СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" липня 2021 р. Справа №905/1915/20

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Ільїн О.В., суддя Россолов В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча», (вх.№1480Д/1-40) на рішення Господарського суду Донецької області від 14.04.2021 року у справі №905/1915/20,

за позовом Акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів» (69035, м.Запоріжжя, вул.Діагональна, 11, ),

до Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (87504, Донецька область, м.Маріуполь, вул.Левченка, 1, ),

про стягнення 116676,79 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2020 року Акціонерне товариство «Запорізький завод феросплавів» звернулося до Господарського суду Донецької області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про стягнення грошових коштів у сумі 116676,79 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на порушення відповідачем умов договору поставки №11-19/13/2 від 10.12.2018 року та специфікацій: №9 від 02.09.2019 року, №10 від 02.09.2019 року, №11 від 02.09.2019 року, №12 від 02.09.2019 року, №13 від 02.09.2019 року, №14 від 01.10.2019 року, №15 від 01.10.2019 року, №16 від 01.10.2019 року, №17 від 01.11.2019 року в частині своєчасної оплати товару, що стало підставою для нарахування пені згідно з положеннями п.7.6. вказаного договору.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 14.04.2021 року у справі №905/1915/20 (повний текст рішення складено 14.04.2021 року, суддя Паляниця Ю.О.) позовні вимоги задоволено частково.

Зменшено розмір стягуваної суми пені до 81673,75 грн.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» на користь Акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів» пеню в сумі 81673,75 грн., а також судовий збір у розмірі 2102,00 грн.

В іншій частині позов залишено без задоволення.

Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення Господарського суду Донецької області від 14.04.2021 року у справі №905/1915/20 змінити в частині визначення розміру стягнення пені, а саме, з урахуванням всіх фактичних обставин справи, виходячи з загальних принципів справедливості, добросовісності та розумності, ст.3 Цивільного кодексу України, в порядку ст. 233 Господарського кодексу України максимально на 80% зменшити розмір стягуваної суми пені. Крім того апелянт просить судові витрати покласти на позивача.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що він просив суд першої інстанції максимально зменшити розмір пені на 80% від суми, що підлягає стягненню з відповідача. Однак, зазначене клопотання було задоволено судом частково, а в умовах економічної кризи для відповідача стягнена сума пені є значною та не відповідає наслідкам порушення зобов`язання (період прострочення є незначним, оплата заборгованості здійснювалась при першій появі коштів). На думку скаржника, місцевий господарський суд в порушення вимог ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, не дав належної правової оцінки обставинам і не прийняв до уваги доводи, які були викладені у відповідному клопотанні (відзиві).

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 17.05.2021 року відкрито апеляційне провадження за скаргою відповідача; встановлено строк позивачу для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня вручення йому ухвали про відкриття провадження у справі, а також встановлено учасникам справи строк на протязі якого вони мають право подати до суду клопотання, заяви та документи в обґрунтування своїх вимог і заперечень по справі. Враховуючи, що ціна позову в даній справі є меншою від ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судом попереджено сторони, що апеляційна скарга буде розглядатися за правилами ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України без повідомлення учасників справи за відсутності клопотань учасників справи про розгляд справи з їх повідомленням (викликом).

Згідно з ч.13 ст.8 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За приписами ч.10 ст.270 Господарського процесуального кодексу України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч.7 ст.252 Господарського процесуального кодексу України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Згідно з ч.2 ст.270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Як вбачається з долучених до матеріалів справи повідомлень відділення зв`язку, копію ухвали суду від 17.05.2021 року отримано позивачем 20.05.2021 року та відповідачем 21.05.2021 року.

Клопотань від учасників справи про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням не надійшло.

За таких обставин, не вбачаючи підстав для розгляду апеляційної скарги в даній справі у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи з власної ініціативи, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги в порядку спрощеного письмового провадження, в межах встановленого чинним процесуальним законодавством строку, без проведення судового засідання.

28.05.2021 року від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№6158), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об`єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм права при винесенні оскаржуваного рішення, а також проаналізувавши докази, котрі стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в обґрунтування своїх вимог та заперечень, колегія суддів апеляційної інстанції встановила наступне.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконати її обов`язок.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Згідно ч.7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Так, 10.12.2018 року між Акціонерним товариством «Запорізький завод феросплавів» (постачальник, позивач у справі) та Приватним акціонерним товариством «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (покупець, відповідач у справі) підписано договір поставки №11-19/13/2, за змістом п.1.1 якого постачальник зобов`язався поставити і передати у власність покупця, а покупець прийняти та оплатити відповідно до п.3.4 цього договору феросплави (товар), у термін з 01.07.2019 року до 31.12.2019 року, на умовах, у кількості та у строки, зазначені у специфікаціях до цього договору, які є його невід`ємною частиною.

Поставка товару здійснюється за цінами, які визначені у відповідності до умов поставки та зазначені у специфікаціях з урахуванням усіх зборів або інших платежів, а також вартості тари, упаковки, маркування та інших витрат постачальника, пов`язаних з поставкою товару. Загальна вартість по договору визначається загальною сумою вартості товару всіх специфікацій до цього договору (п.п.3.1, 3.9 договору №11-19/13/2 від 10.12.2018 року).

За змістом п.8.6 укладеного сторонами правочину останній набирає чинності 01.07.2019 року та діє до 31.12.2019 року. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання власних зобов`язань за цим договором.

За своєю правовою природою, договір по даній справі є договором поставки.

Статтею 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж; якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності зі ст. 265 Господарського кодексу України, до відносин поставки, не врегульованим цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 691 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Згідно з нормою ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, з підписанням специфікацій №10 від 02.09.2019р., №9 від 02.09.2019р., №10 від 02.09.2019р., №11 від 02.09.2019р., №12 від 02.09.2019р., №13 від 02.09.2019р., №14 від 01.10.2019р., №15 від 01.10.2019р., №16 від 01.10.2019р., №17 від 01.11.2019р. до договору поставки №11-19/13/2 від 10.12.2018р. сторонами було узгоджено найменування товару, його кількість, ціну реалізації, умови оплати та поставки товару.

Постачальник шляхом факсимільного та/або електронного зв`язку передає покупцю протягом 3 робочих днів з дати поставки товару рахунок на відвантажений товар, з подальшим наданням оригіналів протягом 7 календарних днів з дати поставки товару та, за наявності підписаної обома сторонами специфікації, зокрема, копію залізничної накладної (п.3.8 договору №11-19/13/2 від 10.12.2018 року).

На виконання умов укладеного сторонами договору поставки позивач поставив відповідачу обумовлений, в тому числі, у вказаних вище специфікаціях товар, що не заперечується відповідачем.

У подальшому, на виконання приписів п.3.8 договору поставки Акціонерним товариством «Запорізький завод феросплавів» виставлені рахунки на оплату відвантаженої продукції, а саме: №513725 від 10.09.2019р. на суму 3706894,81 грн., №513726 від 10.09.2019р. на суму 2072200 грн.; №513727 від 10.09.2019р. на суму 4416776,89 грн.; №514231 від 06.10.2019р. на суму 5279744,40 грн.; №514232 від 06.10.2019р. на суму 2141308,22 грн.; №514234 від 06.10.2019р. на суму 5992481,23 грн.; №514233 від 06.10.2019р. на суму 3958447,82 грн.; №514470 від 17.10.2019р. на суму 3988262,02 грн.; №514471 від 17.10.2019р. на суму 3951784,37 грн.; №514628 від 25.10.2019р. на суму 6490062,96 грн.; №514704 від 29.10.2019р. на суму 6475459,30 грн.; №514899 від 09.11.2019р. на суму 5023554,34 грн.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт поставки Акціонерним товариством «Запорізький завод феросплавів» товару за договором №11-19/13/2 від 10.12.2018 року (специфікації №10 від 02.09.2019р., №9 від 02.09.2019р., №10 від 02.09.2019р., №11 від 02.09.2019р., №12 від 02.09.2019р., №13 від 02.09.2019р., №14 від 01.10.2019р., №15 від 01.10.2019р., №16 від 01.10.2019р., №17 від 01.11.2019р.) у вересні листопаді 2019 року у загальній кількості 1521,22 тн натуральної ваги на суму 53496976,36 грн. (вартість товару на дату його відвантаження).

Проте, як вказує позивач, відповідач встановлений договором обов`язок щодо оплати товару у визначеному ним порядку - строки не виконав. Отже, Акціонерним товариством «Запорізький завод феросплавів» згідно вимог чинного законодавства та умов договору здійснено розрахунок та заявлено до стягнення суму пені у розмірі 116676,79 грн.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Положення статті 525 Цивільного кодексу України визначають, що одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

У пункті 3.4 договору сторони погодили, що покупець здійснює оплату поставленого товару шляхом перерахування грошових коштів на рахунок постачальника протягом 30 банківських днів з дати поставки товару. Оплата за поставлений товар здійснюється по курсу НБУ на дату зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

У пункті 2.3 договору визначено, що датою поставки товару та моментом переходу права власності при поставці товару з/д транспортом вважається дата оформлення постачальником накладної перевізника з підтвердженням печатки на з/д накладної станції вантажовідправника.

Умовами специфікацій до договору №11-19/13/2 від 10.12.2018 року передбачено, що на дату оплати ціна відвантаженого товару, зазначена у рахунку, перераховується за наступним коефіцієнтом, змінюється (помножується) відповідно до наступної формули: К2/К, де: К2 курс НБУ гривні по відношенню до долара США на дату зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника; К курс НБУ гривні по відношенню до долара США на дату відвантаження товару (п.5.1).

Відтак, зобов`язання з оплати товару, мали бути виконані наступним чином:

- за поставкою вересня 2019 року (10.09.2019р.) до 23.10.2019р. включно,

- за поставкою жовтня 2019 року (06.10.2019р.) до 18.11.2019р. включно,

- за поставкою жовтня 2019 року (17.10.2019р.) до 28.11.2019р. включно,

- за поставкою жовтня 2019 року (25.10.2019р.) до 06.12.2019р. включно,

- за поставкою жовтня 2019 року (29.10.2019р.) до 10.12.2019р. включно,

- за поставкою листопада 2019 року (09.11.2019р.) до 20.12.2019р. включно.

Як вказує позивач з посиланням на наявні у матеріалах справи платіжні доручення, та проти чого відповідач в порядку ст.ст.13, 74 Господарського процесуального кодексу України не заперечує, розрахунок за вказаними поставками товару здійснювався з порушенням строків, встановлених п.3.4 договору №11-19/13/2 від 10.12.2018 року (з урахуванням вартості продукції станом на дату оплати (п.5.1 специфікацій до договору поставки), а саме:

- за поставкою вересня 2019 року (10.09.2019р.) 28.10.2019р. (платіжні доручення № від 28.10.2019р. на суму 3706894,81 грн., № від 28.10.2019р. на суму 2072200 грн., № від 28.10.2019р. на суму 4416776,89 грн.),

- за поставкою жовтня 2019 року (06.10.2019р.) 22.11.2019р. (платіжне доручення № від 22.11.2019р. на суму 13045033,47 грн.), 25.11.2019р. (платіжне доручення № від 25.11.2019р. на суму 3845017,29 грн.),

- за поставкою жовтня 2019 року (17.10.2019р.) 02.12.2019р. (платіжні доручення № від 02.12.2019р. на суму 3849679,11 грн., № від 02.12.2019р. на суму 3814468,71 грн.),

- за поставкою жовтня 2019 року (25.10.2019р.) 09.12.2019р. (платіжне доручення № від 09.12.2019р. на суму 6131031,47 грн.),

- за поставкою жовтня 2019 року (29.10.2019р.) 16.12.2019р. (платіжне доручення № від 16.12.2019р. на суму 6070111,46 грн.),

- за поставкою листопада 2019 року (09.11.2019р.) 23.12.2019р. (платіжне доручення № від 23.12.2019р. на суму 4772621,67 грн.).

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що фактичне перерахування вартості товару за договором поставки №11-19/13/2 від 10.12.2018 року було здійснено відповідачем з порушенням строків, які встановлені цим правочином.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).

Правові наслідки порушення зобов`язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Крім того, частина 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлює, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Стаття 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» встановлює, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, а згідно із статтею 3 зазначеного Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У пункті 7.6 договору №11-19/13/2 від 10.12.2018 року сторонами погоджено, що у разі порушення покупцем строків оплати за поставлений товар, які передбачені цим договором, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у відповідний період, за кожний день прострочення оплати.

Позивачем здійснено розрахунок та заявлено до стягнення пеню в розмірі 116676,79 грн. за загальний період з 25.10.2019р. по 22.12.2019р. за несвоєчасне виконання зобов`язань з оплати поставленого товару у вересні листопаді 2019 року.

Суд першої інстанції, перевіривши розрахунок позивача заявленої до стягнення пені, з урахуванням норм чинного законодавства України та умов договору, встановив, що сума пені за визначений позивачем період є фактично більшою, ніж заявлена позивачем до стягнення.

Враховуючи приписи діючого законодавства та укладеного сторонами правочину, зважаючи на те, що суд обмежений обсягом вимог позивача та не може їх змінити на власний розсуд чи спонукати до їх уточнення, колегія суддів вважає правомірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог на визначену позивачем суму.

Приватне акціонерне товариство «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» у своєму відзиві на позовну заяву просило суд, з урахуванням всіх фактичних обставин справи, виходячи з загальних принципів справедливості, добросовісності та розумності, в порядку ст. 233 Господарського кодексу України максимально зменшити суму неустойки на 80% від суми, що підлягає стягненню.

Згідно з частиною першою статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання (стаття 218 Господарського кодексу України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

За приписами статей 611, 612 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 Цивільного кодексу України).

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання, що передбачено частиною першою статті 550 Цивільного кодексу України.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (ст. 551 Цивільного кодексу України).

Частиною першою статті 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Отже, положення частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад господарського судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду. Господарський суд, оцінюючи надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Обґрунтовуючи подане клопотання відповідач як у відзиві на позов так і в апеляційній скарзі посилається на погіршення фінансово-економічного стану комбінату, наявність заборгованості підприємств-контрагентів Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча», проведення бойових дій на території Донецької області, що негативно вплинуло на господарську діяльність підприємства відповідача, яка на теперішній час є збитковою.

Відповідача вказує, що він є містоутворюючим для міста Маріуполя, розмір витрат на оплату праці, код рядка звіту 2505, склав 3229384 тис.грн., відрахування на соціальні заходи, код рядка 2510 звіту, розмір яких за підсумками 2019 року склав 689760 тис.грн., що свідчить про соціальну відповідальність підприємства та сплату обов`язкових податків та зборів

Відповідач просить врахувати, що всі рахунки по яким нарахована пеня сплачені, а прострочення було лише декілька календарних днів. Тобто, незважаючи на тяжке фінансове становище, в результаті наявності виняткових обставин, ПрАТ «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» виконує договірні обов`язки при наявності першої ж можливості. Матеріали справи не містять доказів спричинення позивачу негативних наслідків у зв`язку порушенням строку сплати.

Враховуючи виконання відповідачем зобов`язання з оплати за договором поставки, приймаючи до уваги строк прострочення та ступінь виконання зобов`язання відповідачем, недоведеність настання негативних наслідків спричинених простроченням оплати відповідачем, виходячи з загальних засад цивільного законодавства, а саме, справедливості, добросовісності, розумності, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для зменшення нарахованої відповідачу пені на 30%

Тобто, місцевий господарський суд, здійснивши перевірку розрахунку заявленої до стягнення позивачем пені, встановив, що вірний розмір пені з огляду на обставини справи становить більше ніж заявлено у позові, а враховуючи неможливість виходу за межі позовних вимог, заявлений зменшений позивачем розмір пені суд зменшив ще на 30% і це відповідає принципам справедливості, добросовісності, розумності, а також дотриманню балансу інтересів як позивача так і відповідача.

Колегія суддів звертає увагу, що аргументи відповідача були почуті, враховані апеляційним судом, при цьому зазначає, що оскаржуване рішення є вмотивованим, місцевим судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтуються його висновки, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Хаджинастасиу проти Греції», «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації»).

Фактично, доводи відповідача, викладені у апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки обставин справи і наданні їм іншого трактування ніж суд першої інстанції, проте такі твердження і доводи не спростовують обґрунтованих висновків місцевого господарського суду.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права.

З огляду на той факт, що висновки суду першої інстанції відповідають в повній мірі приписам законодавства та фактичним обставинам справи, судова колегія Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишенні рішення Господарського суду Донецької області від 14.04.2021 року у справі №905/1915/20 без змін.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Донецької області від 14.04.2021 року у справі №905/1915/20 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя О.В. Ільїн

Суддя В.В. Россолов