РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.07.2021Справа № 910/7185/21

Суддя Господарського суду міста Києва Демидов В.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СТЕПОВЕ-2001" (72370, Запорізька обл., Мелітопольський р-н, село Новгородківка, вулиця Садова, будинок 28) до Товариства з обмеженою відповідальністю "БРІТІШ ПЕТРОЛІУМ" (02094, місто Київ, вулиця Віскозна, будинок 15, офіс 9) про стягнення 829 306,29 грн,

Без виклику сторін

В С Т А Н О В И В:

05.05.2021 на адресу Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "СТЕПОВЕ-2001" до Товариства з обмеженою відповідальністю "БРІТІШ ПЕТРОЛІУМ" про стягнення 829 306,29 грн., та була передана 06.05.2021 судді Демидову В.О. відповідно до автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Відповідно до заявлених позовних вимог позивач просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "БРІТІШ ПЕТРОЛІУМ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "СТЕПОВЕ-2001" суму заборгованості за договором постачання нафтопродуктів №2583 від 05.03.2020 у розмірі 829 306,29 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем договору постачання нафтопродуктів №2583 від 05.03.2020 в частині своєчасної поставки товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.05.2021 відкрите спрощене позовне провадження у справі № 910/7185/21 без повідомлення учасників сторін. Вказаною ухвалою відповідача повідомлено про те, що у разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Товариство з обмеженою відповідальністю "БРІТІШ ПЕТРОЛІУМ" копію ухвали суду про відкриття провадження у справі отримало, про що свідчить поверненням на адресу суду рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення відповідачу.

22.06.2021 від представника позивача надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу відповідно до якої просив покласти на відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 14 707,00 грн.

Відзиву на позов від відповідача не надходило.

Відповідач у справі не повідомляв суд про намір подати відзив на позовну заяву у більш тривалий строк згідно положень п. 4 розділу Х "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Частиною 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Згідно ч.8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи також заслуховує їх усні пояснення.

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позиції у справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній доказами та матеріалами. Відповідач не скористався правом подання до суду відзиву на позовну заяву.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив такі фактичні обставини.

05.03.2020 року між позивачем (покупець) та відповідачем (постачальник) було укладено договір постачання нафтопродуктів № 2583 (далі - Договір), за умовами якого Товариство з обмеженою відповідальністю "Брітіш Петроліум" зобов`язалося у відповідності із замовленнями передавати у власність Товариства з обмеженою відповідальністю "СТЕПОВЕ-2001" наступні нафтопродукти (далі - товар): бензин А-92, бензин А-95, дизельне паливо, а покупець, у свою чергу, - приймати товар та своєчасно здійснювати його оплату на умовах даного Договору (п. 1.1-1,2 Договору).

За умовами пункту 1.3 Договору кількість, асортимент і ціна товару вказуються в накладних.

Загальна сума Договору складає суму всіх підписаних обома сторонами накладних (пункт 1.4 Договору).

Відповідно до пункту 3.1 Договору товар поставляється погодженими партіями у відповідності з заявками покупця на постачання тої чи іншої партії товару. Заявка вважається оформленою покупцем належним чином, якщо в ній зазначено найменування, кількість, ціна товару та якщо вона була надіслана постачальнику письмово (факсом або електронною поштою). Належним чином оформлена заявка є підставою для оформлення постачальником рахунку-фактури. Постачання товару підтверджується первинними документами (видатковою накладною), які підписані уповноваженими представниками обох сторін.

Згідно з пунктом 3.4 Договору на основі наданої покупцем заявки постачальник до кінця робочого дня, наступного за днем надання заявки, оформляє і направляє покупцю рахунок-фактуру. Рахунок-фактура дійсний до сплати протягом 3 (трьох) банківських днів після його оформлення.

У пункті 3.5 вказаної угоди сторони погодили, що постачальник забезпечує поставку товару протягом 5 (п`яти) робочих днів після отримання від покупця заявки на поставку товару.

Пунктом 3.6 Договору передбачено, що у випадку поставки товару за цим Договором на умовах 100 % передплати, покупець зобов`язаний прийняти у своє розпорядження товар у строк не пізніше ніж через 3 (три) робочих дні з дати зарахування грошових коштів на банківському рахунку постачальника, а у випадку порушення покупцем цього строку з будь-яких причин постачальник має право повернути грошові кошти покупцю, отримані за такий товар, протягом 3 (трьох) робочих днів з дати порушення вищезазначеного строку, якщо інше сторони не обумовлять у відповідній додатковій угоді до цього Договору.

Перехід права власності на товар відбувається в момент передачі. Моментом передачі товару вважається дата фактичного переходу товару, що підтверджується підписанням накладних на отримання товару покупцем (пункт 3.7 Договору).

Згідно з пунктами 4.1 - 4.3 Договору загальна ціна цього Договору визначається кількістю отриманого та оплаченого товару покупцем протягом всього строку дії Договору. Вартість кожної окремої партії товару визначається постачальником в рахунках-фактурах та видаткових накладних. Оплата покупцем вартості товару може здійснюватися на умовах попередньої оплати вартості товару або фактичної оплати вартості поставленого товару. Порядок розрахунків по кожній партії товару вказується в додатковій угоді на отримання товару. У випадку погодження сторонами попередньої оплати за товар, покупець здійснює 100 % передплату за товар шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

Відповідно до пунктів 4.4-4.7 цієї угоди розрахунки по даному Договору між сторонами здійснюються в безготівковій формі шляхом перерахування покупцем грошових коштів на поточний рахунок постачальника. Оплата здійснюється згідно рахунку-фактури постачальника. Зобов`язання покупця щодо оплати товару виникають з моменту здійснення постачальником поставки товару згідно з пунктом 3.5 даного Договору, а у випадку, коли сторони домовились про попередню оплату товару - з моменту виставлення постачальником рахунку-фактури.

Датою сплати вважається дата зарахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

Пунктами 10.1, 10.2 Договору встановлено, що останній набирає чинності з дати його укладення та діє до 31 грудня 2020 року, а в частині розрахунків - до їх повного проведення. Якщо жодна із сторін не заявить про розірвання Договору вважається автоматично пролонгованим на тих самих умовах.

У випадку відсутності заяви однієї із сторін про розірвання або зміну Договору не пізніше, ніж за один місяць до закінчення строку дії даного Договору, Договір вважається продовженим на такий самий термін та на тих саме умовах, які були передбачені цим Договором.

29.05.2020 Сторонами було укладено Додаткову угоду № 1 відповідно до якої, Сторони вирішили змінити умови поставки Товару, зокрема доповнити Розділ 3 Договору п.п. 3.9. 3.10 наступного змісту:

- «п. 3.9 У разі 100% попередньої оплати Покупцем Товару, Постачальник зобов`язується зарезервувати за Покупцем відповідну кількість пального згідно рахункам № 1226 № 1225 та на підставі наданої у майбутньому Покупцем заявки здійснити поставку до 01.09.2020.

2. Ціна зарезервованого Товару згідно з рахунків № 1226 № 1225.

3. Вартість Майна на випадок підвищення ціни залишається незмінною. В разі зниження ціни на момент вивозу ціна буде переглянута та змінена на ринкову.

14.09.2020 Сторонами було укладено Додаткову угоду №2 до Договору (далі - Додаткова угода).

У вказаній Додатковій угоді, а саме у п. 1.1. Сторони підтверджують, що Покупцем на умовах Договору здійснено попередню оплату за постачання дизельного палива (ДП Євро5-ВО):

- 364,3 л по ціні 19,104 грн. (з ПДВ) на загальну суму 6 960,00 грн. (з ПДВ);

- 46 009 л по ціні 12,408 грн. (з ПДВ) на загальну суму 570 879,67 грн. (з ПДВ);

- 50 000 л по ціні 13,608 грн. (з ПДВ) на загальну суму 680 400,00 грн. (з ПДВ).

Пунктом 1.2 Додаткової угоди Сторони дійшли згоди встановити наступні строки і обсяги виконання Постачальником зобов`язань з поставки дизельного палива (ДП Євро5-ВО):

- до 01.10.2020 р. поставка 25 000 літрів;

- до 01.11.2020 р. поставка 50 000 літрів;

- до 01.12.2020 р. поставка 21 373,3 літрів (п.1.2 Додаткової угоди).

У вказаній Додатковій угоді, а саме у п. 2.1. Сторони підтверджують, що Покупцем на умовах Договору здійснено попередню оплату за постачання бензину автомобільного (А-92-Євро5):

- 4 000 літрів по ціні 12,804 грн. (з ПДВ) на загальну суму 51 216,00 грн. (з ПДВ);

- 20 000 літрів по ціні 12,600 грн. (з ПДВ) на загальну суму 252 000,00 грн. (з ПДВ).

Пунктом 2.2 Додаткової угоди Сторони дійшли згоди встановити наступні строки і обсяги виконання Постачальником зобов`язань з поставки бензину автомобільного (А-92-Євро5):

- до 01.10.2020 р. поставка бензину автомобільного на загальну суму 200 000 грн. з ПДВ в обсязі, визначеному виходячи з діючих цін Постачальника на дату поставки;

- до 01.11.2020 р. поставка бензину автомобільного на загальну суму 103 216 грн. з ПДВ в обсязі, визначеному виходячи з діючих цін Постачальника на дату поставки (п.2.1 Додаткової угоди).

Пунктом 4 Додаткової угоди №2 Сторони дійшли згоди викласти п. 3.6 Договору в наступній редакції: «Постачальник забезпечує поставку Товару протягом 5 (робочих) днів після отримання від Покупця Заявки на поставку Товару, якщо бажана дата поставки не зазначена в Заявці на поставку Товару. Бажана дата поставки не повинна бути меншою ніж 5 (робочих) днів від дати, отримання від Покупця Заявки на поставку Товару».

Сторони дійшли згоди викласти п. 3.6 Договору в наступній редакції: «У випадку поставки Товару за цим Договором на умовах 100% передплати, Постачальник заявляє та гарантує, що на момент постачання палива матиме в наявності оплачену Покупцем кількість Товару, в кількості достатній для виконання своїх зобов`язань за цим Договором» (пункт 5 Додаткової угоди).

Відповідно до пункту 6 Додаткової угоди Сторони дійшли згоди викласти п, 6.4 Договору в наступній редакції: «У випадку порушення строків поставки Товару, Постачальник сплачує на користь Покупця штраф:

- за затримку до 5 (п`яти) календарних днів включно - у розмірі 5% від вартості простроченої партії Товару;

- за затримку від 6 (шести) до 10 (десяти) календарних днів - у розмірі 10% від вартості простроченої партії Товару;

- за затримку на 11 (одинадцять) і більше календарних днів - у розмірі 15% від вартості простроченої партії Товару.

У випадку порушення строків поставки товару на 20 (двадцять) і більше календарних днів, Покупець має право відмовитися від Договору в односторонньому порядку, письмово повідомивши при цьому Постачальника шляхом направлення відповідного повідомлення електронною поштою у строк за 2 (два) календарних дні до дати розірвання, та вимагати повернення сплачених ним на користь Постачальника грошових коштів, а також штрафу у відповідності до даного пункту.»

Вказаний правочин підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками зазначених суб`єктів господарювання.

Проте як вбачається з позовної заяви відповідачем в порушення взятих на себе зобов`язань поставлено позивачу лише частину погодженого між сторонами товару:

Дизельного палива ДП-3-Євро5-ВО:

Відповідно до видаткової накладної №5293 від 02.10.2020 - у кількості 24 853 л на суму 417 530,40 грн., товарно-транспортна накладна №БР5293 від 02.10.2020;

Відповідно до видаткової накладної №5367 від 06.10.2020 - у кількості 2 000 л на суму 33 000,00 грн., товарно-транспортна накладна №БР5367 від 06.10.2020;

Відповідно до видаткової накладної №6119 від 18.11.2020-у кількості 7 037,969 л на суму 120 349,27 грн., товарно-транспортна накладна №БР6119 від 18.11.2020;

Відповідно до видаткової накладної №6124 від 18.11.2020 - у кількості 3 962,031 л на суму 53 915,32 грн., товарно-транспортна накладна №БР6124 від 18.11.2020;

Відповідно до видаткової накладної №6402 від 22.12.2020 - у кількості 14 991 л на суму 289 446,23 грн., товарно-транспортна накладна БР6402 від 22 .12.2020.

Бензину автомобільного А-92-Євро5-Е5:

Відповідно до видаткової накладної №5366 від 06.10.2020 - у кількості 8 444,463 л на суму 155 445,67 грн., товарно-транспортна накладна №БР5366 від 06.10.2020;

Відповідно до видаткової накладної №5365 від 06.10.2020 - у кількості 1 564,537 л на суму 28 800,00 грн., товарно-транспортна накладна №БР5365 від 06.10.2020;

Відповідно до видаткової накладної №6125 від 18.11.2020 - у кількості 5 000 л на суму 93 540 грн., товарно-транспортна накладна №БР6125 від 18.11.2020.

Вищевказані видаткові накладні підписані зі сторони позивача без зауважень та не заперечується останнім, що ним було отримано вищевказані нафтопродукти.

При цьому, як вбачається з вище перелічених видаткових накладних на виконання Додаткової угоди № 2, ТОВ «Брітіш Петроліум» поставив на адресу ТОВ «Степове-2001» дизельного палива на загальну суму 914 241,22 грн та бензину автомобільного А-92-Євро5 на загальну суму 277 785,67 грн.

Решта оплаченого позивачем товару дизельного палива вартістю 343 998,45 грн. та бензину автомобільного А-92-Євро5 вартістю 25430,33 грн не було поставлено Товариству з обмеженою відповідальністю "СТЕПОВЕ-2001".

Як вбачається з матеріалів позовної заяви Товариство з обмеженою відповідальністю "СТЕПОВЕ-2001" листом від 16.03.2021 року звернулося до відповідача з вимогою про розірвання договору постачання №2583 від 05.03.2020 у підтвердження чого надало докази направлення вищевказаного листа, а саме копію опису вкладення до цінного листа, копію поштової накладної та копію фіскального чеку АТ «Укрпошта». Крім того 16.03.2021 позивачем на адресу відповідача було направлено претензію на повернення коштів у загальному розмірі 617 777,05 грн. (що становить вартість недопоставлених Товариством з обмеженою відповідальністю "Брітіш Петроліум" нафтопродуктів), а також штраф у сумі 181 081,00 грн, інфляційні втрати у сумі 24 367,75 грн та 3% річних у сумі 6080,49 грн.

Вищевказані листи також було направлено електронною поштою на адресу .

Оскільки вищевказана претензія була залишена без відповіді Товариством з обмеженою відповідальністю "Брітіш Петроліум", позивачу не повернуто та не поставлено погоджений між сторонами товар на вказану суму, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Договір, відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 663 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як було зазначено вище, за умовами Додаткової угоди №2 до Договору від 14.09.2020 пунктом 1.2 Додаткової угоди, сторони дійшли згоди встановити наступні строки і обсяги виконання Постачальником зобов`язань з поставки дизельного палива (ДП Євро5-ВО):

- до 01.10.2020 р. поставка 25 000 літрів;

- до 01.11.2020 р. поставка 50 000 літрів;

- до 01.12.2020 р. поставка 21 373,3 літрів (п.1.2 Додаткової угоди).

Пунктом 2.2 Додаткової угоди Сторони дійшли згоди встановити наступні строки і обсяги виконання Постачальником зобов`язань з поставки бензину автомобільного (А-92-Євро5):

- до 01.10.2020 р. поставка бензину автомобільного на загальну суму 200 000 грн. з ПДВ в обсязі, визначеному виходячи з діючих цін Постачальника на дату поставки;

- до 01.11.2020 р. поставка бензину автомобільного на загальну суму 103 216 грн. з ПДВ в обсязі, визначеному виходячи з діючих цін Постачальника на дату поставки (п.2.1 Додаткової угоди).

За змістом статті 662 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Відповідно до частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту цієї норми вбачається, що договором на покупця може покладатися обов`язок здійснення попередньої оплати товару, тобто оплати до його передання продавцем. Шляхом попередньої оплати може бути сплачено повну вартість товару або її частину. Розмір попередньої оплати та строки її оплати встановлюються договором.

Не передання продавцем, який одержав суму попередньої оплати, товару у встановлений строк надає покупцеві право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Умовою застосування частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю.

У постанові Верховного Суду від 08.02.2019 року в справі № 909/524/18 викладено правовий висновок, відповідно до якого припис частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України містить в собі альтернативу щодо реалізації покупцем своїх прав у випадку не поставки товару у встановлений договором строк, а саме: покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Наведена норма наділяє покупця, як сторону правочину, саме правами, і яке з них сторона реалізує - є виключно її волевиявленням.

Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Суду також звертає увагу на приписи частини 1 статті 670 Цивільного кодексу України, за якими якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

Оскільки законом не визначено форму пред`явлення відповідної вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі позову.

Як було зазначено вище, факт здійснення попередньої оплати на користь відповідача грошових коштів за погоджений в Договорі товар, підтверджується підписаною сторонами додатковою угодою № 2 від 14.09.2020 р.

Проте судом встановлено, що відповідач поставив позивачу лише частину погодженого між сторонами товару, а саме дизельного палива на загальну суму 914 241,22 грн та бензину автомобільного А-92-Євро5 всього на загальну суму 277 785,67 грн.

Таким чином, з урахуванням сум поставленого товару, вказаних у накладних відповідачем не був поставлений бензин автомобільний А-92-Євро5 на суму 25 430,33 грн., та дизельне паливо на суму 343 998,45 грн, загалом сума непоставленого товару становить 369 428,78 грн.

Разом із тим, Товариством з обмеженою відповідальністю "СТЕПОВЕ-2001" заявлено, що відповідачем не поставлено попередньо оплаченого товару на загальну суму 617 777,05 грн, що не знайшло свого підтвердження з наступних підстав.

Як вбачається з умов додаткової угоди № 2 від 14.09.2020 р. сторонами було визначено загальний об`єм дизельного палива (ДП Євро5-ВО), яке становить 96 373,3 л, загальною вартістю 1 258 239,67 грн., та яке було поставлене частково, в обсязі 52 844 л, загальною вартістю 914 241,22 грн та визначено загальний об`єм бензину автомобільного (А-92-Євро5), який становить 24 000 л, загальною вартістю 303 216,00 грн. та який було поставлене частково, в обсязі 15 009 л, загальною вартістю 277 785,67 грн.

Оскільки позивачем було отримано товар за вищевказаними накладними нафтопродукти у кількості та за ціною, яка в них була зазначена без заперечень, а відповідно до умов п. 4.1 Договору відповідно до якого загальна ціна цього Договору визначається кількістю отриманого та оплаченого товару покупцем протягом всього строку дії Договору. Вартість кожної окремої партії товару визначається постачальником в рахунках-фактурах та видаткових накладних, суд дійшов до висновку, що відповідачем не поставлено за попередньою оплатою нафтопродукти загальною вартістю 369 428,78 грн.

При цьому, судом визначено правову природу сплаченої суми коштів, зокрема, у розмірі 369 428,78 грн., саме як попередня оплата, тобто кошти, які попередньо оплачені стороною договору на користь іншої сторони з метою виконання нею своїх зобов`язань.

Правова природа зазначених коштів внаслідок невиконання будь-якою стороною своїх зобов`язань за договором не змінюється і залишається такою до моменту, коли сторони двосторонньо не узгодять іншої їх правової природи або не вчинять дій, які змінять правову природу перерахованої суми.

Про належне виконання позивачем своїх грошових зобов`язань зі здійснення попередньої оплати вищенаведеного товару свідчить також відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення покупцем своїх зобов`язань за Договором.

Таким чином, зважаючи на виконання позивачем своїх зобов`язань з перерахування відповідачу попередньої оплати за товар, а також беручи до уваги нездійснення відповідачем поставки позивачу цього товару на суму 369 428,78 грн., суд, з урахуванням обставин даної справи, дійшов висновку про те, що у позивача відповідно до частини 1 статті 670 та частин 1 та 2 статті 693 Цивільного кодексу України виникло право вимагати від відповідача повернення суми попередньої оплати непоставленого товару вартістю 369 428,78 грн., а не як було заявлено останнім у розмірі 617 777,05 грн.

Станом на момент розгляду спору, відповідач не надав суду жодних доказів на підтвердження поставки ним позивачу товару, як і доказів, які свідчать про повернення ним позивачеві означеної суми грошових коштів у добровільному порядку.

Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

Відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Враховуючи те, що загальна сума основного боргу відповідача, яка заявлена позивачем у розмірі 617777,05 грн., не підтверджена в повному обсязі належними доказами, наявними у матеріалах справи, у зв`язку з чим даний позов підлягає задоволенню в частині стягнення попередньо оплаченого товару у розмірі 369 428,78 грн.

Крім того, у пред`явленому позові Товариство з обмеженою відповідальністю "СТЕПОВЕ-2001" просило суд стягнути з відповідача інфляційні втрати в сумі 24 367,75 грн., нараховані у період з листопада 2020 року по лютий 2021 року, 3 % річних у розмірі 6 080,49 грн., нараховані у період з 02.11.2020 року по 15.03.2021 року, а також штраф у розмірі 181 081,00 грн.

Частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.

У кредитора згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 року в справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови).

Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.02.2018 року в справі № 910/12382/17).

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Відповідно до встановлених судом обставин справи, за змістом статті 625 Цивільного кодексу України, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, стягувана позивачем з відповідача сума 3 % річних від несплаченої (неповернутої) суми попередньої оплати є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування 3 % річних на суму боргу відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Тобто правовідношення, в якому у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 Цивільного кодексу України, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі частини другої статті 625 цього Кодексу.

В силу положень статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Слід зазначити, що стаття 625 розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги п`ятої Цивільного кодексу України та визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Приписи розділу І книги п`ятої Цивільного кодексу України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої Цивільного кодексу України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої цього Кодексу).

При цьому, у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Не є таким винятком із загального правила випадок, коли покупець має право вимагати повернення суми попередньої оплати на підставі частини другої статті 693 Цивільного кодексу України.

З огляду на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія положень частини другої статі 625 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року в справі № 918/631/19 (провадження № 12-42гс20), в якій Велика Палата Верховного Суду відступила від протилежних висновків щодо застосування норми права (статті 625 ЦК України) у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 16 вересня 2014 року у справі № 921/266/13-г/7 (провадження № 3-90гс14) та від 18 жовтня 2017 року у справі № 910/8318/16 (провадження № 3-133гс17); у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07 березня 2018 року у справі № 910/23585/16, від 14 березня 2018 року у справі № 910/24853/13, від 26 жовтня 2018 року у справі № 910/1775/18, від 20 листопада 2018 року у справі № 916/75/18, від 21 червня 2019 року у справі № 910/9288/18, від 01 липня 2019 року у справі № 910/5773/18, від 24 вересня 2019 року у справі № 922/1151/18, від 17 жовтня 2018 року у справі № 923/1151/17, від 18 грудня 2019 року у справі № 906/190/19; у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 745/26/16-ц (провадження № 61-14087св18).

Суд здійснивши власний розрахунок суми 3 % річних з 02.11.2020 року по 15.03.2021 на суму передоплати за не поставлений відповідачем товар вартістю 25430,33 грн, вважає суму у розмірі 279,74 грн обґрунтованою та такою, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за вказаний останнім період.

Суд перевіривши розрахунок інфляційних втрат, заявлених до стягнення з відповідача у розмірі 1164,71 грн. зазначає, що останній здійснений невірно. За розрахунком суду сума інфляційних втрат становить 1164,00 грн. Загальна сума інфляційних втрат, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, за розрахунком суду, становить 1164,00 грн грн., в іншій частині позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат в сумі 0,71 коп. позивачу належить відмовити.

Стосовно заявлених представником позивача 3 % річних, а також інфляційних втрат на суму заборгованості у розмірі 290 847,87 грн та 301 498,85 грн. суд вважає її такою, що не знайшла свого підтвердження з огляду на наступне.

Позивачем у своїх розрахунках не вказано та не підтверджено походження вищевказаних сум, а саме 290 847,87 грн та 301 498,85 грн. Крім того, суд не має можливості встановити період виникнення вищевказаної заборгованості з урахуванням часткових поставок нафтопродуктів, а також те що, останні закуплялись за різними цінами, а тому суд відмовляє в частині нарахування 3 % річних, а також інфляційних втрат на суму заборгованості у розмірі 290 847,87 грн та 301 498,85 грн.

Крім того, на переконання суду, саме на позивачеві лежить процесуальний тягар доведення суду першої інстанції підстав, розміру, строку обчислення боргу шляхом надання суду деталізованого розрахунку усіх заявлених позивачем сум. Водночас, відповідач вправі надати відповідні заперечення щодо позовних вимог та здійснити контррозрахунок таких сум. Як розрахунок позивача, так і контррозрахунок відповідача повинні бути аргументованими, щоби суд, аналізуючи відповідні докази та аргументи учасників справи, виконував функцію здійснення правосуддя, а не змушений би був, в іншому випадку, виконувати обчислення, тобто здійснювати дії, покладені законом на учасників справи.

Аналогічна позиція викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21 листопада 2019 року у справі 910/1265/17.

Як встановлено судом, позивач на підставі п. 6 Додаткової угоди нараховує відповідачу штраф на суму невиконаного зобов`язання, у зв`язку з порушенням строків поставки товару, що за розрахунком позивача становить 181 081,00 грн.

Так у відповідності до п. 6 Додаткової угоди Сторони дійшли згоди викласти п, 6.4 Договору в наступній редакції: «У випадку порушення строків поставки Товару, Постачальник сплачує на користь Покупця штраф:

- за затримку до 5 (п`яти) календарних днів включно - у розмірі 5% від вартості простроченої партії Товару;

- за затримку від 6 (шести) до 10 (десяти) календарних днів - у розмірі 10% від вартості простроченої партії Товару;

- за затримку на 11 (одинадцять) і більше календарних днів - у розмірі 15% від вартості простроченої партії Товару.

В свою чергу відповідач не подав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача.

Суд перевіривши правильність проведеного розрахунку дійшов висновку, що останній здійснений не вірно з наступних підстав.

Так, за накладною ВН №5293 від 02.10.2020 відповідач повинен був поставити товар у строк до 01.10.2020, проте поставив 02.10.2020

Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Оскільки сторонами визначено строк поставки до 01.10.2020 перебіг строку починається з 02.10.2020, товар був поставлений 02.10.2020, суд вважає за неможливе нараховувати штраф за вищевказаною накладною.

Стосовно нарахування штрафу за поставлений товар у вигляді дизельного палива з урахуванням п. 6 Додаткової угоди відповідно до якої штраф за затримку товару визначається від вартості простроченої партії Товару, з урахування накладних за розрахунком суду становить 142 154,19 грн. та штраф за затримку товару у вигляді бензину становить 27057,83 грн.

Загальна сума штрафу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, за розрахунком суду, становить 169 212,02 грн., в іншій частині позовних вимог щодо стягнення штрафу в сумі 11 868,98 грн. позивачу належить відмовити.

За таких обставин, стягненню з відповідача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "СТЕПОВЕ-2001" підлягає 3 % річних у розмірі 279,74 грн. інфляційних втрат у розмірі - 1164,00 грн., штраф у розмірі 169 212,02 грн. Водночас в іншій частині 3 % річних, інфляційних втрат та штрафу слід відмовити.

Відтак, означений позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача витрат Товариства з обмеженою відповідальністю "СТЕПОВЕ-2001" на професійну правничу допомогу в розмірі 14 707,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2)пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3)пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з приписами статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відтак, ч. 3 ст. 4 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність передбачено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Про адвокатуру та адвокатську діяльність договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

За змістом п.1 ч.3 ст.123 та ст.126 Господарського процесуального кодексу України у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Відповідно до ст.56 Господарського процесуального кодексу України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Статтею 58 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Слід зазначити, що юридична особа самостійно вирішує питання про вибір свого представника у господарському суді. Держава гарантує такій особі відшкодування судових витрат на юридичні послуги, що надаються лише адвокатом. Витрати юридичної особи на надані їй у господарському судочинстві послуги адвоката відшкодовуються в порядку, встановленому процесуальним законом.

Відповідно до вимог ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, необхідно виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст.27,30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Аналогічна правова позиція викладена в додатковій постанові Верховного Суду від 24.01.2019 у справі №910/15944/17; додатковій постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №922/1163/18, постанові Верховного Суду від 21.03.2019 у справі № 914/359/18.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази відповідно до статті 124 Господарського процесуального кодексу України подаються разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

У позовній заяві позивач зазначив розрахунок суми судових витрат, у якому зазначено, що витрати на правничу допомогу складають 14 707,00 грн. В обґрунтування розміру заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу надав суду договір б/н від 26.06.2020 про надання юридичних (адвокатських) послуг, укладеного між позивачем (клієнт - Товариство з обмеженою відповідальністю "СТЕПОВЕ-2001") та Адвокатським об`єднанням «Дерев`янчук, Макаренко та Партнери» (виконавець).

Предметом договору про надання юридичних (адвокатських) послуг и № б/н від 26.06.2020, укладеного між Адвокатським об`єднанням «Дерев`янчук, Макаренко та Партнери» та Товариство з обмеженою відповідальністю "СТЕПОВЕ-2001" є послуги правової допомоги, відповідно до п. 1.1 цього Договору, клієнт відповідно до Договору замовляє та доручає Адвокатському об`єднанню надавати йому всі види правової допомоги передбачені чинним законодавством України шляхом виконання дій, що мають юридичне значення, відповідно до чинного законодавства про види адвокатської діяльності та отриманих від Клієнта окремих доручень (завдань), а Адвокатське об`єднання зобов`язується виконувати отримані від Клієнта доручення (завдання) від імені та за рахунок Клієнта в порядку та на умовах, встановлених Договором.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що за даним договором ціна послуг та порядок розрахунків сторонами визначаються в додатковій угоді до цього договору.

Пунктом 1.3 Додаткової угоди № 1 до Договору про надання юридичних (адвокатських) послуг від 15.02.2021 сторони погодили, що ціна юридичних (адвокатських) послуг, визначених в п.1.1 цієї Додаткової угоди, складає 14 707 (чотирнадцять тисяч сімсот сім) гривень 00 копійок і підлягає сплаті в порядку попередньої оплати на підставі рахунку Адвокатського об`єднання.

Платіжним дорученням № 1565 від 21.04.2021 Товариством з обмеженою відповідальністю "СТЕПОВЕ-2001" на рахунок Адвокатського об`єднання «Дерев`янчук, Макаренко та Партнери» було перераховано грошові кошти у розмірі 14 707,00 грн., призначення платежу «сплата за надання юридич. Послуг згідно рах. б/н від 22.03.2021 р. без ПДВ.»

Крім того, у матеріалах справи наявний ордер на надання правової допомоги на ім`я Мілевської Яни Ігорівни (серія АІ № 1110346 від 29.04.2021), з якого вбачається, що Мілевська Яна Ігорівна діє на підставі договору про надання правової допомоги №б/н від 26.06.2020, вищевказаний ордер виданий Адвокатським об`єднанням «Дерев`янчук, Макаренко та Партнери» та акт приймання-передачі наданих послуг від 15.06.2021 р.

Тобто, позивач заявив до відшкодування судові витрати, пов`язані з правничою допомогою, на загальну суму 14 707,00 грн.

Вивчивши надані позивачем докази понесених ним судових витрат на правничу допомогу, з урахуванням матеріалів справи, її категорії та складності, суд доходить висновку про те, що позивачем доведено факт надання послуг правничої допомоги на суму 14 707,00 грн., які є документально підтвердженими, співмірними із складністю справи та наданими послугами.

Крім того, суд дійшов висновку, що відповідно змісту пункту 4 частини другої статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", а саме диспозицією вказаної норми визначено, що адвокатський гонорар може існувати у фіксованій формі.

Оскільки Додатковою угодою №1 від 15.02.2021 визначено суму гонорару саме в такий спосіб, позивач не зобов`язаний посилатися на час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг). Обґрунтованість розміру витрат на оплату послуг адвоката в такому разі визначається на підставі наявних доказів.

Аналогічна правова позиція викладена в додатковій постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 924/447/18.

Одночасно, суд вважає за доцільне звернути увагу на наступне.

За приписами ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Згідно ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

За наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Згідно з частиною 4 ст.126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема, але не виключно: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Вказану правову позицію викладено у постанові від 17.09.2019р. Верховного Суду по справі №910/4515/18.

Суд звертає увагу, що за приписами ч.6 ст.126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та постанові від 22.10.2020 Верховного Суду по справі №910/9187/19.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Таким чином оскільки витрати позивача на професійну правничу допомогу підтверджені належними доказами, а виходячи із того, що за положеннями ч.5 ст.126 Господарського процесуального кодексу України суд може, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, а таке клопотання відсутнє, витрати позивача на правничу допомогу мають бути йому відшкодовані за рахунок відповідача.

Згідно з частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України у разі часткового задоволення позову інші судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "БРІТІШ ПЕТРОЛІУМ" (02094, місто Київ, вулиця Віскозна, будинок 15, офіс 9; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "СТЕПОВЕ-2001" (72370, Запорізька обл., Мелітопольський р-н, село Новгородківка, вулиця Садова, будинок 28, ) 369 428 (триста шістдесят дев`ять тисяч чотириста двадцять вісім) грн. 78 коп. основного боргу, 279 (двісті сімдесят дев`ять) грн. 74 коп. 3 % річних, 1164 (одна тисяча сто шістдесят чотири) грн. 00 коп. інфляційних втрат, штраф у розмірі 169 212 (сто шістдесят дев`ять тисяч двісті дванадцять) грн 02 коп. витрат по сплаті судового збору у розмірі 8 101 (вісім тисяч сто одна) грн. 27 коп., а також 14707 (чотирнадцять тисяч сімсот сім) грн. 00 коп. витрат на оплату професійної правничої допомоги.

3. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в строк, встановлений ст.256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому ст.257 Господарського процесуального кодексу України з урахуванням приписів п.п.17.5 п.17 Розділу ХІПерехідні положення Господарського процесуального кодексу України.

З повним текстом рішення можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою:http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено та підписано 19.07.2021.

Суддя В.О. Демидов