеризує залежність рентного доходу від місцеположення населеного пункту у загальнодержавній, регіональній і місцевій системах виробництва і розселення; Км2 - зональний коефіцієнт, який характеризує містобудівну цінність території в межах населеного пункту (економіко-планувальної зони); Км3 - локальний коефіцієнт, який враховує місце розташування земельної ділянки в межах економіко-планувальної зони.

Таким чином, для визначення нормативної грошової оцінки конкретної земельної ділянки нормативно-правовим актом передбачено застосування коефіцієнту, який характеризує місце розташування земельної ділянки - Км, який згідно наведеній у Порядку формулі визначається шляхом множення коефіцієнтів Км1, Км2, Км3.

Пункт 6 Порядку грошової оцінки земель населених пунктів не передбачає застосування при визначенні нормативної грошової оцінки земельної ділянки лише окремо коефіцієнтів Км2 та Км3.

У даному випадку, здійснений позивачем Розрахунок не відповідає вимогам Порядку грошової оцінки земель населених пунктів.

Позивач ані в позовній заяві, а ні в наданому Розрахунку не навів обґрунтувань значень таких коефіцієнтів - Км2 (2,26) та Км3 (1,5), чому саме вказані такі цифрові значення та яким нормативно-правовим чи локальним актом їх застосування передбачене.

Також, коефіцієнт, який характеризує місце розташування земельної ділянки - Км, який згідно наведеній у Порядку формулі визначається шляхом множення коефіцієнтів Км1, Км2, Км3, не наведений й у Витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 20.08.2020, який надав до позовної заяви позивач. У цьому Витягу не наведені обґрунтування значень таких коефіцієнтів - Км2 (2,26) та Км3 (1,5), чому саме вказані такі цифрові значення та яким нормативно-правовим актом такі значення передбачені.

Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 20.08.2020р, який наданий позивачем, не є доказом та не підтверджує обставин використання відповідачем земельної ділянки площею 27656 кв.м., а також не вказується, що на цій земельній ділянці знаходяться нежитлові будівлі, власником яких є саме відповідач, Витяг не підтверджує те, що на спірній земельній ділянці відсутнє інше нерухоме майно, належне на праві власності іншим юридичним та фізичним особам.

Суд не приймає посилання позивача на практику Верховного Суду, а саме, постанову від 02.06.2020 у справі № 922/2417/19, у справі № 922/2843/19, від 13.10.2020 у справі № 922/3711/19 з огляду на наступне.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19).

У справі № 922/2417/19, на яку посилається позивач, про стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання земельною ділянкою з посиланням на статтю 189 Земельного кодексу України та статті 1212-1214 Цивільного кодексу України, суд касаційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про задоволення позову. Як убачається з тексту цієї постанови (пункт 52), позивач надав до суду витяг з Державного земельного кадастру від 23.07.2019 № НВ-019, акт обстеження від 23.07.2019, складений Департаментом територіального контролю Харківської міськради, та звіт з геодезичної зйомки земельної ділянки по вул. Академіка Павлова, 120 у м. Харкові. Тому суд першої інстанції, оцінюючи зазначені докази у їх сукупності, дійшов висновку про те, що відповідач з 01.09.2017 використовує земельну ділянку площею 0,1765 га (кадастровий номер :07:018:0060) для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. «З-3» по вул. Академіка Павлова, 120 у м. Харкові без виникнення права власності/користування та без державної реєстрації цих прав.

Тобто, висновки суду у цій справі стосувалися встановлених обставин того, що на земельній ділянці, знаходяться одна конкретна нежитлова будівля з визначеними літерами, яка належить єдиному власнику, а також наявністю інших доказів, зокрема, звіту геодезичної зйомки земельної ділянки.

У даній справі № 922/1854/21, на відміну від обставин, які були встановлені у справі № 922/2417/19, за адресою АДРЕСА_1, знаходяться також інші нежитлові будівлі та приміщення, власниками яких є інші особи, а також щодо цієї адреси знаходяться земельні ділянки, право оренди відносно яких оформлено з іншими юридичними та фізичними особами. Позивачем не надані докази, що договори оренди землі, які укладені Харківською міською радою з іншими власниками нерухомого майна за цією адресою є іншими від земельної ділянки за цією ж адресою, відносно якої наявний спір. Також, в у справі № 922/2417/19 були встановлені обставини наявності звіту геодезичної зйомки, а у даній справі № 922/1854/21 таких доказів позивачем не надано.

У справі № 922/2843/19 про стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання земельною ділянкою загальною площею з посиланням на статті 12, 80, 83, 189 Земельного кодексу України та статті 1212-1214 Цивільного кодексу України, суд касаційної інстанції, залишаючи в силі рішення місцевого суду, яким позов задоволено частково, дійшов висновку, що оскільки обставини правомірного володіння і використання відповідачем належної йому нежитлової будівлі встановлені, це свідчить про фактичне використання відповідачем спірної земельної ділянки, сформованої як об`єкт цивільних прав. Отже, у цій справі судами було встановлено, що на земельній ділянці по вул. Шарикова, 26 у м. Харкові знаходиться лише одна нежитлова будівля, єдиним власником якої є ТОВ «Літа-М». Інші власники нерухомого майна на спірній земельній ділянці - відсутні. У цій справі також йде посилання на Акт обстеження, визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки від 13.08.2019 р. (акт складався за участю інженера-геодезиста та інженера - землевпорядника).

Тобто, висновки суду у цій справі стосувалися встановлених обставин того, що на земельній ділянці також знаходяться єдина нежитлова будівля з визначеними літерами, яка належить одному власнику, а також в цій справі наявні інші докази - Акт обстеження, визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки.

У справі № 922/1854/21 позивач посилається на те, що на спірній земельній ділянці знаходяться 9 будівель. При цьому, Акт обстеження, визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки - відсутній. Більш того, наданий позивачем до суду Акт обстеження земельної ділянки не є належним доказом та не підтверджує знаходження на земельній ділянці із кадастровим номером :02:023:0018 об`єктів нерухомого майна, власником яких є відповідач, оскільки вказаний акт складений в односторонньому порядку представником позивача. Крім того, в додатку до цього акту надано фотографії 2-х будівель (за невідомою адресою та не відомо хто є їх власником), в той час як позивач у позові посилається на те, що відповідач є власником 9-х будівель.

У справі № 922/3711/19 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, Верховний Суд, залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій, які задовольнили позовні вимоги. В цій справі висновки ВС стосувалися тих встановлених обставин, що ПАТ «Концерн АВЕК та Ко» не оформив договір оренди землі під нерухомим майном, єдиним власником якого є ПАТ «Концерн АВЕК та Ко».

Отже, висновки, викладені у постановах Верховного Суду, на які посилається позивач, зроблені судами з урахуванням інших фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій у кожній справі, які формують зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення з урахуванням наявних доказів. У цих рішеннях інший суб`єктний склад учасників відносин, у вказаних справах правові висновки були зроблені виходячи із обставин знаходження на сформованій земельній ділянці з певним кадастровим номером лише однієї будівлі (споруди), власником якої є однин суб`єкт.

При таких обставинах у суду відсутні підстави стверджувати про подібність правовідносин у зазначених справах, на які посилається позивач, оскільки, по-перше, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними; по-друге, у кожній із зазначених справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин, з урахуванням наданих сторонами доказів.

Таким чином, позивачем не обґрунтовано, не доведено та не надано належних та допустимих доказів державної реєстрації припинення (скасування) права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:023:0014 площею 3,2951 га, як об`єкта цивільних прав; не доведений факт відсутності на земельній ділянці площею 2,7656 га у спірний період нарахування з кадастровим номером :02:023:0018 по АДРЕСА_1 об`єктів нерухомого майна, власником яких є інші юридичні та фізичні особи; не доведений факт користування відповідачем земельною ділянкою площею 2,7656 га у спірний період нарахування саме з кадастровим номером :02:023:0018 по АДРЕСА_1; розрахунок суми безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки комунальної власності на території не відповідає вимогам Порядку грошової оцінки земель населених пунктів, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25.11.2016 № 489, та вказаний розрахунок зроблений без урахування обставин наявності на земельній ділянці інших власників нерухомого майна, до яких відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України перейшло право користування частиною земельної ділянки.

Також, суд посилається на те, що при розгляді даного спору, предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

З аналізу зазначених правових норм вбачається, що зобов`язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов:

По-перше, є набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння.

По-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою.

По-третє, обов`язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК України).

Тобто, визначальною підставою для застосування положень статей 1212, 1214 ЦК України є той факт, що майно набуте особою без достатньої правової підстави повинно в обов`язковому порядку вибути з його володіння.

Таким чином, виходячи з вищенаведеного, суд зазначає, що для вирішення даного спору встановленню підлягають обставини, зокрема чи є земельна ділянка, за користування якою позивач просить стягнути безпідставно збережені кошти об`єктом цивільних прав та обґрунтованість порядку та підстав здійснення нарахування орендної плати за користування такою.

Згідно зі статтею 206 Земельного кодексу України (надалі - ЗК) використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

У частині 1 статті 93 ЗК встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини 1 статті 96 ЗК),

В силу статті 125 ЗК право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Згідно до ч. 1 ст. 79 ЗК України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до ст. 3 ЗУ "Про оренду землі" об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.

За змістом частин 1, 3, 4, 9 статті 79-1 ЗК формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера; земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Зазначені обставини, з урахуванням вимог статті 77 ГПК, повинні бути підтверджені певними засобами доказування відповідно до земельного законодавства і не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Оскільки розмір позовних вимог визначений позивачем саме з розрахунку орендної плати за користування земельною ділянкою відповідачем, необхідною умовою його визначення відповідно до Закону України «Про оренду землі», Податкового кодексу України та Земельного кодексу України є встановлення нормативної грошової оцінки землі, на підставі якої визначається розмір орендної плати.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.02.2019 у справі №922/587/18, від 13.02.2019 у справі №922/392/18.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем не обґрунтований розмір земельної ділянки та не доведений розмір заявлених до стягнення позовних вимог.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить, насамперед, від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування у справі, який може змінюватися в процесі її розгляду (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 05.07.2019 зі справи № 910/4994/18).

Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції України, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Суд безпосередньо застосовує Конституцію України, якщо зі змісту норм Конституції не випливає необхідності додаткової регламентації її положень законом або якщо закон, який був чинним до введення в дію Конституції чи прийнятий після цього, суперечить їй.

Якщо зі змісту конституційної норми випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом, суд при розгляді справи повинен застосувати тільки той закон, який ґрунтується на Конституції і не суперечить їй.

Зокрема, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» (далі - ЄСПЛ) та пункті 23 рішення ЄСПЛ «Гурепка проти України № 2» наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Суд вважає за можливе у виниклих правовідносинах за суттю спору застосувати принцип справедливості визначений на законодавчому рівні у межах ч. 1 ст. 2 ГПК України.

На єдність права і справедливості неодноразово вказував і Конституційний Суд України. Зокрема, у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 зазначено: «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі». «Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права» (Рішення КСУ від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Окрім того, принцип справедливості поглинається напевно найбільшим за своєю «питомою вагою» принципом верховенства права, який також чітко зафіксований у новітніх кодексах. Лише додержання вимог справедливості під час здійснення судочинства дозволяє характеризувати його як правосуддя. Цю думку можна, зокрема, простежити і в рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003: «правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах».

Суд наполягає на застосуванні принципу справедливості (ст. 2 ГПК України) замість закону (praeter legem) і всупереч закону (adversus legem). Адже трапляються випадки, коли несправедливі нормативно-правові акти з`являються внаслідок «помилок» законодавця. Інша ситуація може мати місце тоді, коли застосування нормативно-правового акту в конкретній ситуації у сукупності з іншими істотними обставинами справи стає настільки несумісним зі справедливістю, що унеможливлює його застосування в розумінні здорового глузду.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на Постанову Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року по справі №521/17654/15-ц. Верховний Суд яскраво демонструє, що принцип справедливості кореспондує з принципом добросовісності.

Також, суд звертає увагу на Постанову Великої Палати Верховного Суду по справі №607/4316/17-ц від 25.03.2019. У вказаній Постанові суд застосував недискримінаційний підхід та принцип неупередженості (Рішення Конституційного Суду України в рішенні від 2 листопада 2004 р. № 15-рп/2004у), який також підлягає застосуванню судом у справі, що розглядається.

Свого часу, Верховний Суд застосував західну доктрину "Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав)", у вирішенні договірного спору, який тлумаченні умов договору (Постанови ВС по справам № № 753/11000/14-ц, № 910/16011/17).

Обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склалися.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» та частини четвертої статті 11 ГПК України чинної редакції суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хаджинастасіу проти Греції» національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кузнецов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України»), з якої випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, зокрема, відповідно до п. 58 Рішення ЄСПЛ по справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10 лютого 2010 року визначено, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року), більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (параграф 32 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Роуз Торія проти Іспанії», параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», параграф 32).

Зазначені тези знаходять своє підтвердження і у Постанові Верховного суду від 28 березня 2017 року по справі №800/527/16.

У пункті 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна із сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд вважає обсяг вмотивування судового рішення є достатнім для його прийняття.

Суд, також нагадує, що концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном».

Отже суд вказує, що викладені відповідачем твердження спростовують доводи позивача та встановлених судом обставин.

Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950р., Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від 17.07.1997р. ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950р. (далі - Конвенція) , Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Нормами ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 30.06.2006 визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Також, у цьому Рішенні зазначено, що відповідно до встановленого прецедентного права Суду втручання має підтримувати "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи. Ця свобода оцінювання, тим не менше, йде пліч-о-пліч з Європейським наглядом. Суд вважає, що державні органи неминуче вступають у численні договори приватноправової природи із звичайними громадянами у ході виконання своїх функцій.

З наведеного рішення Європейського суду з прав людини вбачається, що Європейський суд наголошує на необхідності з`ясування при вирішенні спорів, що доктрина ultra vires застосовується державою з урахування принципу пропорційності втручання держави у право приватної особи мирно володіти своїм майном. Констатуючи порушення ст. 1 Першого протоколу до вказаної Конвенції, Європейський суд з прав людини обґрунтував його тим, що орган державної влади при укладанні угоди, вважав себе компетентним на її укладання, при цьому національне законодавство не містило чітко вираженої заборони на укладання таких угод і укладання таких угод було звичайною практикою, а відтак особа приватного права мала всі підстави вважати, що орган державної влади діє в межах компетенції.

Пунктом 55-58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Україна - Тюмень проти України" від 22.02.2008 визначено, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням "справедливого балансу" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (також рішення у справі "Спорронґ та Льоннрот проти Швеції", від 23 вересня 1982 року, Sеrіеz А nо. 52, р. 26, § 69). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові статті 1 Першого протоколу, включно із другим реченням, яке необхідно розуміти в світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (рішення у справі "Прессоз Компанія Нав`єра та інші проти Бельгії", від 20 листопада 1995 року, Sеrіеz А nо. 332, р. 23, § 38). Держава користується широкою свободою розсуду як щодо вибору способу вжиття заходів, так і щодо встановлення того, чи виправдані наслідки вжиття таких заходів з огляду на загальний інтерес для досягнення мети закону, про який йдеться. Проте, Суд не може не скористатися своїм повноваженням щодо здійснення перевірки та повинен визначити, чи було дотримано необхідного балансу в спосіб, сумісний з правом заявника на "мирне володіння його майном" в розумінні першого речення статті 1 Першого протоколу (рішення у справі "Звольски та Звольська проти Республіки Чехія", N 46129/99, § 69, ЕСНК. 2002-ІХ).

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно ст. 129 ГПК України, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а отже на позивача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено "19" липня 2021 р.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області з урахуванням п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Учасники справи можуть одержати інформацію по справі зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/.

Суддя І.П. Жигалкін