ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

13 липня 2021 року Справа № 159/5585/19

Господарський суд Волинської області у складі

головуючого судді - Гарбара Ігоря Олексійовича

секретар судового засідання - Коваль Олександр Миколайович

за участю представників сторін:

позивач: ОСОБА_1

від відповідача-1: Сорока В.Г. - довіреність №87 від 11.11.2020

від відповідача-2: н/з

від третьої особи: н/з

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні Господарського суду Волинської області справу №159/5585/19 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ", Волинської обласної спілки споживчих товариств, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Огей Наталія Миколаївна про визнання недійсним договору іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

01.10.2019 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковельська ОТБ», Волинської обласної спілки споживчих товариств, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Огей Наталії Миколаївни, в якому просить визнати недійсним іпотечний договір № 360, укладений 08.06.2019 між ТзОВ «Ковельська ОТБ» та Волинською обласною спілкою споживчих товариств, який посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Огей Наталією Миколаївною.

Позов мотивує тим, що ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03.04.2019 року по справі №159/1792/19 задоволено його заяву про вжиття заходів забезпечення позову та накладено арешт на об`єкти нерухомого майна, а саме - на склад О- І , загальною площею 1047 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта 1), та на нежитлове приміщення - склад Д-1, загальною площею 1205,91 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта 1), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.03.2021:

касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27 січня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 19 травня 2020 року задоволено.

касаційну скаргу ОСОБА_1 на додаткову постанову Волинського апеляційного суду від 15 липня 2020 року задоволено частково.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27 січня 2020 року, додаткове рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24 лютого 2020 року, постанову Волинського апеляційного суду від 19 травня 2020 року та додаткову постанову Волинського апеляційного суду від 15 липня 2020 року скасовано.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ", Волинської обласної спілки споживчих товариств, третя особа - приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Огей Наталія Миколаївна, про визнання недійсним договору іпотеки закрито.

Повідомлено ОСОБА_1 , що розгляд справи за його позовом віднесено до юрисдикції господарських судів.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31.03.2021 клопотання ОСОБА_1 про повернення судового збору задоволено частково. Повернуто ОСОБА_1 з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 768,40 грн, що сплачений згідно з квитанцією від 07 жовтня 2019 року, та судовий збір у розмірі 1 536,00 грн, що сплачений згідно з квитанцією від 01 липня 2020 року.

Ухвалою Верховного Суду від 31.03.2021р. справу № 159/5585/19-ц за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ", Волинської обласної спілки споживчих товариств, третя особа - приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Огей Наталія Миколаївна, про визнання недійсним договору іпотеки передано для продовження розгляду до Господарського суду Волинської області.

19.04.2021 Управлінням забезпечення роботи Першої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду скеровано цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ", Волинської обласної спілки споживчих товариств, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Огей Наталія Миколаївна, про визнання недійсним договору іпотеки для продовження розгляду до Господарського суду Волинської області за встановленою юрисдикцією.

26.04.2021 матеріали справи надійшли до Господарського суду Волинської області.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу розподілено судді Дем`як В.М.

Ухвалою суду від 30.04.2021 заяву судді Дем`як В.М. про самовідвід від розгляду матеріалів по справі № 159/5585/19 задоволено. Матеріали справи № 159/5585/19 передано для здійснення визначення складу суду у відповідності до положень Господарського процесуального кодексу України.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.04.2021 справу розподілено судді Гарбару І.О.

Ухвалою суду від 05.05.2021 прийнято справу до провадження та призначено в підготовчому судовому засіданні.

21.05.2021 позивач на виконання ухвали суду від 05.05.2021 подав виписку, яка сформована 18.05.2021 Ковельським міськрайонним судом Волинської області, що судовий збір позивачу з бюджету не повертався.

24.05.2021 представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ" подав додаткові пояснення у справі, в яких просить суд відмовити в задоволенні позову.

Ухвалою суду від 31.06.2021 позовну заяву залишено без руху. Позивачу не пізніше 10-ти календарних днів з дня вручення ухвали усунути недоліки позовної заяви та подати суду докази сплати судового збору в сумі 1921,00 грн.

01.06.2021 позивач подав заяву, якою долучив до матеріалів справи квитанцію №32605699 від 01.06.2021 про сплату судового збору.

Ухвалою суду 01.06.2021 постановлено розгляд справи продовжувати за правилами загального позовного провадження. Розгляд справи призначено в підготовчому судовому засіданні.

25.06.2021 позивач подав до суду доповнення правових обгрунтувань позову.

Ухвалою суду від 30.06.2021 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просять суд задовольнити позов в повному об`ємі.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача-2 та третьої особи в призначене судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені, про що свідчать поштові повідомлення про вручення рекомендованої кореспонденції.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача-1, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Як слідує з матеріалів справи, ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03.04.2019 у справі № 159/1792/19 задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову та накладено арешт на об`єкти нерухомого майна, а саме: на склад О- І , загальною площею 1047 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта 1), та на нежитлове приміщення - склад Д-1, загальною площею 1205,91 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта 1), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с.7).

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 20.06.2019 апеляційну скаргу ТзОВ «Ковельська ОТБ» залишено без задоволення, а ухвалу Ковельського міськрайонного суду від 03.04.2019 залишено без змін.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, ст. 18 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Як визначено ч.ч. 2, 4 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Згідно ч.4 ст.75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З матеріалів справи слідує, що 08.05.2019 між ТзОВ «Ковельська ОТБ» (іпотекодавець) та Волинською обласною спілкою споживчих товариств (іпотекодержатель) укладено договір іпотеки, за яким забезпечується зобов`язання, що виникло у іпотекодавця на підставі договору безпроцентної позики від 06.05.2019, укладеного між тими самими сторонами (т.1, а.с.70-75)

Відповідно до п. 1.2 Договору іпотеки, в забезпечення виконання зобов`язань за основним договором Іпотекодавець передав в іпотеку об`єкти нерухомого майна, а саме: склад металевий; прохідна; склад, літ.С-1; склад металевий; склад, літ.Є-1; склад, літ.Д-1; склад, літ.О-1. Тобто, відповідачем було передано в іпотеку об`єкти нерухомого майна, на які, згідно ухвали суду від 03.04.2019 було накладено арешт.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети (такий правовий висновок міститься в п. 7.3 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц).

Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч.7 ст.179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч.1 ст.207 ГК України, господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За загальними положеннями про недійсність правочину, визначеними ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частини 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно із ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю недоліків його складових елементів: незаконність змісту правочину, недотримання форми, невідповідність дефекту суб`єктного складу, невідповідність волевиявлення внутрішній волі.

Статтею 204 Цивільного кодексу закріплено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ч. 3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 576 ЦК України, предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема, річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Іпотека, в силу ст. 575 ЦК України, є окремим видом застави нерухомого майна. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.

Закон України "Про іпотеку" є спеціальним законом, який регулює відносини у сфері застави нерухомого майна - іпотеки.

Статтею 5 Закону України "Про іпотеку" визначено, що предметом іпотеки може бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за умови, зокрема, що нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення.

З огляду на приписи ст. 576 ЦК України та ст. 5 Закону України "Про іпотеку", предметом спірного договору іпотеки не може бути майно, що належить ТзОВ «Ковельська ОТБ», оскільки ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03.04.2019 по справі №159/1792/19 заборонено здійснювати дії щодо відчуження об`єктів нерухомого майна до ухвалення судом рішення у іншій справі за позовом ОСОБА_1 .

Відсутність інформації в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо обтяжень предмету іпотеки не змінює статус цього майна.

Вказаний договір іпотеки забезпечує вимоги відповідача, як іпотекодержателя, що випливають з договору від 06.05.2019 № 15-49/01/02/05 про надання позики, укладеного між відповідачами. Відповідно до умов договору іпотеки, відповідач Волинська обласна спілка споживчих товариств має право у разі невиконання ТОВ "Ковельська ОТБ" зобов`язань за договором від 06.05.2019 одержати задоволення своїх вимог за рахунок передбаченого договором іпотеки майна, переважно перед іншими кредиторами.

Отже, з 03.04.2019 до ухвалення судом рішення по суті в іншій справі, ТзОВ «Ковельська ОТБ» не мало право здійснювати будь-які дії щодо належного йому майна незалежно від того, чи внесено інформацію до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо обтяжень предмету іпотеки. При цьому, відповідачу ТзОВ «Ковельська ОТБ» було відомо про існування арешту на майно, яке було передано ним в іпотеку.

За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що укладений між відповідачами договір іпотеки від 08.05.2019, предметом якого є нерухоме майно, на яке накладено арешт, суперечить вимогам ст. 576 ЦК України та ст. 5 Закону України "Про іпотеку", а тому є всі підстави для визнання його недійсним.

Оскільки спір до розгляду суду доведено з вини відповідачів, то витрати по сплаті судового збору в сумі 1921,00 грн. відповідно до ст. 129 ГПК України порівну слід віднести на них.

Відповідно до ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті ("Гірвісаарі проти Фінляндії").

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати недійсним Договір іпотеки, укладений 08.05.2019 року між ТзОВ "Ковельська ОТБ" та Волинською обласною спілкою споживчих товариств, який посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Огей Наталією Миколаївною та зареєстрований за № 360.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ" (провулок Володимира Кияна,9, м.Ковель, 45000, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) 960,50 грн. (дев`ятсот шістдесят гривень п`ятдесят копійок) витрат по сплаті судового збору.

4. Стягнути з Волинської обласної спілки споживчих товариств (вул.Ковельська,13, м.Луцьк, 43016, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) 960,50 грн. (дев`ятсот шістдесят гривень п`ятдесят копійок) витрат по сплаті судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. 255-256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повний текст рішення складено 19.07.2021.

Суддя `І. О. Гарбар