АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2021 року м. ОдесаСправа № 916/3098/20
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Лавриненко Л.В., Мишкіної М.А.

секретар судового засідання: Кияшко Р.О.

За участю представників учасників справи:

від ТОВ "Талісман і КО" - адвокат Дідик С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАЛІСМАН І КО"

на рішення Господарського суду Одеської області від 11.03.2021

по справі №916/3098/20

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАЛІСМАН І КО"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНФОКС" в особі Філії "Інфоксводоканал" Товариства з обмеженою відповідальністю "Інфокс"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Фізична особа підприємець Шевченко Анастасія Віталіївна

про скасування рішення

ВСТАНОВИВ

В жовтні 2020 Товариство з обмеженою відповідальністю "ТАЛІСМАН І КО" (далі ТОВ "ТАЛІСМАН І КО") звернулося до Господарського суду Одеської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНФОКС" в особі Філії "ІНФОКСВОДОКАНАЛ" (далі ТОВ "ІНФОКС") в якому просило скасувати рішення відповідача від 25.09.2020 щодо стягнення з позивача грошових коштів у розмірі 183 497,70 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ТОВ "ТАЛІСМАН І КО" зазначає, що відповідач своїми протиправними діями намагається незаконно, за відсутності порушень з боку позивача, зобов`язати його сплатити грошові кошти.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 11.03.2021 у задоволенні позову відмовлено повністю.

В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначив, що протокол засідання технічної комісії відповідача не є актом (документом), який породжує виникнення чи припинення прав та обов`язків у позивача в результаті порушення ним Правила користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, встановленого актом відповідача, а тому і не може бути скасований чи визнаний недійсним.

На думку місцевого господарського суду, оспорюваний позивачем протокол (виписка) у розумінні п.10 ч.1 ст.20 ГПК України не є саме актом (рішенням) відповідача у сфері організації та здійснення господарської діяльності. Тим більше, як відзначено судом першої інстанції, відсутня норма матеріального права, яка б надавала можливість скасування/оскарження такого протоколу/виписки з протоколу.

Крім того, суд першої інстанції зазначив про відсутність відомостей щодо звернення відповідача до суду із позовом про стягнення з позивача грошових коштів.

Не погодившись із даним рішенням до Південно-західного апеляційного господарського суду звернулося ТОВ "ТАЛІСМАН І КО" з апеляційною скаргою в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 11.03.2021 по справі №916/3098/20 скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не досліджено норми п. 5.18. Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, а сама, не досліджено обставини відсутності факту самовільного пошкодження засобів обліку води.

За твердженням апелянта, відповідальність споживача настає за наявності доведеності факту зняття пломби/зриву пломби. В акті від 16.09.2020 року працівниками відповідача було зазначено, що пломба на приладі обліку не зірвана, однак розтягнута проволока. Отже, як вважає скаржник, відсутні підстави для притягнення до відповідальності споживача послуг, якщо не доведено факту наявності зриву пломби. При цьому, як відзначає скаржник, розтягнення проволоки не свідчить про наявність пошкоджень засобів обліку водопостачання, а відтак відсутня відповідальність споживача у контексті п. 5.18 Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України.

Наголошує скаржник й на відсутності доказів, які б вказували на наявність причинно-наслідкового зв`язку між умисними діями позивача та пошкодженням пломби лічильника, що повністю виключає можливість застосування до нього оперативно-господарської санкції. Так, апелянт вважає, що судом першої інстанції не враховано, що позивачем самостійно було подано відповідачеві лист-повідомлення щодо направлення для перевірки засобів обліку лічильника спеціаліста та усунення ймовірних поломок. При цьому, спеціалістами відповідача не було здійснено жодних дій для усунення поломок. Актом лише зафіксували, що пломба не була зірвана, однак, розтягнута проволока біля водомірного вузла. Разом з цим, як вважає скаржник, не доведено, що дане порушення виникло з вини позивача.

На переконання апелянта, з огляду на самостійне та оперативне повідомлення про виявлені поломки та складення у день виявлення листа до постачальника, можна дійти до висновку про те, що вести облік води за показами засобу обліку було неможливо з причин, що не залежали від споживача, а період нарахування відповідачем заборгованості слід оцінювати як такий, у який засіб обліку не був спроможним фіксувати весь спожитий обсяг води. Враховуючи вищенаведене, скаржник вважає, що судом першої інстанції не враховано помилковості застосування до апелянта відповідальності, передбаченої пунктами 3.3. та 3.4 Правил.

Скаржник також вважає, що судом першої інстанції помилково вказано, що лист-рішення Управління з контролю та промислового водокористування ТОВ "ІНФОКС" не є актом, який породжує права та обов`язки, а відтак відсутній предмет спору. Так, посилаючись на приписи п. 10 ч. 1 ст. 20 ГПК України, ч. 1 ст. 3 ГК України, п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України ''Про житлово-комунальні послуги'', абз. 1-2 ст. 5 Закону України "Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення" зазначає, що за умовами укладеного між сторонами договору, водоканал зобов`язується надавати споживачу відповідної якості послуги з централізованого питного водопостачання та водовідведення, а споживач зобов`язується оплачувати послуги в порядку і умовах визначених договором та діючим законодавством. Враховуючи вищенаведене, на переконання апелянта, можна прийти до висновку, що суд першої інстанції неправильно застосував норму п. 10 ч. 1 ст. 20 ГПК України, зазначивши, що оскарження актів постачальника комунальної послуги не є актом, що породжує права та обов`язки.

Апелянт вважає, що зі змісту положень ст.ст. 235, 236 ГК України вбачається, що рішення відповідача про нарахування суми коштів за водопостачання - є оперативно-господарською санкцією. При цьому, згідно ч. 2 ст. 237 ГК України у разі незгоди з застосуванням оперативно-господарської санкції заінтересована сторона може звернутися до суду з заявою про скасування такої санкції та відшкодування збитків, завданих її застосуванням. Скаржник зазначає, що вважає застосування відповідачем оскаржуваної санкції неправомірним, у зв`язку із чим, звертався з даним позовом до суду першої інстанції та вимагав скасування рішення про застосування відповідної санкції.

Відтак, враховуючи суть спірних правовідносин та їх суб`єктний склад, апелянт вважає, що даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а оспорюваний акт є актом у сфері господарської діяльності. В той час, як суд першої інстанції дійшов необґрунтованого та неправомірного висновку про наявність підстав для незастосування п. 10 ч. 1 ст. 20 ГПК України.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.05.2021 відкрито апеляційне провадження у справі №916/3098/20 за апеляційною скаргою ТОВ "ТАЛІСМАН І КО" на рішення Господарського суду Одеської області від 11.03.2021 та призначено справу до розгляду на 24.06.2021.

Судом апеляційної інстанції отримано відзив на апеляційну скаргу в якому відповідач просить залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначає, що представниками ТОВ "ІНФОКС" було проведено обстеження водомірного вузлу за адресою позивача та встановлено, що водопостачання здійснюється вводом діаметром 50 мм з пластикових труб, котрим обладнаний водомірний вузол. Кульовий кран діаметром 50 мм на обвідній лінії знаходиться у відкритому положенні, опломбований дріт пломби розтягнутий, а кран перед водолічильником знаходиться у закритому положенні. Так, опломбований дріт пломби не був розірваний, але був розтягнутий, чим було змінено його фізичні властивості з`єднання з пломбою та надало можливість позивачу відкривати та закривати кульовий кран на обвідній лінії тим самим безобліково користуватися водою. Таким чином, позивач при закритому крані перед водолічильником здійснював безоблікове водокористування через обвідну лінію на якій кульовий кран був відкритий.

У зв`язку з наведеним, як стверджує відповідач, позивача було запрошено на засідання технічної комісії ТОВ "ІНФОКС" під час якої відповідно п.5.18 Правил було вирішено провести розрахунок витрати води згідно п.3.3, 3.4 Правил. Про зазначене відповідач повідомив позивача листом із розрахунком витрати води.

За твердженням відповідача, додана позивачем до позову копія листа ТОВ "ІНФОКС" від 01.10.2020 не відповідає його оригіналу, оскільки, позивач після отримання цього листа власноруч дописав над текстом "рішення б/н від 25.09.2020", що є фальсифікацією (підробленням) позивачем документів (доказів).

Посилаючись на приписи ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 20 ГК України відповідач зазначає, що лист ТОВ "ІНФОКС" від 01.10.2020 не є рішенням (актом) відповідача та не є допустимим та достовірним доказом у справі. До того ж, відповідач не є органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування.

Відповідач також відзначає, що до суду з позовом про стягнення заборгованості з ТОВ "ТАЛІСМАН І КО" не звертався.

Відтак, на переконання відповідача, з боку ТОВ "ІНФОКС" жодного порушення прав та законних інтересів позивача не було.

24.06.2021 судом апеляційної інстанції отримано клопотання ТОВ "ТАЛІСМАН І КО" про призначення судово-трасологічної експертизи, яке розглянуто під час судового засідання та залишено колегією суддів без розгляду, з огляду на таке.

Згідно з приписами ст.169 Господарського процесуального кодексу України, заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом.

У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (ст.270 ГПК України).

Відповідно до п.6 ч.1 ст.267 ГПК України суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду за клопотанням сторін та інших учасників справи вирішує питання про виклик свідків, призначення експертизи, витребування доказів, судових доручень щодо збирання доказів, залучення до участі у справі спеціаліста, перекладача. Підготовчі дії, визначені пунктами 5, 6 частини першої цієї статті, вчиняються з дотриманням прав всіх учасників справи подати свої міркування або заперечення щодо їх вчинення, якщо інше не передбачено цим Кодексом (ч. 2 ст.267 ГПК України).

Отже, законодавцем встановлено імперативні приписи, які зобов`язують апелянта подавати будь-які клопотання, у тому числі про призначення судової експертизи, саме разом з апеляційною скаргою у строки, обчислення яких пов`язується із поданням такої скарги.

Так колегія суддів зазначає, що скаржником клопотання про призначення судової експертизи разом з апеляційною скаргою не подавалося, а тому суд апеляційної інстанції у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду питання щодо призначення по справі експертизи, із наданням можливості іншій стороні висловити свої міркування або заперечення, не вирішувалось.

Відтак, заявлене відповідачем клопотання про призначення експертизи заявлено після закінчення процесуального строку.

Згідно з приписами ст. 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

В свою чергу, встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду (ч.2 ст. 119 ГПК України).

Звертаючись із клопотанням про призначення експертизи із пропуском строку, апелянт не заявляв клопотання про його поновлення, а також не навів, із посиланням на відповідні докази, обґрунтованих підстав, які об`єктивно перешкоджали йому звернутися із таким клопотанням у встановлені строки.

Отже, заявлене апелянтом клопотання про призначення експертизи суд апеляційної інстанції залишив без розгляду як таке, що подано з порушенням встановленого процесуального строку.

У судовому засіданні Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.06.2021 у справі №916/3098/20 було оголошено перерву до 15.07.2021.

14.07.2021 судом апеляційної інстанції отримано клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАЛІСМАН І КО" про поновлення процесуального строку в якому товариство просить, зокрема поновити йому процесуальний строк на подачі клопотання про призначення судово-трасологічної експертизи.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.07.2021 відмовлено ТОВ "ТАЛІСМАН І КО" у поновленні процесуального строку на подання клопотанням про призначення експертизи з мотивів наведених у даній ухвалі.

Під час судового засідання від 14.07.2021 представник апелянта підтримав вимоги за апеляційною скаргою та наполягав на її задоволенні.

Повноважний представник ТОВ "ІНФОКС" у судове засідання не з`явився, однак у попередньому судовому засіданні від 24.06.2021 надав пояснення у відповідності до яких не погоджується із доводами апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, 18.03.2019 між ТОВ "ТАЛІСМАН І КО" (споживач) та ТОВ "ІНФОКС" (постачальник) було укладено договір №33195 про надання послуг централізованого водопостачання та водовідведення (далі - договір).

Пунктом 1.1. договору сторони погодили, що за цим договором постачальник зобов`язується надавати споживачу послуги з постачання питної води та приймання від нього стічних вод у міську каналізаційну мережу, а абонент зобов`язується здійснювати своєчасну оплату наданих йому постачальником послуг на умовах цього договору.

Додатком №2 до вказаного договору є Дислокація об`єктів в якому визначено найменування об`єкту, а саме склад ТОВ "ТАЛІСМАН І КО", адреса вул. Бабеля, 28.

04.03.2019 представником ТОВ "ІНФОКС" було проведено опломбування штуцерного з`єднання водоміру, про що складено акт про пломбування №1407 (т.1, а.с.119).

Також, 04.03.2019 представниками ТОВ "ІНФОКС" на об`єкті та за участю позивача за адресою вул. Бабеля, 28 було проведено закриття кульового крану діаметром 50мм обвідної лінії та опломбовано пломбою №580028089 ИВК, що зафіксовано актом відповідача №1408 від 04.03.2019 (т.1, а.с. 120).

Цього ж дня сторонами складено акт №1409 технічного обстеження водомірного вузлу за участю Позивача, яким зафіксовано, що ТОВ "ТАЛІСМАН І КО" приймає під свою відповідальність цілісність, збереження встановленого водолічильника, запірної арматури, манометру та іншого обладнання водомірного вузлу, а також пломбу (пломби) №50028088 ИВК, №50028089 ИВК встановлені по актам №1407, №1408 від 04.03.2019 (т.1, а.с. 121).

ТОВ "ТАЛІСМАН І КО" 10.09.2020 під час перевірки показань водомірного лічильника за адресою м.Одеса, вул. Бабеля, 28 було встановлено, що лічильник не працює, з огляду на що товариством було направлено лист ТОВ "ІНФОКС" в якому позивач просив направити спеціаліста для перевірки лічильника, усунення поломки та відновлення обліку постачання води.

16.09.2020 представниками ТОВ "ІНФОКС" було проведено обстеження водомірного вузлу за адресою: вул. Бабеля, 28 та встановлено, що водопостачання складських приміщень здійснюється вводом діаметром 50ммз з пластикових труб, котрим обладнаний водомірний вузол. Кульковий кран діаметром 50мм на обвідній лінії знаходиться у відкритому положенні, опломбований дріт пломби №50028089 розтягнутий. У зв`язку з чим позивача було запрошено на засідання технічної комісії ТОВ "ІНФОКС" на 25.09.2020 (т.1, а.с. 122).

У відповідності до виписки з протоколу засідання технічної комісії №17 від 25.09.2020 відповідач вирішив у зв`язку із порушенням п. 5.18 Правил здійснити розрахунок згідно п.п. 3.3., 3.4. Правил, у разі не оплати застосувати заходи у відповідності до Правил (т. 1, а.с. 123).

Листом від 01.10.2020 №4900Вих ТОВ "ІНФОКС" повідомлено ТОВ "ТАЛІСМАН І КО", що у зв`язку з порушення п.5.18 «Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах та селищах України», зафіксованим актом № 20181 від 16.09.2020 року, на об`єкті, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Бабеля, 28, сума оплати за водокористування, розрахована у відповідності до п. п. 3.3, 3.4 Правил, складає 183 497,70 грн, виходячи з розрахунку: 6866,4 м.куб./міс х 26,724 грн = 183 497,70 грн, де 6866,40 мЗ/міс - пропускна можливість пластикової труби d = 50 мм. при швидкості води в ній - 2 м/сек. та її дії на протязі 24 годин на добу на протязі місяця; -26,724 грн. - тариф на послуги водопостачання та водовідведення; - 183 497, 70 грн. - сума, яка підлягає до сплати (т.1, а.с. 124).

Звертаючись із позовом до суду першої інстанції позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що відповідач своїми протиправними діями, намагається незаконно при відсутності порушень з боку позивача, зобов`язати його сплатити грошову суму у розмірі 183 497,70 грн.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку щодо необґрунтованості заявлених позовних вимог та відмовив у їх задоволенні у повному обсязі.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду з цього приводу зазначає наступне.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Частиною другою статті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені положеннями статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України.

Зазначені приписи узгоджуються із процесуальними нормами статті 5 ГПК України за змістом якої здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (частина 1 статті 2 ГПК України).

Спосіб захисту порушеного права обумовлюється нормою матеріального права, яка регулює ті чи інші правовідносини між сторонами спору. Отже, позивач, формулюючи позовні вимоги, повинен відштовхуватись від тих наданих йому законом прав, які були об`єктивно порушені відповідачем і позов повинен бути направлений на припинення цих правопорушень та на відновлення порушеного права.

Таким чином, право вибору способу захисту порушеного права належить позивачу, а суд наділений компетенцією перевірити відповідність обраного способу захисту змісту порушеного права. При цьому, обраний спосіб захисту не лише повинен бути встановлений договором або законом, але і бути ефективним засобом захисту, таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Відповідно до частини першої статті 162 Господарського процесуального кодексу України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідками (подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17).

При цьому, вимога про встановлення певних фактів не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, оскільки до повноважень останнього не належить встановлення фактів, що мають юридичне значення. Господарські суди порушують провадження у справах за позовами, в основі яких правова вимога - спір про право, що виникає з матеріальних правовідносин. Відповідний правовий висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16.

Отже, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси юридичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Суд, відповідно до викладеної в позові вимоги, може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, який не суперечить закону, але лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів (пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17).

Суд наголошує, що рішення суду має бути ефективним інструментом поновлення порушених прав (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2019 у справі № 922/1899/16).

У пункті 145 Рішення ЄСПЛ від 15.11.1996 у справі Чахал проти Об`єднаного королівства суд зазначив, що стаття 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист. Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 Рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2015).

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №922/1500/18.

Колегія суддів зазначає, що зі змісту заявних позовних вимог вбачається, що позивач просить суд скасувати рішення відповідача від 25.09.2020 щодо стягнення з ТОВ "ТАЛІСМАН І КО" грошових коштів у розмірі 183 497,70 грн.

Однак, слід зауважити, що у наявних матеріалах справи відсутнє, а позивачем не надано таке рішенні від 25.09.2020.

Натомість, у матеріалах справи фактично міститься виписка із протоколу №17 від 25.09.2020 під час якого технічна комісія ТОВ "ІНФОКС" вирішила у зв`язку із порушенням ТОВ "ТАЛІСМАН І КО" п. 5.18 Правил здійснити розрахунок згідно п.п. 3.3., 3.4. Правил, у разі не оплати застосувати заходи у відповідності до Правил (т. 1, а.с. 123).

Втім, у даному протоколі не міститься жодних посилань на конкретні заходи, зокрема, але не виключно, припинення водопостачання, звернення із позовом про стягнення заборгованості тощо, які ТОВ "ІНФОКС" має намір вчинити у разі не оплати ТОВ "ТАЛІСМАН І КО" виставленого рахунку.

Також судова колегія зазначає, що у наявних матеріалах справи відсутній, а учасниками справи не надано рахунку, який складений за результатами засідання технічної комісії ТОВ "ІНФОКС" від 25.09.2020, із зазначенням конкретних формул розрахунків, періоду та суми заборгованості тощо, а також містить вимогу щодо сплати позивачем нарахованої заборгованості.

Наявні матеріали справи також не містять, а позивачем не надано жодних відомостей про облік та наявність у ТОВ "ТАЛІСМАН І КО" заборгованості перед ТОВ "ІНФОКС" та вжиття відповідачем заходів щодо її стягнення, зокрема шляхом звернення із відповідним позовом до суду.

Відсутні у матеріалах справи й докази на підтвердження вчинення ТОВ "ІНФОКС" дій спрямованих на припинення (обмеження) споживання позивачем водопостачання.

Колегія суддів зазначає, що звертаючись із даним позовом до суду першої інстанції ТОВ "ТАЛІСМАН І КО" взагалі не зазначило, із посиланням на відповідні докази, на захист якого порушеного права (законного інтересу) спрямований даний позов та в чому полягає таке порушення з боку відповідача.

З огляду на наведене колегія суддів вважає, що сам по собі факт наявності протоколу засідання технічної комісії №17 від 25.09.2020, без вчинення відповідачем будь-яких інших дій, спрямованих на стягнення з позивача грошових коштів або на припинення (обмеження) надання позивачеві послуг з водовідведення, не свідчить про порушення прав (законних інтересів) позивача.

Відтак, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду вважає, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, у вигляді визнання скасування рішення відповідача від 25.09.2020 щодо стягнення з ТОВ "ТАЛІСМАН І КО" грошових коштів, не є належним та ефективним у розумінні наведених вище норм способом захисту права порушеного права, оскільки розглядаючи таку вимогу суд не здійснює жодного захисту прав та охоронюваних законом інтересів учасника господарських відносин.

На думку колегії суддів, позивач у даному спорі фактично просить суд установити та надати правову оцінку певним фактичним обставинам, які натомість можуть бути установлені та оцінені судами у межах розгляду спору, зокрема, щодо оплати за водокористування. Тобто, заявлені у цій справі позовні вимоги за своєю природою є вимогами про встановлення юридичних фактів, які у свою чергу можуть бути підставами для заперечення обставин щодо обсягів водопостачання, однак вони не підлягають окремому розгляду в судах.

За таких обставин, враховуючи встановлену відсутність порушеного права позивача на захист якого спрямований заявлений позов, що відповідно зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин, колегія суддів залишає поза увагою інші доводи сторін, зокрема щодо відсутності (наявності) факту самовільного пошкодження приладу обліку, відсутності (наявності) причинно-наслідкового зв`язку між умисними діями позивача та пошкодженням пломби лічильника, тощо.

Судова колегія не приймає до уваги твердження апелянта з приводу того, що суд першої інстанції неправильно застосував норму п.10 ч.1 ст. 20 ГПК України, оскільки за приписами даної статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем. Однак, фактично оскаржуваний позивачем протокол засідання технічної комісії відповідача від 25.09.2020 не є таким актом (рішенням).

Згідно з статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, колегія суддів вважає, що наведені скаржником порушення допущені судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 11.03.2021 відсутні.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Одеської області від 11.03.2021 у справі №916/3098/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено та підписано 20.07.2021.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Лавриненко Л.В.

Суддя Мишкіна М.А.