ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2021 року

м. Київ

Справа № 911/2797/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кондратова І.Д. - головуючий, судді - Кібенко О.Р., Стратієнко Л.В.,

за участю секретаря судового засідання Коровай Л.В.,

представника позивача - адвоката Друченко А.Ю.;

представника відповідача 1 - адвоката ОСОБА_8.

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Господарського суду Київської області

(суддя Колесник Р.М.)

від 28.12.2020

та постанову Північного апеляційного господарського суду

(головуючий - Пономаренко Є.Ю., судді - Дідиченко М.А., Шапран В.В.)

від 22.03.2021

у справі за позовом ОСОБА_1

до 1. ОСОБА_2 , 2. ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Регіональні ресурси"

про визнання недійсним договору та акта приймання-передачі частки у статутному капіталі.

Короткий зміст позовних вимог та заперечень

1. У вересні 2020 року ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1 , позивач) звернулася до Господарського суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 (надалі - ОСОБА_2 , відповідач -1) та ОСОБА_3 (надалі - ОСОБА_3 , відповідач -2) про визнання недійсним договору у статутному капіталі ТОВ "Регіональні ресурси" у розмірі 12,5%, що укладений 18.08.2020 між відповідачами, та акта приймання-передачі цієї частки від 18.08.2020.

2. Позовну заяву мотивовано тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 05.05.2020, укладеного з ОСОБА_3 , вона є власником 100 % статутного капіталу.

3. Позивачка посилається на те, що оспорюваний договір 18.08.2020 є недійсним відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України, оскільки на момент його укладення ОСОБА_3 вже не була власником частки у статутному капіталі ТОВ "Регіональні ресурси", а отже не мала права її відчужувати.

4. ОСОБА_2 проти позову заперечував, посилаючись на недоведеність та необґрунтованість позовних вимог. Відповідач - 1 зауважив, що акт приймання -передачі 100 % частки статутного капіталу ТОВ "Регіональні ресурси", складений на виконання договору від 05.05.2020, у матеріалах справи відсутній. Натомість, 18.08.2020 позивачка уклала новий договір частки у статутному капіталі ТОВ "Регіональні ресурси" у розмірі 50%. У цей же день були проведені загальні збори учасників товариства за участі позивачки, на яких було прийнято рішення про вихід ОСОБА_3 зі складу учасників, включення до складу учасників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та перерозподіл часток.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

5. 05.05.2020 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_3 зобов`язується передати у власність ОСОБА_1 свою частку у статутному капіталі ТОВ "Регіональні ресурси", що становить 100% статутного капіталу, номінальною вартістю 33200 грн.

6. У пункті 3.1 цього договору сторони погодили, що право власності на частку, яка є предметом договору, у відповідності до його умов, переходить від продавця до покупця після підписання акту приймання-передачі частки.

7. Позивачка не долучила до матеріалів справи відповідній доказ.

8. На підтвердження обставин підписання акту приймання-передачі частки була надана довідка приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Авласовича О.О. від 21.09.2020, в якій приватний нотаріус зазначив, що 05.05.2020 ним засвідчувалася справжність підписів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на трьох примірниках акту приймання-передачі частки в статутному капіталі ТОВ "Регіональні ресурси", номінальною вартістю 33200 гривень, розмір частки, що відчужується: 100% статутного капіталу, у відповідності з договором купівлі-продажу частки від 05.05.2020. Окрім того, такі обставини доводилися заявою свідка ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

9. Зміни щодо набуття ОСОБА_1 права на частку в статутному капіталі ТОВ "Регіональні ресурси" не було внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (надалі - ЄДР).

10. 18.08.2020 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_3 зобов`язується передати у власність ОСОБА_2 свою частку у статутному капіталі ТОВ "Регіональні ресурси", що становить 12,5%, номінальною вартістю 4150,00 грн, а також на його виконання був підписаний акт приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ "Регіональні ресурси", справжність підписів на якому було засвідчено Шевченко Д.Г. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу.

11. У цей же день між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був підписаний акт приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ "Регіональні ресурси", згідно з яким, у зв`язку з укладанням 18.08.2020 договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ "Регіональні ресурси" ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_1 прийняла частку у статутному капіталі ТОВ "Регіональні ресурси" у розмірі 50%, яка в грошовому еквіваленті складає 16600,00 грн. Справжність підписів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на акті засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г.

12. Згідно з рішенням єдиного учасника ТОВ "Регіональні ресурси" від 18.08.2020 ОСОБА_3 за участю запрошених ОСОБА_2 , ОСОБА_8. , ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , у зв`язку з продажем ОСОБА_3 своєї частки на користь зазначених осіб до складу учасників ТОВ "Регіональні ресурси" було включено ОСОБА_1 з часткою 50%, ОСОБА_2 з часткою 12,5%, ОСОБА_8. з часткою 12,5% та ОСОБА_7 з часткою 25%. А ОСОБА_3 була виключена зі складу учасників товариства у зв`язку з продажем всієї своєї частки.

13. Це рішення було підписано усіма присутніми, в тому числі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , справжність підписів яких на цьому рішенні була засвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г.

14. Станом на час відкриття провадження у справі в ЄДР містилися відомості про наступний склад учасників ТОВ "Регіональні ресурси" та розмір їх часток: ОСОБА_1 - з часткою у розмірі 50%; ОСОБА_7 з часткою 25%; ОСОБА_8. з часткою 12,5% та ОСОБА_2 з часткою 12,5%.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

15. 28.12.2020 Господарський суд Київської області ухвалив рішення про відмову у задоволенні позову.

16. Суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не довела належними та допустимим доказами набуття права власності на частку у розмірі 100 % у статутному капіталі ТОВ "Регіональні ресурси", оскільки перехід права власності на частку в статутному капіталі пов`язаний із підписанням акту приймання-передачі частки, який в матеріалах справи відсутній. Такі обставини не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, тому довідка приватного нотаріуса та заява свідка були відхилені.

17. Суд першої інстанції також зробив висновок, що укладення 18.08.2020 нового правочину щодо набуття позивачкою права власності на 50% статутного капіталу ТОВ "Регіональні ресурси" є погодженою сторонами відмовою від договору, вчиненого 05.05.2020, який фактично реалізовано не було.

18. Суд відхилив пояснення позивачки в заяві свідка про те, що вчинення 18.08.2020 нового договору стало наслідком введення її в оману юристами, що супроводжували зазначену угоду, з огляду на суперечливу поведінку самої позивачки, яка підписуючи правочини 18.08.2020 про набуття права на частку, не могла не розуміти, що стає учасником товариства із часткою, меншою за ту, що була визначена раніше, та що окрім неї, учасниками товариства стають і інші особи, які підписували, зокрема, рішення від 18.08.2020 про визначення нового складу учасників, що у разі приналежності їй 100% статутного капіталу взагалі виключалося.

19. Північний апеляційний господарський суд погодився з такими висновками суду першої інстанції та 22.03.2021 ухвалив постанову, якою рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та підстава (підстави) відкриття касаційного провадження. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, та викладені у відзиві на касаційну скаргу.

20. 16.04.2021 ОСОБА_1 звернулася з касаційною скаргою, в якій просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

21. На виконання вимог пункту 5 частини 2 статті 290 ГПК України, скаржник визначає підставами касаційного оскарження судових рішень:

- пункт 1 частини 2 статті 287 ГПК України, а саме: неправильне застосування статей 203, 215, 328, 334, 658 ЦК України, без урахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 16.07.2019 у справі № 911/1936/18;

- пункт 3 частини 2 статті 287 ГПК України, а саме: неправильне застосування статті 214 ЦК України, за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування цієї норми права у подібних правовідносинах, зокрема, щодо визначення способу реалізації права на відмову від договору.

22. У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_2 просить судові рішення залишити без змін, а скаргу - без задоволення. Відповідач -1 наполягає, що позивач належними доказами не довів стверджуванні ним обставини, і його твердження суперечать подальшій поведінці, що правильно було встановлено судами.

23. Відповідач - 1 вважає, що постанова Верховного Суду від 16.07.2019 у справі № 911/1936/18, на яку посилається позивач, не може бути застосована, оскільки у справі № 911/1936/18, на відміну від справи, що переглядається, були надані докази переходу права власності.

24. Інші учасники справи відзиви не надали.

Позиція Верховного Суду

25. Верховний Суд заслухав суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевірив в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи, та дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

25. Відповідно до частини 1 статті 21 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі товариства оплатно або безоплатно іншим учасникам товариства або третім особам.

26. Право на частку в статутному капіталі є майновим та відповідно до статті 190 ЦК України є різновидом майна. Тобто частка в статутному капіталі товариства може бути об`єктом права власності.

27. Згідно з частиною 1 статті 328, частиною 1 статті 334 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

28. Отже, укладення правочину з відчуження частки у статутному капіталі є правовою підставою набуття права власності на частку. Водночас момент набуття такого права за загальним правилом визначається моментом передання майна. Інше може бути встановлено договором або законом.

29. Зокрема, у даному випадку відповідно до умов договору від 05.05.2020 сторони погодили, що момент набуття права власності пов`язаний із підписанням акту приймання-передачі частки.

30. Відповідно до підпункту "г" пункту 1 частини 5 статті 17, Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" акт приймання-передачі частки (частини частки) у статутному капіталі товариства, справжність підписів на якому засвідчується нотаріально з обов`язковим використанням спеціальних бланків нотаріальних документі, є одним із документів, на підставі якого здійснюється державна реєстрації змін до відомостей про розміри часток у статутному капіталі чи склад учасників товариства з обмеженою відповідальністю.

31. Встановивши, що позивачка не надала належні та допустимі докази підписання сторонами такого акту на виконання умов договору від 05.05.2020, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що в такому випадку позивачка не довела набуття права власності на частку у статутному капіталі у розмірі 100 % та порушення своїх прав або інтересів, у зв`язку із чим у позові слід відмовити.

32. Окрім того, Верховний Суд зауважує, що відповідно до частини 3 статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

33. У справі, яка переглядається, позивачка не є стороною оспорюваного правочину. Заінтересовані особи, які не є сторонами оспорюваного правочину, але вважають, що їх права порушено ним, також можуть звертатися до суду в порядку, встановленому процесуальним законом.

34. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18)). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18). Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

35. Позивач обрав способом захисту своїх прав визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі. Такі позовні вимоги не відповідають належним та ефективним способам захисту, оскільки їх задоволення не може бути підставою для внесення змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

36. Водночас, відповідно до положень глави 29 ЦК України захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий лише шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка володіє цим майном, (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

37. Саме таке судове рішення, що набрало законної сили, про стягнення (витребування з володіння) з відповідача частки (частини частки) у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю є підставою для внесення відповідних змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (підпункт "е" пункту 3 частини п`ятої статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань").

38. Отже, оскільки позивачем не доведено наявності у нього права на частку у статутному капіталі товариства, а заявлена позовна вимога взагалі не відповідає ефективному способу захисту прав та інтересів у цих правовідносинах, і у будь-якому разі не могла бути задоволена, Верховний Суд вважає, що у даному випадку відсутні підстави для надання висновку щодо застосування статті 214 ЦК України в частині визначення способу реалізації особою права на відмову від договору.

39. Щодо підстави касаційного оскарження, яка передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, Верховний Суд зазначає таке.

40. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

41. Відповідно до положень цієї норми, касаційний перегляд з указаних підстав може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

42. Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

43. Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

44. Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 № 910/17999/16 ; пункт 38 постанови від 25.04.2018 № 925/3/7, пункт 40 постанови від 25.04.2018 № 910/24257/16).

45. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц; пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).

46. Верховний Суд, проаналізувавши зміст судових рішень, фактичні обставини справи, суть спору у справі № 911/1936/19, та правові висновки, викладені Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 16.07.2019 у справі № 911/1936/18, вважає, що відсутні підстави для врахування правової позиції, викладеної у вказаній постанові Верховного Суду, оскільки правовідносини та предмети спорів у цій справі та у справі, що розглядається, не є подібними.

47. У справі № 911/1936/18 Верховним Судом досліджувалось питання недійсності, зокрема, договору дарування частки у статутному капіталі від 07.08.2018 з огляду на обставини попереднього відчуження цієї частки на підставі іншого договору - купівлі - продажу №447 від 12.04.2018. При цьому, у цій справі Верховний Суд виходив з того, що позивач набув право власності на частку у статутному капіталі на підставі договору купівлі-продажу, у пункті 3.1 якого було погоджено, що з моменту укладення цього договору покупець набуває усіх прав учасника товариства, відповідно до чинного законодавства України та установчих документів.

48. Як вже зазначалось у цій постанові, момент набуття права власності на частку за загальним правилом визначається моментом передання, проте інше може бути встановлено договором.

49. У даному випадку умови договору купівлі - продажу частки у справі № 911/1936/18 та у справі, що переглядається, є різними, що й впливає на висновок щодо застосування норм статей 328, 334, 655 ЦК України у подібних правовідносинах.

50. Окрім того, Верховний Суд враховує, що за практикою Великої Палати Верховного Суду у разі, коли вона відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати), згідно з частиною шостою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц (пункт 88), від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (пункт 93), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 27.3), від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17 (пункт 43)).

51. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наполягала, що у статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", норми якого є спеціальними для зазначених товариств, міститься вичерпний перелік підстав для державної реєстрації змін до відомостей про розмір статутного капіталу, розміри часток у статутному капіталі чи склад учасників товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю та спеціальні способи захисту порушеного права або інтересу (див. пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19); від 17 грудня 2019 року у справі № 927/97/19 (провадження № 12-133гс19); пункт 7.62 постанови від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/19 (провадження № 12-145гс19); пункт 44 постанови від 03 листопада 2020 року у справі № 922/88/20 (провадження № 12-59гс20).

52. Тому колегія суддів касаційного суду вважає, що взагалі відсутні підстави як для врахування, так і для відступу від висновків Верховного Суду, викладених в постанові Верховного Суду постанові від 16.07.2019 у справі № 911/1936/18, які не є актуальними, зважаючи на сформовану практику Великої Палати Верховного Суду у подібних правовідносинах.

53. Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

54. Зважаючи на те, що підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 у цій частині частині.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

55. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

56. Згідно зі статтею 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

57. Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах наведених у касаційній скарзі вимог та доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про відсутність підстав для їх зміни чи скасування, тому касаційну скаргу залишає без задоволення, а судові рішення - без змін.

58. Водночас, оскільки після відкриття касаційного провадження підстава для касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження, і судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження в частині підстав, передбачених цим пунктом.

Розподіл судових витрат

59. З огляду на те, що касаційна скарга залишається без задоволення, витрати зі сплати судового збору покладаються на скаржника згідно зі статтею 129 ГПК України.

Керуючись пунктом 5 статті 296. статтями 300, 301, пунктом 1 частини 1 статті 308, статтями 309, 314, 315 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Закрити касаційне провадження у справі № 911/2797/20 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Київської області від 28.12.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.03.2021, відкрите на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

2. Касаційну скаргу ОСОБА_1 в частині підстави, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення.

3. Рішення Господарського суду Київської області від 28.12.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.03.2021 у справі № 911/2797/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. Кондратова

Судді О. Кібенко

Л. Стратієнко