РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.06.2021Справа № 910/20577/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., при секретарі судового засідання Стеренчук М.О., розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергія-Новий Розділ" вул. Грушевського, 37, м. Новий Розділ, Миколаївський район, Львівська область, 81652

до Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів вул. Грінченка, 1, м. Київ, 01001,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Нафтогаз Тепло" (04116, місто Київ, ВУЛИЦЯ ШОЛУДЕНКА, будинок 1)

про визнання договорів недійсними

Представники учасників справи:

Від позивача: Руденко С.О.

Від відповідача: Мартьола Д.С.

Від третьої особи: Кравець В.Я.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Енергія-Новий Розділ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів про визнання недійсними:

- договору про управління майном (активами) від 19.11.2019 року, який укладений між Національним агентством України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів та Товариством з обмеженою відповідальністю "Нафтогаз Тепло" (), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М. та зареєстрований за № 5180, про управління майном Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергія-Новий Розділ" як єдиним майновим комплексом;

- договору про управління майном (активами) від 11.02.2020 року, який укладений між Національним агентством України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів та Товариством з обмеженою відповідальністю "Нафтогаз Тепло" (), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М. та зареєстрований за № 430, про управління майном Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергія-Новий Розділ" як єдиним майновим комплексом.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається, зокрема, на те, що відповідач провів публічну закупівлю (конкурс) без проведення конкурсу за переговорною процедурою; управитель не відповідав кваліфікаційним критеріям, що свідчить про порушення приписів ч. 2 ст. 16, абз. 1 ч. 2 ст. 21 Закону України "Про публічні закупівлі" та є підставою для визнання вказаних договорів управління недійсними в судовому порядку на підставі ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.01.2021 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Через відділ діловодства суду від позивача на виконання вимог ухвали суду від 11.01.2021 року надійшла заява б/н від 11.01.2021 року про усунення недоліків позовної заяви та 18.01.2021 року заява б/н від 18.01.2021 року про усунення недоліків позовної заяви (додатково), розглянувши які суд встановив, що недоліки позовної заяви, які зумовили залишення її без руху, позивачем усунено.

Окрім цього засобами електронного зв`язку від позивача 18.01.2021 року надійшла заява б/н від 18.01.2021 року, зміст якої є аналогічним змісту заяви б/н від 18.01.2021 року, поданої через канцелярію суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.01.2021 року, за результатами розгляду заяви позивача про усунення недоліків позовної заяви, останню прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/20577/20, приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом на підставі частини 3 статті 12 Господарського процесуального кодексу України постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 03.03.2021, а також залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Нафтогаз Тепло".

У судовому засіданні 03.03.2021 протокольно оголошено перерву на 31.03.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.03.2021 враховуючи те, що судом остаточно з`ясований предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників справи, визначені обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази, вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі № 910/20577/20 та початок розгляду справи по суті, судове засідання призначено на 06.05.2021 року.

У зв`язку з перебування судді Селівона А.М. у відпустці, розгляд справи, призначений на 06.05.2021 року не відбувся.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.04.2021 судове засідання у справі призначено на 20.05.2021 року.

У судовому засіданні 20.05.2021 року судом протокольно оголошувалась перерва на 10.06.2021 року.

Судом доведено до відома сторін, що до початку судового засідання 03.03.2021 року від відповідача надійшов відзив № 1517/7.2.6-22-21/7 від 11.02.2021 на позовну заяву, в якому останній заперечує проти позовних вимог, посилаючись на здійснення вибору управителя майном шляхом переговорної процедури на підставі п. 3 ч. 2 ст. 35 Закону України «Про публічні закупівлі» з метою недопущення зриву початку опалювального сезону та попередження настання надзвичайної ситуації, а також той факт, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.09.2020 року у справі № 640/8916/20, залишеним без змін апеляційної інстанцією, відмовлено ТОВ «Енергія - Новий Розділ» в задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування рішення Тендерного комітету АРМА про обрання ТОВ «Нафтогаз Тепло» управителем арештованого майна позивача. Додатково відповідач наголошує на відповідності управителя майна ТОВ «Нафтогаз Тепло» кваліфікаційним критеріям встановленим ч. 2 ст. 16 Закону України «Про публічні закупівлі». Відзив на позовну заяву разом з доказами направлення на адреси позивача та третьої особи долучений судом до матеріалів справи.

В судовому засіданні 03.03.2021 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогаз Тепло" (третя особа по справі) надійшли письмові пояснення до клопотання б/н від 31.03.2021, в яких викладено клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача Національне антикорупційне бюро України.

Позивачем 17.03.2021 через канцелярію суду подані заперечення б/н від 15.03.2021 на клопотання про залучення третьої особи на стороні відповідача, а також відповідь на відзив, в якій позивача не погоджується з доводами відповідача та зазначає про встановлення рішенням адміністративного суду порушення вимог п. 3 ч. 2 ст. 35 та ч. 2 ст. 16 Закону України «Про публічні закупівлі» під час обрання управителем майна ТОВ «Нафтогаз Тепло», на підставі чого дії відповідача АРМА визнано протиправними, та зазначає про преюдиціальне значення встановлених у адміністративній справі № 640/8916/20 обставин для даного спору, а отже оспорювані договори управління, на переконання позивача, укладені внаслідок вчинення відповідачем протиправних дій з обрання ТОВ «Нафтогаз Тепло» управителем ТЕЦ.

В свою чергу від відповідача 29.03.2021 через канцелярію суду надійшли заперечення на відповідь на відзив № 2503/7.2.6-22-21/7 від 24.03.2021, в яких АРМА наголошує на безпідставності позовних вимог позивача та зазначає, що переговорну процедуру, внаслідок якої обрано управителя Новороздільської ТЕЦ визначено Кабінетом Міністрів України шляхом видання розпорядження від 06.11.2019 № 1040-р, яке є обов`язковим для виконання відповідачем, документ, який фіксує факт обрання управителем майна позивача, а саме рішення Тендерного комітету не скасовано в судовому порядку та є чинним, а також зазначає, що визнання недійсними договорів управлінні майном від 19.11.2019 та від 11.02.2020 жодним чином права позивача не поновлять, оскільки ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 12.06.2018 у справі № 760/14541/18 про накладення арешту на майно позивача з подальшою передачею в управління АРМА не скасовано.

У судовому засіданні 31.03.2021 суд протокольною ухвалою відмовив у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогаз Тепло" про залучення до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Національного антикорупційного бюро України.

Також ТОВ «Нафтогаз Україна» 31.03.2021 подані пояснення щодо позову б/н від 31.03.2021, в яких третя особа просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, а також заяв та клопотань процесуального характеру, окрім наявних в матеріалах справи, від сторін на час розгляду справи та станом на 10.06.2021 до суду не надходило.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

З огляду на вищевикладене, суд здійснював розгляд справи на підставі наявних матеріалів.

В судові засідання з розгляду справи по суті 20.05.2021 та 10.06.2021 з`явились уповноважені представники позивача, відповідача та третьої особи.

У судових засіданнях 20.05.2021 та 10.06.2021 з розгляду справи по суті уповноважений представник позивача надав усні пояснення та відповіді на запитання суду, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Уповноважений представник відповідача в судових засіданнях 20.05.2021 та 10.06.2021 з розгляду справи по суті заперечив проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, відповів на питання суду та просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача у судових засіданнях з розгляду справи по суті 20.05.2021 та 10.06.2021 просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 240 ГПК України в судовому засіданні 10.06.2021 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши в судових засіданнях пояснення уповноважених представників сторін, третьої особи Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Енергія-Новий Розділ" є власником майнового комплексу Новороздільської теплоелектроцентралі (ТЕЦ), на якій виробляється теплова енергія для мешканців, підприємств, установ та організацій м. Новий Розділ Львівської області.

Згідно з ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 07.06.2018 у справі №760/14539/18 задоволено клопотання старшого детектива Національного бюро Другого відділу детективів Третього підрозділу детективів Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України Іванова О.В про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000243 від 22.06.2016; накладено арешт на майно, належне Товариству з обмеженою відповідальністю "Енергія-Новий Розділ" розташоване за адресою: Львівська область, м. Новий Розділ, як на єдиний майновий комплекс, у тому числі, але не виключно, на нерухоме майно, рухоме майно, технічне обладнання та устаткування, а також передано вказане майно Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (далі - Національне агентство або АРМА) в управління для реалізації або передачі в управління за договором на підставах, у порядку та на умовах, визначених ст.ст. 19, 21 Закону України "Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів".

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 06.11.2019 № 1040-р "Питання забезпечення сталого проходження опалювального періоду 2019/20 року в м. Новояворівську і Новому Роздолі Львівської області" з метою запобігання недопущення зриву початку опалювального сезону у містах Новоярівську та Новому Роздолі та виникнення надзвичайної ситуації техногенного характеру Кабінет Міністрів України погоджено пропозицію відповідача у справі і Львівської обласної державної адміністрації щодо вжиття невідкладних заходів стосовно зміни управителя майновими комплексами Новояворівської та Новороздільської теплоелектроцентралей, що забезпечить їх належне функціонування шляхом застосування процедури закупівлі, передбаченої статтею 35 Закону України "Про публічні закупівлі".

Тендерним комітетом відповідача 12.11.2019 прийняті рішення згідно з пунктом 3 частини 2 статті 35 Закону України "Про публічні закупівлі" затвердити проект кваліфікаційних критеріїв для потенційного управителя активами та у порядку переговорної процедури прийнято рішення про намір укласти з Товариством з обмеженою відповідальністю "Нафтогаз Тепло" договори управління майновим комплексом ТОВ «Енергія-Новий Розділ» як управителем арештованого майна позивача (замість Приватного підприємства "Гарант Енерго М"), що підтверджується протоколами від 12.11.2019 року № 292 та від 12.11.2019 року № 295, копії яких наявні в матеріалах справи.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За результатами прийнятих відповідачем рішень 19.11.2019 між Національним агентством України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (відповідач у справі, установник управління за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Нафтогаз Тепло" (управитель за договором, тертя особа у справі) укладено Договір управління майном (активами) (відносно частини арештованого майна, яке належить позивачу), який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М. та зареєстрований за № 5180 (далі - Договір управління № 5180).

Відповідно до п. 1.1 Договору № 5180 в порядку та на умовах, визначених цим договором, установник управління передає управителеві на строк, визначений у пункті 1.2 розділу 1 цього договору майно, належне Товариству з обмеженою відповідальністю «Енергія - Новий Розділ" () як єдиний майновий комплекс, у тому числі, але не виключно на нерухоме та рухоме майно, що визначене у пп.1.1.1 п.1.1 розділу 1 Договору (далі - активи) в управління, а управитель приймає в управління активи та зобов`язується за плату здійснювати від свого імені управління активами.

Також 11.02.2020 між Національним агентством України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (відповідач у справі, установник управління за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Нафтогаз Тепло" (управитель за договором, третя особа у справі) укладено Договір управління майном (активами) (щодо іншої частини арештованого майна), який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М. та зареєстрований за № 430 (далі - Договір управління № 430).

Відповідно до п. 1.1 Договору № 430 в порядку та на умовах, визначених цим договором, установник управління передає управителеві на строк, визначений у пункті 1.2 розділу 1 цього договору майно, належне Товариству з обмеженою відповідальністю «Енергія - Новий Розділ" () як єдиний майновий комплекс, у тому числі, але не виключно на нерухоме та рухоме майно, що визначене у пп.1.1.1 п.1.1 розділу 1 Договору (далі - активи) в управління, а управитель приймає в управління активи та зобов`язується за плату здійснювати від свого імені управління активами.

Пунктами 1.2 Договорів № 5180 та № 430 управління визначено, що строк управління активами: з дати підписання сторонами акту приймання - передачі активів в управління до дня надходження у письмовій формі повідомлення від установника управління про припинення цього договору у разі скасування арешту прийнятих в управління активів або їх конфіскації, спеціальної конфіскації, іншого судового рішення про їх стягнення в дохід держави; або до іншого строку у разі настання випадків, визначених у розділі 6 цього договору; або до 19.11.2022 року (включно) та до 10.02.2023 року (включно) відповідно.

Відповідно до п.п. 5.1, 5.2 Договорів управління № 5180 та № 430 управитель отримує плату (винагороду) за управління активами, що визначені у цьому договорі; розмір винагороди у зв`язку з управлінням активами визначається виключно у формі відсотків від прибутку отриманого від використання прийнятих в управління активів (доходи від управління).

Згідно з п.п. 5.5 Договорів управління № 5180 та № 430 щомісячний розмір винагороди управителя становить 25 відсотків від доходів від управління за вирахуванням податків та зборів, що підлягають сплаті управителем згідно з чинним законодавством.

Суд зазначає, що за приписами статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Договорами управління передбачено, що вони набирають чинності з моменту підписання уповноваженими представниками сторін та нотаріального посвідчення та діють до 19.11.2022 (включно) та 10.02.2023 (включно) (п.п. 6.1 Договорів управління).

Вказані Договори управління підписані уповноваженими представниками управителя та установника управління та засвідчені печатками сторін.

Судом встановлено, що укладені правочини за своїм змістом та правовою природою є договорами управління, які регулюються нормами глави 70 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 1029 ЦК України за договором управління майном одна сторона (установник управління) передає другій стороні (управителеві) на певний строк майно в управління, а друга сторона зобов`язується за плату здійснювати від свого імені управління цим майном в інтересах установника управління або вказаної ним особи (вигодонабувача).

Згідно з частиною першою статті 1030 ЦК України предметом договору управління майном можуть бути підприємство як єдиний майновий комплекс, нерухома річ, цінні папери, майнові права та інше майно.

Як унормовано приписами частин першої та шостої статті 1032 ЦК України установником управління є власник майна; у випадках, встановлених законом, установником управління може бути Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

Правові та організаційні засади функціонування Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, визначені Законом України "Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів" (далі - Закон).

Відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 1 Закону України "Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів" (у редакції чинній, станом на момент укладення договору управління від 19.11.2019) активи - це кошти, майно, майнові та інші права, на які може бути накладено або накладено арешт у кримінальному провадженні або які конфісковані за рішенням суду у кримінальному провадженні; управління активами - це діяльність із володіння, користування та/або розпорядження активами, тобто забезпечення збереження активів, на які накладено арешт у кримінальному провадженні, та їх економічної вартості або реалізація таких активів чи передача їх в управління відповідно до цього Закону, а також реалізація активів, конфіскованих у кримінальному провадженні.

Згідно з редакцією названого Закону, чинною станом на час укладення договору про управління від 11.02.2020, активи - це кошти, майно, майнові та інші права, на які може бути накладено або накладено арешт у кримінальному провадженні чи у справі про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави або які конфісковані за рішенням суду у кримінальному провадженні чи стягнені за рішенням суду в дохід держави внаслідок визнання їх необґрунтованими; управління активами - це діяльність із володіння, користування та/або розпорядження активами, тобто забезпечення збереження активів, на які накладено арешт у кримінальному провадженні чи у справі про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави, та їх економічної вартості або реалізація таких активів чи передача їх в управління відповідно до цього Закону, а також реалізація активів, конфіскованих у кримінальному провадженні чи стягнених за рішенням суду в дохід держави внаслідок визнання їх необґрунтованими.

Згідно з частиною 1 статті 2 названого Закону (у редакції, чинній станом на час укладення першого оспорюваного договору) Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері виявлення та розшуку активів, на які може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, та/або з управління активами, на які накладено арешт або які конфісковано у кримінальному провадженні.

Відповідно до нової редакції цієї статті Закону (чинна на час укладення другого оспорюваного правочину) Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері виявлення та розшуку активів, на які може бути накладено арешт у кримінальному провадженні чи у справі про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави, та/або з управління активами, на які накладено арешт у кримінальному провадженні чи у справі про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави або які конфісковано у кримінальному провадженні чи стягнено за рішенням суду в дохід держави внаслідок визнання їх необґрунтованими.

Як унормовано приписами пункту 4 частини 1 статті 9 цього Закону Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів виконує таку функцію, як організацію здійснення заходів, пов`язаних з проведенням оцінки, веденням обліку та управлінням активами.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 10 Закону Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів з метою виконання своїх функцій укладає цивільно-правові угоди з юридичними та фізичними особами з питань, пов`язаних з проведенням оцінки та управлінням активами, а також за погодженням з Міністерством юстиції України - щодо представництва інтересів України у закордонних юрисдикційних органах у справах, пов`язаних з поверненням активів, одержаних від корупційних та інших злочинів, в Україну.

При цьому відповідно до статті 14 Закону фінансове забезпечення Національного агентства здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. У Державному бюджеті України видатки на фінансування Національного агентства визначаються окремим рядком на рівні, що забезпечує належне виконання повноважень Національного агентства. Національне агентство є головним розпорядником коштів Державного бюджету України, що виділяються для його фінансування.

За приписами частини 1 статті 19 Закону Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів здійснює управління активами, на які накладено арешт у кримінальному провадженні, у тому числі як захід забезпечення позову - лише щодо позову, пред`явленого в інтересах держави, із встановленням заборони розпоряджатися та/або користуватися такими активами, сума або вартість яких дорівнює або перевищує 200 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня відповідного року. Зазначені активи приймаються в управління на підставі ухвали слідчого судді, суду чи згоди власника активів, копії яких надсилаються Національному агентству не пізніше наступного робочого дня після їх винесення (надання) з відповідним зверненням прокурора.

За змістом частин 1, 2, 3, 6 статті 21 Закону Управління рухомим та нерухомим майном, цінними паперами, майновими та іншими правами здійснюється Національним агентством шляхом реалізації відповідних активів або передачі їх в управління. Активи, зазначені у частині першій цієї статті, прийняті Національним агентством в управління, підлягають оцінці, яка здійснюється визначеними за результатами конкурсу суб`єктами оціночної діяльності, та передачі в управління визначеним за результатами конкурсу юридичним особам або фізичним особам - підприємцям у порядку, встановленому законодавством про державні (публічні) закупівлі. Управління активами здійснюється на підставі договору, укладеного відповідно до глави 70 Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Управління активами, зазначеними у частині першій цієї статті, здійснюється на умовах ефективності, а також збереження та збільшення їх вартості. Управитель має право на плату (винагороду), а також на відшкодування необхідних витрат, зроблених ним у зв`язку з управлінням активами, що відраховуються безпосередньо з доходів від використання прийнятих в управління активів. Управитель не має права відчужувати активи, прийняті ним в управління. Дія договору про управління активами припиняється у разі скасування арешту прийнятих в управління активів або їх конфіскації, спеціальної конфіскації, іншого судового рішення про їх стягнення в дохід держави. Ці та інші умови управління активами зазначаються в договорі між Національним агентством та управителем. Одержані від реалізації активів кошти зараховуються на депозитні рахунки Національного агентства.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону надходження від здійснюваного Національним агентством управління активами, а також кошти, одержані на підставі міжнародних угод щодо розподілу та повернення активів в Україну, перераховуються до державного бюджету.

Водночас правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад визначаються згідно із Законом України "Про публічні закупівлі", метою якого є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

Згідно зі статтею 3 вказаного Закону (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) закупівлі здійснюються за такими принципами: добросовісна конкуренція серед учасників; максимальна економія та ефективність; відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель; недискримінація учасників; об`єктивна та неупереджена оцінка тендерних пропозицій; запобігання корупційним діям та зловживанням.

Як унормовано приписами статті 12 Закону України "Про публічні закупівлі" (у вказаній редакції) закупівля може здійснюватися шляхом застосування однієї з таких процедур: відкриті торги; конкурентний діалог; переговорна процедура закупівлі.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 06.11.2019 № 1040-р "Питання забезпечення сталого проходження опалювального періоду 2019/20 року в м. Новояворівську і Новому Роздолі Львівської області" Кабінет Міністрів України погодився з пропозицією відповідача у справі і Львівської обласної державної адміністрації щодо вжиття невідкладних заходів стосовно зміни управителя майновими комплексами Новояворівської та Новороздільської теплоелектроцентралей, що забезпечить їх належне функціонування шляхом застосування процедури закупівлі, передбаченої статтею 35 Закону України "Про публічні закупівлі".

Зокрема, застосування такої процедури передбачало вчинення відповідачем заходів, визначених у статті 35 Закону України "Про публічні закупівлі", тобто: публікацію оголошення про проведення конкурентного діалогу, подання пропозицій, їх розкриття, розгляд, проведення переговорів, тощо.

В свою чергу публікація оголошення про проведення конкурентного діалогу, з визначенням, відповідно до вимог ч. 1 статті 35 інформації про відповідність учасника процедури закупівлі кваліфікаційним критеріям, вимогам, визначеним замовником у тендерній документації, та опис рішення про закупівлю, є логічною передумовою для отримання пропозицій та проведення переговорів.

Відповідно до частини 1 статті 35 Закону України "Про публічні закупівлі" переговорна процедура закупівлі - це процедура, що використовується замовником як виняток і відповідно до якої замовник укладає договір про закупівлю з учасником після проведення переговорів з одним або кількома учасниками.

Отже, вимоги ст. 35 Закону передбачають певну процедуру, яка має назву конкурентного діалогу, та передбачає чітко визначені дії, які належить вчинити замовнику.

Згідно частин 1 та 2 статті 16 вказаного Закону замовник вимагає від учасників подання ними документально підтвердженої інформації про їх відповідність кваліфікаційним критеріям. Замовник установлює один або декілька з таких кваліфікаційних критеріїв: наявність обладнання та матеріально-технічної бази; наявність працівників відповідної кваліфікації, які мають необхідні знання та досвід; наявність документально підтвердженого досвіду виконання аналогічного договору.

Як встановлено судом та зазначено позивачем в позовній заяві, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.09.2020 у справі № 640/8916/20, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.12.2020 року, адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергія-Новий Розділ" задоволено частково: визнано протиправними дії Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів щодо обрання Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогаз Тепло" управителем арештованого майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергія-Новий Розділ" та розміщення 15.11.2019 відповідного оголошення на власному сайті. У задоволенні решти позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Тендерного комітету Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів про обрання Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогаз Тепло" управителем арештованого майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергія-Новий Розділ" відмовлено.

При цьому під час розгляду адміністративної справи № 640/8916/20 судом встановлено, зокрема, що Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів мало дотримуватися принципів здійснення публічних закупівель, визначених Законом України "Про публічні закупівлі", тобто проводити конкурс серед претендентів на управління майном шляхом конкурентного діалогу. Такий конкурентний діалог має проводитися з декількома особами, а не з певним підприємством, визначеним до початку конкурентного діалогу.

Проте, як зазначено в рішенні адміністративного суду, Національним агентством України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів не надано жодних доказів на підтвердження доведення інформації про можливе укладення договору щодо майна позивача до осіб, яких теоретично могла б зацікавити така інформація. Всі надані документи свідчать про спілкування названим Агентством з державними органами та підприємствами акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", що не є доказом проведення конкурентного діалогу.

Водночас стосовно вимоги про визнання протиправним та скасування рішення Тендерного комітету Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів про обрання Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогаз Тепло" управителем арештованого майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергія-Новий Розділ", суд зазначив про відсутність підстав для її задоволення, оскільки таке рішення вже реалізоване шляхом укладення договору, а подальший захист прав позивача може здійснюватися шляхом оскарження укладеного договору в судах господарської юрисдикції. Скасування рішення Тендерного комітету жодних прав позивача не захистить.

Окрім цього суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду судового рішення першої інстанції у справі № 640/8916/20 додатково зазначив про відсутність доказів, які підтверджували б перевірку Тендерним комітетом відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогаз Тепло" на відповідність його кваліфікаційним вимогам, визначеним частиною 2 статті 16 Закону України "Про публічні закупівлі".

Таким чином рішеннями Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.04.2020 у справі № 640/8916/20, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.12.2020 встановлено, що дії Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів щодо обрання ТОВ «Нафтогаз Тепло» управителем арештованих активів позивача, без перевірки відповідності такої особи кваліфікаційним критеріям, встановленим ч. 2 ст. 16 Закону України «Про публічні закупівлі», та шляхом проведення переговорної процедури, є протиправними.

Частиною четвертою статті 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому, не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачі, відповідачі, треті особи, тощо.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Отже, фактичні обставини (в частині, що стосується протиправності проведення відповідачем переговорної процедури визначення управителя майна та обрання ТОВ «Нафтогаз Тепло» таким управителем) як такі, що в силу імперативних вимог статті 75 Господарського процесуального кодексу України мають преюдиціальне значення для даної справи, встановлені рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.09.2020 у справі № 640/8916/20, яке набрало законної сили, зокрема, обставини необґрунтованості та протиправності дій Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, щодо проведення переговорної процедури обрання управителем майна позивача за відсутності існування у м. Новояворівську і у м. Новий Розділ надзвичайної ситуації, яка б надавала таке право відповідачу, та протиправності обрання управителем майном позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз Тепло» за відсутності передбачених законом підстав для такого обрання.

З урахуванням викладеного, посилаючись на те, що оспорювані правочини - Договори управління № 5180 та № 430 укладені внаслідок вчинення відповідачем дій, які рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва у справі № 640/8916/20, яке має преюдиціальне значення для даної справи, визнані неправомірними та протиправними, а договори управління укладені з особою, обраною управителем без проведення конкурсу та яка (особа) обрана без її відповідності жодному з трьох кваліфікаційних критеріїв, визначених частиною другою статті 16 Закону України "Про публічні закупівлі", позивач звернувся до суду з позовними вимогами про визнання вказаних Договорів управління майном (активами) від 19.11.2019 року та від 11.02.2020 недійсними на підставі приписів статей 203, 215 Цивільного кодексу України.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Суд зазначає, що при виборі і застосуванні норм права до спірних відносин, суд відповідно до ч. 4. ст. 236 Господарського процесуального кодексу України враховує висновки, викладені в постановах Верховного Суду.

Поряд із цим з огляду на важливість єдності і передбачуваності судової практики як реалізації принципу верховенства права у вирішенні спорів судами суд окремо наголошує, що за умови відсутності правової норми, яка закріплює обов`язковість врахування судами правових позицій, викладених в постановах Верховного Суду України та Вищого господарського суду України, практика їх застосування кореспондується із вимогами чинного законодавства, згідно з яким виключно Верховний Суд може відступити від цих позицій.

Так, відповідно до п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (далі - Постанова № 11) загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

Згідно ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір (його частина) може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання) (його частини) необхідно встановити, що правочин (його частина) не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

При цьому, зміст правочину відповідно до ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Крім того, за приписами ч.1 ст. 207 Господарського кодексу господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї зі сторін або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю чи в частині.

Тобто, виходячи з наведених приписів позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсним договору в частині, зобов`язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

За змістом постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. (далі - Постанова № 9) відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до Постанови № 9 під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України.

Таким чином, відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами, зокрема, про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Так, в обґрунтування позовних вимог позивач з посиланням на преюдиціальні для справи № 910/20577/20 обставини, встановлені в адміністративній справі № 6440/8916/20, рішення в якій набрало законної сили, зазначає, що відповідач провів публічну закупівлю (конкурс) без проведення конкурсу, за переговорною процедурою, при цьому управитель не відповідав кваліфікаційним критеріям, що свідчить про порушення приписів ч. 2 ст. 16, абз. 1 ч. 2 ст. 21 Закону України "Про публічні закупівлі".

При цьому суд погоджується з доводами позивача та доходить висновку, що встановлені в адміністративній справі № 640/8916/20 обставини щодо непроведення відповідачем конкурентного діалогу серед претендентів на управління майном позивача, недоведення обставин здійснення Тендерним комітетом перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогаз Тепло" на відповідність його кваліфікаційним вимогам (критеріям), визначеним частиною 2 статті 16 Закону України "Про публічні закупівлі", у зв`язку з чим дії відповідача щодо обрання третьої особи управителем арештованого майна позивача та розміщення відповідного оголошення визнано протиправними у судовому порядку, мають преюдиціальне значення для справи, яка розглядається.

Також суд також вважає за необхідне зауважити, що, проводячи переговорну процедуру, Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів при здійсненні відбору повинно обирати управителем особу, яка відповідає мінімум одному з трьох кваліфікаційних критеріїв, встановлених ч. 2 ст. 16 Закону України «Про публічні закупівлі», а саме, щодо: наявності обладнання та матеріально-технічної бази; наявності працівників відповідної кваліфікації, які мають необхідні знання та досвід; наявності документально підтвердженого досвіду виконання аналогічного договору.

Абзацом 2 ч. 1 ст. 35 Закону України «Про публічні закупівлі» визначено, що замовник під час проведення переговорів вимагає від учасника подання ним підтвердженої документально інформації про відповідність учасника кваліфікаційним вимогам відповідно до статті 16 цього Закону.

Однак, як встановлено під час розгляду адміністративної справи, доказів, які б підтверджували перевірку ТОВ «Нафтогаз Тепло» відповідачем на відповідність його кваліфікаційним вимогам Національним агентством України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

Окремо суд наголошує на встановлених адміністративним судом обставинах відсутності надзвичайної ситуації як необхідної передумови для проведення переговорної процедури з метою ліквідації наслідків надзвичайної ситуації, а не для обрання управителя арештованих активів, як було вчинено відповідачем, позаяк наявність протоколу позачергового засідання обласної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій Львівської обласної державної адміністрації № 17 від 08.11.2019 підтверджує лише можливий ризик зриву опалювального сезону 2019-2020 років у м. Новояворівську і у м. Новий Розділ, а не наявність надзвичайної ситуації.

Таким чином суд приходить до висновку, що протиправність застосування Національним агентством України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів переговорної процедури при обранні ТОВ «Нафтогаз Тепло» управителем майна позивача свідчить відсутність у відповідача правомірних підстав для укладення з третьою особою ТОВ «Нафтогаз Тепло» оспорюваних правочинів щодо управління арештованим майном позивача.

Отже, оскільки мало місце недотримання Тендерним комітетом порядку перевірки на відповідність кваліфікаційним критеріям, визначеним частиною другою статті 16 Закону України "Про публічні закупівлі", Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогаз Тепло" як можливого управителя арештованим майном, крім того відповідачем було порушено процедуру у визначенні управителя майна позивача шляхом проведення переговорної процедури, що є преюдиціальними обставинами у цій справі, які не потребують доказування, за висновками суду у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів були відсутні правові підстави для визначення Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогаз Тепло" управителем арештованого майна позивача, та, відповідно, для укладення з останнім оспорюваних правочинів щодо управління майном (активами) позивача, що є підставою для визнання їх недійсними у судовому порядку як таких, що суперечать закону.

Щодо посилання третьої особи в письмових поясненнях на те, що зі змісту позовної заяви не вбачається за відновленням яких прав та інтересів звернувся позивач до суду та як саме задоволення позовних вимог призведе до їх відновлення, з огляду на наявність чинної ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 07.06.2018 у справі № 760/14539/18, згідно з якою накладено арешт на майно позивача як єдиний майновий комплекс, у тому числі, майновий комплекс Новороздільської ТЕЦ, суд, надаючи оцінку обраному позивачем способу захисту порушеного права та з урахуванням наведеного ним мотивування зазначає про те, що сама по собі чинність договорів управління активами, що укладені з управителем, який не відповідав визначеним кваліфікаційним критеріям (відповідно, повноваження якого на управління не підтверджені) на підставі рішення Тендерного комітету відповідача (яке не визнано недійсним у судовому порядку виключно з підстав його (рішення) реалізації шляхом укладення договору, проте з визнанням у судовому порядку протиправними дій відповідача щодо обрання третьої особи управителем арештованого майна позивача та розміщення відповідного оголошення на сайті відповідача) виключає як таку можливість здійснення управління цими активами іншою особою, як власне й проведення конкурсу для обрання нового управителя.

У цьому випадку, з огляду на предмет і підстави позову, питання чинності судового акта про арешт майна позивача у кримінальному провадженні в контексті порушеного права позивача правового значення не має.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 910/13604/18 у подібних правовідносинах.

При цьому судом враховано, що в обґрунтування порушеного права, що стало підставою для звернення позивача з цим позовом до суду, останній зазначив про своє право власності на майно, яке передане в управління управителеві, якого, у свою чергу, обрано у протиправний спосіб без відповідності такої особи жодному кваліфікаційному критерію, відтак управління майном, яке здійснюється управителем, що не відповідає кваліфікаційним критеріям, порушує законні інтереси позивача як власника майна.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про те, що позивачем, як власником майна, обрано спосіб захисту, який відповідає порушеному права, оскільки у першу чергу позивач зацікавлений у належному управлінні його майном (на час знаходження такого майна під арештом) тією особою, яка відповідає необхідним кваліфікаційним вимогам (критеріям).

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (ч. 1 ст. 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04) у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Поряд із цим суд наголошує, що усі інші доводи та міркування учасників справи, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач довів в розумінні статті 74 ГПК України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а відповідачем такі обставини не спростовані, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 129 ГПК України судові витрати покладаються судом на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 73-80, 86, 123, 126, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним Договір про управління майном (активами) від 19.11.2019 року, укладений між Національним агентством України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів () та Товариством з обмеженою відповідальністю "Нафтогаз Тепло" (), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М. та зареєстрований за № 5180, про управління майном Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергія-Новий Розділ" () як єдиним майновим комплексом.

3. Визнати недійсним договір про управління майном (активами) від 11.02.2020 року, укладений між Національним агентством України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів () та Товариством з обмеженою відповідальністю "Нафтогаз Тепло" (), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М. та зареєстрований за № 430, про управління майном Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергія-Новий Розділ" () як єдиним майновим комплексом.

4. Стягнути з Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (вул. Грінченка, 1, м. Київ, 01001, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергія-Новий Розділ" (вул. Грушевського, 37, м. Новий Розділ, Миколаївський район, Львівська область, 81652, ) 4204,00 грн. (чотири тисячі двісті чотири грн. 00 коп.) витрат по сплаті судового збору.

5. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано 15 липня 2021 року.

Суддя А.М. Селівон