ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" липня 2021 р. Справа№ 910/21061/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Андрієнка В.В.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Вабіс Україна"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 29.03.2021

у справі №910/21061/20 (суддя - Босий В.П.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Вабіс Україна"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Альвіс ЛТД"

про стягнення 97 436, 60 грн

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Вабіс Україна" (надалі - позивач, ТОВ "Вабіс Україна") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Альвіс ЛТД" (надалі - відповідач, ТОВ "Альвіс ЛТД") про стягнення 97 436, 60 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання з оплати поставленого товару за договором поставки №3 від 14.12.2017 (надалі - Договір).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.03.2021 у справі №910/21061/20 позовні вимоги задоволено частково.

Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 471, 20 грн та судовий збір у розмірі 10, 16 грн, а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 14, 50 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду ґрунтується на тому, що матеріалами справи підтверджена заборгованість відповідача перед позивачем згідно наявних видаткових накладних на суму 471, 20 грн.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач (скаржник) звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2021 у справі №910/21061/20 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в сумі 10 225, 00 грн, яка складається із 5 102, 00 грн витрат, понесених позивачем у суді першої інстанції та 5 153, 00 грн витрат, понесених позивачем у суді апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судове рішення прийняте при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також наявна невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Відтак, оскаржуване судове рішення у цій справі, ухвалене із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не було враховано того, що по видаткових накладних №88 від 13.02.2019, №443 від 27.06.2018, №1265 від 20.12.2018, №384 від 13,06.2019 у покупця ТОВ "Альвіс ЛТД" існувала заборгованість перед постачальником ТОВ "Вабіс-Україна", відтак наступні платежі спрямовувались на погашення заборгованості, тобто погашалися в першу чергу неоплачені видаткові накладні, а тоді поточні.

Згідно Акту взаєморозрахунків, станом на 10,12.2019 заборгованість відповідача перед позивачем за поставлені товари становила 135 602, 78 грн. Відповідачем підписано вищевказаний акт взаєморозрахунків, в зв`язку з чим останній підтвердив свою заборгованість перед позивачем в сумі 135 602, 78 грн за поставлені, але не оплачені товари.

При цьому, на думку скаржника судом першої інстанції не взято до уваги п.2.9 Договору поставки №3 від 14.12.2017, згідно якого постачальник має право самостійно визначати порядок і черговість зарахування оплачених покупцем сум у випадку заборгованості по інших платежах цього Договору.

Окрім того, скаржником у тексті апеляційної скарги викладено клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, обґрунтоване отриманням повного тексту оскаржуваного рішення засобами поштового зв`язку 06.04.2021, що унеможливило своєчасне звернення із апеляційною скаргою у законодавчо визначений строк.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.04.2021 апеляційну скаргу ТОВ "Вабіс Україна" передано на розгляд колегії суддів у складі: головуюча суддя (суддя-доповідач) - Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Андрієнко В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.05.2021 відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги ТОВ "Вабіс Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2021 у справі №910/21061/20 до надходження матеріалів даної справи до Північного апеляційного господарського суду, витребувано матеріали даної справи з Господарського суду міста Києва.

17.05.2021 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/21061/20 з Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.05.2021 клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження задоволено, поновлено скаржнику пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження судового рішення.

Відкрито апеляційне провадження у справі №910/21061/20 за апеляційною скаргою ТОВ "Вабіс Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2021.

Відповідно до ч. 3 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відповідності до ч. 13 ст. 8 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до п. п. 4, 5 ч. 3 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо.

З огляду на викладене, розгляд апеляційної скарги ТОВ "Вабіс Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2021 у справі №910/21061/20 вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Роз`яснено учасникам справи право та встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, заяв та клопотань до суду апеляційної інстанції.

Водночас зазначеною вище ухвалою, зупинено дію оскаржуваного рішення до винесення судом апеляційної інстанції судового акта за результатами розгляду цієї справи.

Відповідач у порядку ст. 263 Господарського процесуального кодексу України своїм правом не скористався, до Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу не подав.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, 14.12.2017 між ТОВ "Вабіс Україна" (постачальник) та ТОВ "Альвіс ЛТД" (покупець) був укладений договір поставки №3 (Договір), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується передати (поставити) покупцеві у порядку та строки, передбачені цим договором, дахові аксесуари (товар), у кількості та асортименті, як це зазначено в узгодженому постачальником замовленні покупця, а покупець зобов`язується прийняти товари та оплатити їх у порядку та на умова, передбачених цим договором.

Пунктом 2.4 Договору передбачено, що оплата за товари здійснюється покупцем шляхом попередньої оплати 100% ціни товарів на підставі рахунку-фактури, який виставляється постачальником на кожну замовлену партію товару.

Згідно з п. 2.5 Договору за умови виконання покупцем в повному обсязі платіжних та позикових зобов`язань за іншими договорами та угодами, укладеними між сторонами та при належному виконанні покупцем умов розрахунків за цим договором, розрахунки за поставлені товари можуть здійснюватися на умовах відстрочення платежу, про що сторонами укладається додаткова угода за формою, наведеною в додатку №1, який є невід`ємною частиною договору.

Пунктом 2 додатку №1 до Договору (додаткова угода про умови платежів №1) сторони погодили, що оплата покупцем за будь-яку партію товарів, поставлену покупцю після набрання чинності цією угодою, як це передбачено п. 2.6 договору, може бути відстрочена постачальником на зазначених нижче загальних чи спеціальних умовах.

Відповідно до п. 3 вказаного додатку платіж повинен бути здійснений протягом 90 календарних днів рахуючи з дати поставки відповідної партії зі складу постачальника, однак у будь-якому випадку за умови, що загальна сума кредиторської заборгованості покупця за цим договором та іншими договорами і угодами, укладеними між сторонами, що накопичилася на момент оплати чергової партії товару, не буде перевищувати 300 000, 00 грн.

Позивач звертаючись до господарського суду вказує, що на підставі видаткових накладних №153 від 27.03.2019, №261 від 03.05.2019, №336 від 30.05.2019, №384 від 13.06.2019, №411 від 21.06.2019, №440 від 01.07.2019, №455 від 04.07.2019, №496 від 18.07.2019, №497 від 18.07.2019, №522 від 26.07.2019, №531 від 30.07.2019, №621 від 02.09.2019, №694 від 10.09.2019, №796 від 03.10.2019, №800 від 07.10.2019, №823 від 11.10.2019, №838 від 15.10.2019 на користь відповідача була здійснена поставка товару на загальну суму 180 321, 31 грн.

Відповідач грошове зобов`язання з оплати поставленого товару виконав не в повному обсязі, внаслідок чого у останнього утворилася заборгованість на загальну суму 97 436, 60 грн, яку позивач просить стягнути в судовому порядку.

Суд першої інстанції враховуючи положення норм чинного законодавства України, приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини справи, керуючись принципами розумності та справедливості, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення заявлених позовних вимог у даній справі.

Здійснивши перевірку правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає правомірними висновки суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для часткового задоволення заявлених позовних вимог, а твердження скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Як правильно визначено судом першої інстанції, укладений сторонами договір є договором поставки, відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України).

Вказаний Договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст.ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України, і згідно ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно із ст. 715 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 180 321, 31 грн, що підтверджується підписаними сторонами видатковими накладним №153 від 27.03.2019, №261 від 03.05.2019, №336 від 30.05.2019, №384 від 13.06.2019, №411 від 21.06.2019, №440 від 01.07.2019, №455 від 04.07.2019, №496 від 18.07.2019, №497 від 18.07.2019, №522 від 26.07.2019, №531 від 30.07.2019, №621 від 02.09.2019, №694 від 10.09.2019, №796 від 03.10.2019, №800 від 07.10.2019, №823 від 11.10.2019, №838 від 15.10.2019.

Також позивачем долучено до матеріалів справи акт звірки взаємних розрахунків станом за 2019 рік, підписаний представниками сторін, згідно якого заборгованість ТОВ "Альвіс ЛТД" перед позивачем станом на 31.12.2019 становить 135 602, 78 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Позивач вказує, що відповідачем частково було сплачено суму заборгованості у розмірі 38 166, 18 грн, на підтвердження чого надано платіжні доручення №958 від 14.07.2020, №976 від 31.07.2020, №983 від 31.07.2020 та №1051 від 06.10.2020.

В той же час, відповідач проти заявленої до стягнення суми заборгованості заперечував та надав до матеріалів справи докази оплати поставленого товару за видатковими накладними.

Відповідно до частини першої статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Правила доказування у господарському процесі визначені у статті 74 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до частин першої, другої та третьої якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Принцип належності доказів полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Слід зазначити, що правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Питання про прийняття доказів спершу повинно вирішуватися під час їх представлення суду. Однак остаточно може з`ясуватися неналежність доказу і на подальших стадіях, під час їх оцінки судом, аж до проголошення рішення.

Мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого - виключення зайвих доказів. З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини.

Належність доказів - це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об`єктивного зв`язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об`єктом судового пізнання.

Традиційно правило допустимості доказів у процесуальному праві розумілось як певне, встановлене законом обмеження у використанні доказів у процесі вирішення конкретних справ, що є наслідком наявності письмових форм фіксації правових дій та їх наслідків.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Шабельник проти України" (заява N 16404/03) від 19.02.2009 зазначається, що хоча стаття 6 гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством (рішення у справі "Шенк проти Швейцарії" від 12.07.1988, та у справі "Тейшейра ді Кастру проти Португалії" від 09.06.1998).

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.

Отже, допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Відповідно зазначених правил доказування у господарському процесі у спірних правовідносинах, в яких позивач посилається на нездійснення відповідачем повної оплати поставленого йому позивачем товару у спірний період, відповідач має довести шляхом надання належних та допустимих доказів факт здійснення повної оплати ним цього товару відповідно до умов договору.

На підтвердження обставин оплати поставленого товару, відповідачем до відзиву на позовну заяву долучено наступні платіжні доручення: №425 від 27.03.2019, №461 від 06.05.2019, №496 від 12.06.2019, №529 від 10.07.2019, №530 від 10.07.2019, №531 від 10.07.2019, №571 від 31.07.2019, №654 від 27.09.2019, №567 від 31.07.2019, №568 від 31.07.2019, №763 від 10.12.2019, №715 від 12.11.2019, №717 від 12.11.2019, №665 від 11.10.2019 та №667 від 16.10.2019.

Відповідно до ст.ст. 76-77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Дослідивши надані сторонами докази, судом першої інстанції правомірно встановлено факт повної оплати відповідачем поставленої позивачем продукції за наступними видатковими накладними: №153 від 27.03.2019 на суму 25 036, 10 грн - платіжним дорученням №425 від 27.03.2019; №261 від 03.05.2019 на суму 26 495, 70 грн - платіжним дорученням №461 від 06.05.2019; №336 від 30.05.2019 на суму 7 714, 88 грн. - платіжним дорученням №496 від 12.06.2019; №411 від 21.06.2019 на суму 1 119, 70 грн - платіжним дорученням №529 від 10.07.2019; №440 від 01.07.2019 на суму 4 064, 26 грн - платіжним дорученням №531 від 10.07.2019; №455 від 04.07.2019 на суму 1 010, 16 грн - платіжним дорученням №530 від 10.07.2019; №496 від 18.07.2019 на суму 42 512, 76 грн - платіжними дорученнями №571 від 31.07.2019 та №654 від 27.09.2019; №497 від 18.07.2019 на суму 9 160, 99 грн - платіжним дорученням №567 від 31.07.2019; №522 від 26.07.2019 на суму 1 083, 36 грн - платіжним дорученням №568 від 31.07.2019; №531 від 30.07.2019 на суму 7 488, 96 грн - платіжним дорученням №763 від 10.12.2019; №796 від 03.10.2019 на суму 6 532, 20 грн - платіжним дорученням №717 від 12.11.2019; №800 від 07.10.2019 на суму 2 455, 68 грн - платіжним дорученням №715 від 12.11.2019; №823 від 11.10.2019 на суму 2 826,4 грн - платіжним дорученням №665 від 11.11.2019; №838 від 15.10.2019 на суму 3 803, 04 грн - платіжним дорученням №667 від 16.10.2019.

З урахуванням викладеного, неоплаченими в даному випадку видатковими накладними є №384 від 13.06.2019, №621 від 02.09.2019 та №694 від 10.09.2019 на загальну суму 38 637, 38 грн.

Крім того, самим позивачем до матеріалів справи надані платіжні доручення №958 від 14.07.2020, №976 від 31.07.2020, №983 від 31.07.2020 та №1051 від 06.10.2020, якими позивач підтверджує факт надходження від відповідача часткової оплати поставленого товару на суму 38 166, 18 грн.

За таких обставин, враховуючи приписи ГПК України щодо доказів та доказування, заборгованість відповідача перед позивачем згідно наявних в матеріалах справи видаткових накладних підтверджується на суму 471, 20 грн.

Наданий позивачем акт звірки взаєморозрахунків станом на 31.12.2019 критично приймається судом апеляційної інстанції в якості належного та допустимого доказу, з огляду на наступне.

Відповідно до визначень термінів, що містяться у статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Згідно з частинами першою та другою статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Підпунктом 2.1. пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995, визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що акт звірки розрахунків є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтери підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій, відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом у справі, не доводить факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, не є доказом оплати товару, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 18.02.2021 у справі №904/3242/18.

Зокрема, у вказаному акті відображено початкове сальдо у розмірі 141 570, 62 грн, яке начебто мало підтверджувати існування у відповідача боргу перед позивачем на зазначену суму.

Проте суд відзначає, що позивач не надав доказів наявності у відповідача перед ним заборгованості з оплати товару, поставленого до спірного періоду (2019 рік), тобто не надав доказів на підтвердження початкового сальдо (до спірного періоду) та його оплати відповідачем, не довів на підставі чого частину проведеної відповідачем оплати він відніс в погашення заборгованості, що утворилася до спірного періоду, а не зарахував в рахунок погашення спірної заборгованості.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов`язання по сплаті на користь позивача 471, 20 грн на підставі Договору.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідачем обставин, з якими чинне законодавство пов`язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання, не наведено.

Враховуючи вищевикладене, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог та стягнення з ТОВ "Вабіс Україна" на користь ТОВ "Альвіс ЛТД" заборгованості у розмірі 471, 20 грн, відповідно в іншій частині в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з огляду на їх недоведеність.

Щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України закріплено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 названого Закону).

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ст. 16 Господарського процесуального кодексу України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу).

З матеріалів справи вбачається, що 15.11.2019 між позивачем та адвокатом Сєргєєвою О.І. був укладений договір про надання правової допомоги №36/19, за умовами якого адвокат зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги клієнту на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Адвокатом було виставлено рахунок на оплату за надану правову допомогу з підготовлення позовної заяви у даній справі №2 від 03.12.2020 на суму 3 000, 00 грн, який був оплачений позивачем згідно платіжного доручення №926 від 03.12.2020.

Відтак, позивачем належними та достатніми доказами доведено розмір витрат на правничу допомогу у справі №910/21061/20 та заявлена до стягнення сума витрат на правничу допомогу, враховуючи ціну позову, є співмірною.

Судом враховано, що ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За наведених обставин, відповідачем надано належні докази у підтвердження понесення ним витрат на професійну правничу допомогу адвоката у даній справі у розмірі 3 000,00 грн, які є співрозмірними зі складністю справи. Позивач клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу не заявляв, співмірність витрат на правничу допомогу не спростовував.

При цьому, встановивши обставини, викладені у ч. 5 ст. 129 та ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, а також приймаючи до уваги наслідки вирішення даної справи, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про необхідність покладення на відповідача витрат позивача на оплату послуг адвоката пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме в розмірі 14, 50 грн.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду про наявність правових підстав для часткового задоволення заявлених позовних вимог відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах. Доводи апеляційної скарги не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Зазначена правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.02.2018 у справі №910/947/17.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2021 у справі №910/21061/20 прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга ТОВ "Вабіс Україна"- без задоволення.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, з огляду на відмову в задоволенні апеляційної скарги, на підставі статті 129 ГПК України, покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 267-271, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вабіс Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2021 у справі №910/21061/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2021 у справі №910/21061/20 залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю "Вабіс Україна".

4. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2021 у справі №910/21061/20, зупинену ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.05.2021.

5. Матеріали справи №910/21061/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та право касаційного оскарження до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги, визначені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено - 16.07.2021.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

В.В.Андрієнко