ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
У Х В А Л А
16.07.2021 Справа №905/1263/21
Суддя господарського суду Донецької області Макарова Ю.В., розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю ВФ ДОНРЕМПУТЬ, м.Краматорськ Донецької області, б/н від 15.07.2021 про забезпечення позову у справі
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВФ «ДОНРЕМПУТЬ», м.Крматаорськ Донецької області,
до відповідача-1: Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», м.Київ,
відповідача-2: Відділу примусового виконання рішення Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), м.Краматорськ Донецької області,
про заборону набуття права власності на предмет іпотеки та вчинення певних дій,
без повідомлення заявника та інших осіб, які можуть отримати статус учасників справи,
01.07.2021 до господарського суду Донецької області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю ВФ ДОНРЕМПУТЬ, м.Краматорськ Донецької області, до відповідача-1: Публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України, м.Київ, відповідача-2: Відділу примусового виконання рішення Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), м.Краматорськ Донецької області, у якій просить суд:
- заборонити відповідачу-1 набуття права власності на нежитлове (офісне) приміщення, яке розташоване за адресою: Донецька область, м. Краматорськ, вул. Сакко і Ванцетті, буд 2, на термін дії Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції №1669-VII;
- заборонити відповідачу-2 проводити будь-які дії щодо реалізації набуття Публічним акціонерним товариством Державний ощадний банк України права власності на нежитлове (офісне) приміщення, яке розташоване за адресою: Донецька область, м.Краматорськ, вул.Сакко і Ванцетті, буд 2, на термін дії Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції №1669-VII.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачами положень Закону України Про іпотеку, Закону України Про виконавче провадження, Закон України Про внесення змін до Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції, що набрав чинності 16.06.2021, в частині реалізації належного позивачу предмета іпотеки.
Позивач стверджує, що його нерухомість, що знаходиться в іпотеці, підпадає під дію статті ст. 9 Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції, відтак, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 43 - 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах) Закону України "Про іпотеку".
Ухвалою господарського суду Донецької області від 06.07.2021 вказану позовну заяву залишено без руху; встановлено позивачу строк для усунення виявлених недоліків позовної заяви.
Ухвалою від 15.07.2021 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
15.07.2021 через систему «Електронний суд» до господарського суду Донецької області надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю ВФ ДОНРЕМПУТЬ, м.Краматорськ Донецької області, б/н від 15.07.2021 про забезпечення позову у справі №905/1263/21, у якій просить суд:
- зупинити стягнення заборгованості ТОВ ВФ ДОНРЕМПУТЬ перед ПАТ Державний ощадний банк України шляхом зупинки Відділом примусового виконання рішення Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в межах зведеного виконавчого провадження №57765385, до складу якого входять наступні виконавчі провадження: ВП №49049691, ВП №55072908, ВП №58948636 на час розгляду дійсної судової справи;
- накласти арешт на майно позивача, а саме на нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: Донецька область, м.Краматорськ, вул.Сакко і Ванцетті, буд 2, що належить на підставі свідоцтва про право власності САВ №725531 від 01.06.2010 на час розгляду дійсної судової справи.
В обґрунтування поданої заяви позивач вказує на те, що існують реальні ризики порушення його прав, так як дії Відділу примусового виконання рішення Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (відповідача-2) з реалізації предмета іпотеки до винесення судом рішення по справі №905/1263/21 можуть привести до втрати позивачем права власності на спірне нежитлове приміщення; існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду при задоволенні позову.
Згідно ч.1 ст.140 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.
Розглянувши заяву про забезпечення позову, суд дійшов висновку про її часткове задоволення з огляду на наступне.
За приписами ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
З огляду на аналіз положень закону заходи забезпечення позову застосовуються господарським судом як гарантія реального виконання рішення суду. Проте особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову, подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову є обов`язковим.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову (пункт 3 частини першої статті 139 ГПК України).
Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.
Положеннями ч.1 ст.137 ГПК України визначено, що позов забезпечується, зокрема, шляхом: накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
При цьому, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження №14-729цс 19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
Суд звертає увагу на те, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, так як питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду справи по суті і не вирішується судом під час розгляду заяви про забезпечення позову, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 16 серпня 2018 року у справі № 910/1040/18.
Щодо вимог, викладених у заяві про забезпечення позову про зупинення стягнення заборгованості ТОВ ВФ ДОНРЕМПУТЬ перед ПАТ Державний ощадний банк України шляхом зупинки Відділом примусового виконання рішення Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в межах зведеного виконавчого провадження №57765385, до складу якого входять наступні виконавчі провадження: ВП №49049691, ВП №55072908, ВП №58948636, на час розгляду даної судової справи, суд зазначає наступне.
Приписи п.5 ч.1 ст.137 ГПК України передбачають, що одним із заходів забезпечення позову є зупинення стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
У даному випадку заявник стверджує, виконавчими документами у виконавчих провадженнях ВП №49049691, ВП №55072908, ВП №58948636 є накази господарського суду, видані на виконання рішень суду по справах №905/3777/14, №905/1659/17, №905/1673/18 відповідно, прийнятих за результатами розгляду господарської справи, що виключає безспірний порядок стягнення.
Разом з тим, згідно із ст.129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.
Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.
Статтею 326 ГПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Одним із основних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення є закріплення у процесуальному законодавстві положень щодо здійснення судового контролю за виконанням судових рішень в справах та відповідні норми спрямовані на забезпечення виконання рішень суду.
З огляду на наведене, господарський суд приходить до висновку, що принцип обов`язковості судового рішення та визначений процесуальним законодавством обов`язок суду із здійснення судового контролю за виконанням судового рішення зобов`язує суди, здійснюючи оцінку тих чи інших обставин, враховувати чи сприяє вчинення будь-якої процесуальної дії (в тому числі судом) виконанню остаточного судового рішення чи навпаки - перешкоджає такому виконанню.
У даному випадку заявник просить суд зупинити виконання судового рішення по справам, які набрали законної сили, що суперечить загальним засадам судочинства, зокрема, щодо обов`язковості судового рішення (п.7 ч.3 ст.2 ГПК України).
При цьому, слід зауважити на тому, що виконання судового рішення є прямим обов`язком боржника (ч.2 ст.15 Закону України "Про виконавче провадження").
Крім того, виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, в той же час, невиконання судових рішень нівелює принцип обов`язковості виконання судових рішень.
Отже, забезпечивши позов шляхом зупинення примусового виконання рішень суду, яке здійснює орган державної виконавчої служби, та за яким стягнення не здійснюється у безспірному порядку, господарський суд вийде за межі своїх повноважень.
З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що заява ТОВ ВФ ДОНРЕМПУТЬ в частині забезпечення позову шляхом зупинення Відділом примусового виконання рішення Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в межах зведеного виконавчого провадження №57765385 не відповідає вимогам ч.1 ст. 137 ГПК України, а тому задоволенню не підлягає.
Щодо вимог позивача накласти арешт на майно позивача, а саме на нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: Донецька область, м. Краматорськ, вул. Сакко і Ванцетті, буд 2, на час розгляду дійсної судової справи суд зазначає наступне.
Предметом поданого заявником позову є вимоги немайнового характеру:
- заборона Публічному акціонерному товариству Державний ощадний банк України (відповідачу-1) набуття права власності на нежитлове (офісне) приміщення, яке розташоване за адресою: Донецька область, м. Краматорськ, вул. Сакко і Ванцетті, буд 2, на термін дії Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції №1669-VII;
- заборона відповідачу-2 проводити будь-які дії щодо реалізації набуття Публічним акціонерним товариством Державний ощадний банк України права власності на нежитлове (офісне) приміщення, яке розташоване за адресою: Донецька область, м.Краматорськ, вул.Сакко і Ванцетті, буд 2, на термін дії Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції №1669-VII.
Відповідно до умов укладеного між Публічним акціонерним товариством Державний ощадний банк України (іпотекодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю ВФ ДОНРЕМПУТЬ (іпотекодаавець) іпотечного договору №3-01/2010 від 19.11.2010 предметом іпотеки є нежитлове приміщення офісу загальною площею 442,4 кв.м., яке розташоване за адресою: Донецька область, м.Краматорськ, вул.Сакко і Ванцетті, буд 2.
Матеріали справи містять свідоцтво про право власності НОМЕР_1 від 01.06.2010, що підтверджує право власності Товариства з обмеженою відповідальністю ВФ ДОНРЕМПУТЬ на приміщення офісу яке розташоване за адресою: Донецька область, м.Краматорськ, вул.Сакко і Ванцетті, буд 2.
Крім того суду надано інформацію з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, що підтверджує право власності Товариства з обмеженою відповідальністю ВФ ДОНРЕМПУТЬ на приміщення офісу з реєстраційним номером майна 5741907, яке розташоване за адресою: Донецька область, м.Краматорськ, вул.Сакко і Ванцетті, буд 2.
Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18, у випадку звернення особи до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в такому випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі №914/1570/20 особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення.
Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.
Разом з цим, слід зазначити, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 79 ГПК України).
Відповідно до ч.1 ст.61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною.
Суд зазначає, що власник має право на превентивний захист судом свого права у випадку, коли ще немає порушення, однак є підстави передбачити можливість такого порушення. Однією з форм такого превентивного судового захисту, по суті, і є заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно.
Щоб встановити правову природу арештів, слід визначити що являє собою по суті арешт. Наслідком такої дії (арешту) є накладення заборони на право розпоряджатися майном. Це тимчасовий захід, який триває до визначення подальшої долі відповідного майна.
ЄСПЛ у низці своїх рішень також нагадував, що вилучення власності в інтересах судочинства, яке не позбавляє власника його майна, а тільки тимчасово припиняє його можливості користуватися та розпоряджатися цим майном, зазвичай пов`язане із здійсненням контролю за використанням власності, що охоплюється сферою застосування другого абзацу ст. 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення від 22.02.1994 у справі "Раймондо проти Італії", ухвала щодо прийнятності від 07.11.2006 у справі "Адамчик проти Польщі", рішення у справах "Карамітров та інші проти Болгарії" від 10.01.2008 та "Боржонов проти Росії" від 22.01.2009).
Отже, допускається накладення судами арешту або інших обмежень щодо розпорядження майном особи, за умови дотримання таких вищенаведених вимог, встановлених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції як законність, пропорційність та загальний інтерес.
Крім того зі змісту вказаного сайту судом також встановлено, що 19.04.2021 та 22.05.2021 знов було здійснено публікацію та виставлено на торги спірне нерухоме майно площею 442,4 кв.м. з посиланням на зведене виконавче провадження №57765385 з датою проведення торгів - 19.05.2021 та 22.06.2021 відповідно.
Враховуючи, що процедура реалізації майна на електронному аукціоні полягає в продажу цього майна іншим особам, і, в даному випадку, подано позов про заборону набуття права власності на нежитлове (офісне) приміщення та заборону відповідачу-2 проводити будь-які дії щодо реалізації набуття Публічним акціонерним товариством Державний ощадний банк України права власності на нежитлове (офісне) приміщення, суд вважає розумним, співрозмірним та адекватним такий захід забезпечення позову, як арешт спірного майна.
Невжиття цього заходу може ускладнити поновлення прав позивача в разі задоволення позовних вимог, а саме необхідності оскарження результатів аукціону, витребування спірного майна в осіб, які набудуть право власності на це майно за результатами аукціону тощо. Також це може мати наслідком порушення прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Враховуючи вищенаведене, заява Товариства з обмеженою відповідальністю ВФ ДОНРЕМПУТЬ, м.Крматаорськ Донецької області, про забезпечення позову підлягає задоволенню в частині накладення арешту на майно позивача, а саме на нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: Донецька область, м.Краматорськ, вул.Сакко і Ванцетті, буд 2, що належить на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 01.06.2010 на час розгляду дійсної судової справи.
Враховуючи наведене, керуючись статтями 137, 139, 140, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд, -
Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю ВФ ДОНРЕМПУТЬ, м.Краматорськ Донецької області, б/н від 15.07.2021 про забезпечення позову у справі №905/1263/21 задовольнити частково.
В іншій частині заяви - відмовити.
Ухвала є виконавчим документом та згідно ст.18 ГПК України є обов`язковою на всій території України та повинна виконуватись у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Ухвала може бути пред`явлений до примусового виконання в порядку, передбаченому Законом України Про виконавче провадження протягом 3 (трьох) років з наступного дня після набрання законної сили.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання 16.07.2021, та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (підпункт 17.5 пункту 17 Розділу ХІ Перехідні положення Господарського процесуального кодексу України) шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів в порядку, передбаченому розділом ІV ГПК України, з урахуванням положень п.4розділу Х «Прикінцеві положення» ГПК України.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

У разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованими клопотанням учасника справи.

Суддя Ю.В. Макарова