ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.07.2021м. ДніпроСправа № 904/5100/21

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Фещенко Ю.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) представників сторін, справу

за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" (м. Київ)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Приват-ІТ" (м. Дніпро)

про зобов`язання визнати та включити до проміжного ліквідаційного балансу кредиторські вимоги

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просить суд зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Приват-ІТ" (далі - відповідач) в особі ліквідаційної комісії, визнати та включити до проміжного ліквідаційного балансу Товариства з обмеженою відповідальністю "Приват-ІТ" кредиторські вимоги Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" за договором на поставку програмного забезпечення №10112016 від 10.11.2016 у розмірі 35 000 000 грн. 00 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним:

- відповідач не виконав свої зобов`язання щодо поставки оплаченої позивачем програмної продукції за договором на поставку програмного забезпечення № 10112016 від 10.11.2016, внаслідок чого позивач зазнав збитків на суму 35 000 000 грн. 00 коп.;

- відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Товариство з обмеженою відповідальністю "Приват-ІТ" (відповідач) перебуває в стані припинення з 28.09.2017 в результаті ліквідації, а вимоги кредиторів розглядаються до 28.11.2017;

- 13.05.2021 позивачем було надіслано на юридичну адресу відповідача заяву з кредиторськими вимогами № Э.Upr 1/3-210326/285 від 26.03.2021, проте остання не була отримана відповідачем у зв`язку з поверненням поштового відправлення із довідкою: "адресат відсутній за вказаною адресою", яке було отримано позивачем 24.05.2021;

- позивач, вказує на те, що звертається до суду в межах строку, передбаченого положеннями частини 3 статті 112 Цивільного кодексу України;

- позивач зазначає, що ухилення ліквідаційної комісії ТОВ "Приват-ІТ" від розгляду кредиторських вимог позивача та включення їх до ліквідаційного балансу призводить до того, що банк (кредитор) фактично перебуває в стані правової невизначеності щодо своїх прав та зумовлює їх порушення, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Також позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 270 грн. 00 коп.

Ухвалою суду від 31.05.2021 позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

З приводу дотримання прав відповідача під час розгляду даної справи судом, слід зазначити таке.

Відповідно до частини 3 статті 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Слід відзначити, що поштове відправлення на адресу відповідача, в якому містилася ухвала суду від 31.05.2021, було повернуто за зворотною адресою з довідкою АТ "Укрпошта" форми 20 "Адресат відсутній за вказаною адресою" (а.с. 55-59).

З цього приводу суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" визначено, що в Єдиному державному реєстрі містяться відомості щодо юридичної особи, зокрема, про місцезнаходження останньої.

На підтвердження адреси відповідача судом долучено до матеріалів справи витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з якого вбачається, що місцезнаходженням відповідача є: 49044, м. Дніпро, вулиця Гоголя, будинок 15-А, кімната 19, на яку і була направлена кореспонденція господарського суду для відповідача (а.с. 50).

При цьому, до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому числі Господарський процесуальний кодекс України, не зобов`язує й сторону у справі, зокрема позивача, з`ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її офіційним місцезнаходженням, визначеним у відповідному державному реєстрі) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

Крім того, частиною 7 статті 120 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, в разі коли фактичне місцезнаходження особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Відповідно до частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є:

1) день вручення судового рішення під розписку;

2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи;

3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення;

4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду;

5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Отже, суд приходить до висновку, що ухвала суду від 31.05.2021 вважається врученою відповідачу 07.06.2021.

Також, суд наголошує, що за змістом статей 2, 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" вбачається, що кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі. Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Реєстру, користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин.

З урахуванням наведеного, відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з ухвалами Господарського суду Дніпропетровської області по даній справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Враховуючи викладене, неперебування відповідача за місцем його державної реєстрації чи небажання отримати поштову кореспонденцію та, як наслідок, ненадання відзиву, не є перешкодою розгляду справи судом за наявними матеріалами і не свідчить про порушення норм процесуального права саме зі сторони суду.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 03.03.2018 у справі № 911/1163/17 та від 10.05.2018 у справі № 923/441/17.

За таких обставин можна дійти висновку, що невручення ухвали суду відбулось через недотримання відповідачем вимог законодавства щодо забезпечення отримання поштових відправлень за своїм офіційним місцезнаходженням (поштовою адресою), що розцінюється судом як фактична відмова від отримання адресованих йому судових рішень (ухвал). Відповідач, у разі незнаходження за своєю офіційною (юридичною) адресою, повинен був докласти зусиль щодо отримання поштових відправлень за цією адресою або повідомлення суду про зміну свого місцезнаходження.

Більше того, права відповідача, як учасника справи, не можуть забезпечуватись судом за рахунок порушення прав позивача на своєчасне вирішення спору судом, що є безпосереднім завданням господарського судочинства, та яке відповідно до норм частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Так, ухвалою суду від 31.05.2021, з урахуванням вимог частини 8 статті 165 Господарського процесуального кодексу України, судом було запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву протягом 15-ти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Судом також враховані Нормативи і нормативні строки пересилання поштових відправлень, затверджені наказом Міністерства інфраструктури України № 958 від 28.11.2013, на випадок направлення відповідачем відзиву на позовну заяву або клопотання до суду поштовим зв`язком.

Однак, станом на 13.07.2021 строк на подання відзиву на позовну заяву, з урахуванням додаткового строку на поштовий перебіг, закінчився.

Будь-яких клопотань про продовження вказаного процесуального строку у порядку, передбаченому частиною 2 статті 119 Господарського процесуального кодексу України, до суду від відповідача не надходило; поважних причин пропуску вказаного строку суду також не повідомлено.

Згідно із частиною 1 статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Слід також зауважити, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України).

Суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на надання відзиву на позовну заяву та вважає можливим розглянути справу за наявними у ній матеріалами.

Враховуючи предмет та підстави позову у даній справи, суд приходить до висновку, що матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення, оскільки у відповідача було достатньо часу для подання як відзиву на позову заяву так і доказів погашення спірної заборгованості, у разі їх наявності, чого відповідачем зроблено не було, будь-яких заперечень чи відомостей щодо викладених у позовній заяві обставин відповідачем суду також не повідомлено.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

Відповідно до частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, а також доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, 10.11.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Приват-ІТ" (далі - постачальник, відповідач) та Публічним акціонерним товариством комерційним банком "Приватбанк" (далі - замовник, позивач) укладено Договір на поставку програмного забезпечення № 10112016 (далі - договір, а.с.27-30), відповідно до умов пункту 1.1. якого за договором постачальник зобов`язується за плату поставляти за завданням замовника товар - Програмне забезпечення (ПЗ). Сторони узгодили, що товаром за договором є програмна продукція - результат комп`ютерного програмування у вигляді операційних систем, системних, прикладних, розважальних та/або навчальних комп`ютерних програм (їх компонентів) а також у вигляді онлайн-сервісів. Замовник зобов`язується прийняти товар та оплатити його на умовах і в порядку, зазначених у цьому договорі.

Зазначений договір поставки підписано сторонами шляхом накладення ЕЦП уповноважених представників сторін, що узгоджено пунктом 8.7. договору та підтверджується роздрукованим звітом про перевірку документа в електронному вигляді, а також Угодою від 10.11.2016 про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа.

Після укладення договору позивачем здійснена державна реєстрація змін до установчих документів ПАТ КБ "Приватбанк", зміна повного найменування та зміна скороченого найменування, а саме: змінено найменування позивача на Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (скорочене найменування АТ КБ "ПриватБанк").

Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" є правонаступником всіх прав та зобов`язань Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк".

Доказів визнання недійсним, зміни або розірвання вказаного договору сторонами суду не надано.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до пункту 1.3. договору, загальний термін, окремі етапи поставки і терміни їх виконання вказуються в Технічних завданнях, форма яких зафіксована в додатку № 1 до договору.

Згідно з умовами пункту 1.5. договору, поставка здійснюється шляхом підписання сторонами Акту прийому-передачі.

Постачальник зобов`язаний в порядку і в строки, передбачені договором, поставити ПЗ (пункт 3.1. договору). При виникненні обставин, що перешкоджають належному виконанню постачальник своїх зобов`язань за договором, повідомити про це замовника в письмовій формі не пізніше 5 календарних днів з моменту виникнення таких обставин (підпункт 3.1.3. договору).

Замовник зобов`язується своєчасно прийняти неналежно виконану згідно договору товар і оплатити його. (пункт 3.3., підпункт 3.3.1. договору).

Відповідно до положень статті 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу.

Відповідно до пункту 4.1. договору, загальна вартість товару дорівнює сумі цін за весь поставлений товар постачальником, і зафіксований в додатках до договору. У вартість поставки товару постачальником включається плата за передачу замовнику виключних майнових прав на об`єкти інтелектуальної власності.

Згідно з пунктом 4.2. договору, оплата замовником товару здійснюється щомісяця в порядку:

- попередня оплата в розмірах, зазначених в рахунках постачальника протягом 5 днів з дати отримання замовником рахунків.

- остаточний розрахунок - протягом 3 днів з дня укладання сторонами Акту про виконання робіт.

Відповідно до пункту 4.3. договору, оплата товару постачальника за договором проводиться в безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок постачальника, вказаний в договорі (про його зміну постачальник зобов`язаний протягом 3 робочих днів повідомити замовника в письмовій формі, в іншому випадку замовник не несе відповідальність за прострочення платежу і за інші негативні наслідки, пов`язані з перерахуванням грошей на неправильний рахунок).

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі рахунку-фактури № СФ-0000001 від 11.11.2016 ПАТ КБ "Приватбанк" перерахувало на користь ТОВ "Приват-ІТ" на розрахунковий рахунок № НОМЕР_1 передоплату за розробку та постачання програмного забезпечення згідно з договором на поставку програмного забезпечення №10112016 від 10.11.2016 суму у розмірі 35 000 000 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням № G1111U0FHE від 11.11.2016 (а.с.39).

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Як зазначає позивач, після перерахування позивачем вказаних грошових коштів, постачальник свої зобов`язання за договором поставки не виконав.

Згідно з пунктами 5.1., 5.2., договору поставки, за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Збитки, завдані постачальником замовнику в результаті невиконання або неналежного виконання постачальником своїх зобов`язань за договором, підлягають відшкодуванню в повному обсязі понад сплату неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до умов пункту 2.4 договору підставою оплати розробки і постачання ПЗ за договором вважається Акт прийому-передачі, підписаний обома сторонами.

Як зазначає позивач, та що не спростовано відповідачем, жоден Акт прийому-передачі розробки і постачання ПЗ за договором не був підписаний обома сторонами.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України визначає одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 2 статті 42 Господарського процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Згідно із частиною 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

У даному випадку позивач посилається на те, що програмне забезпечення на суму здійсненої позивачем попередньої оплати в розмірі 35 000 000 грн. 00 коп. поставлено позивачу не було; відповідач вказані обставини не заперечував та не спростував.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 599 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Враховуючи, що попередня оплата позивачем проведена, а товар відповідачем не поставлений, відповідно до положень частини 1 статті 693 Цивільного кодексу України у покупця виникає право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати від продавця, який одержав суму попередньої оплати товару і не поставив його.

Згідно з частиною 7 статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Пунктом 8.1 договору передбачено, що договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє протягом 3 (трьох) років.

Договір № 10112016 від 10.11.2016 підписаний 11.11.2016, відповідно, передбаченні договором господарські зобов`язання сторін існували протягом 3 років до 11.11.2019 включно. Після закінчення строку дії договору сторони не можуть вимагати виконання зобов`язань, передбачених договором № 10112016 від 10.11.2016.

Враховуючи вказане, вимога позивача щодо повернення грошових коштів в сумі 35 000 000 грн. 00 коп. є правомірною.

Щодо припинення відповідача та направлення заяви позивача про включення кредиторських вимог до ліквідаційного балансу суд зазначає таке.

З Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Приват-ІТ" перебуває в стані припинення з 28.09.2017 в результаті ліквідації. З інформації з указаного реєстру також вбачається, що вимоги кредиторів ТОВ "Приват-ІТ" розглядаються до 28.11.2017 (а.с.50).

Так, згідно зі статтею 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Частинами 1-4 статті 105 цього Кодексу передбачено, що учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, зобов`язані протягом трьох робочих днів з дати прийняття рішення письмово повідомити орган, що здійснює державну реєстрацію. Учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється. Виконання функцій комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) може бути покладено на орган управління юридичної особи. До комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється.

Згідно з частиною 1 статті 107 Цивільного кодексу України кредитор може вимагати від юридичної особи, що припиняється, виконання зобов`язань якої не забезпечено, припинення або дострокового виконання зобов`язання, або забезпечення виконання зобов`язання, крім випадків, передбачених законом.

З матеріалів справи вбачається, що 13.05.2021 АТ КБ "Приватбанк" направило на юридичну адресу відповідача заяву з кредиторськими вимогами №Э.Upr1/3-210326/285 від 26.03.2021, що підтверджується копією опису вкладення до цінного листа, фіскальним чеком і накладною (штрих-код 468) (а.с.40-46).

Відповідно до частини 6 статті 105 Цивільного кодексу України кожна окрема вимога кредитора, зокрема щодо сплати податків, зборів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, страхових коштів до Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування, розглядається, після чого приймається відповідне рішення, яке надсилається кредитору не пізніше тридцяти днів з дня отримання юридичною особою, що припиняється, відповідної вимоги кредитора.

Згідно з частиною 3 статті 112 Цивільного кодексу України у разі відмови ліквідаційної комісії у задоволенні вимог кредитора або ухилення від їх розгляду кредитор має право протягом місяця з дати, коли він дізнався або мав дізнатися про таку відмову звернутися до суду із позовом до ліквідаційної комісії.

Лист з кредиторськими вимогами №Э.Upr1/3-210326/285 не було отримано Товариством з обмеженою відповідальністю "Приват-ІТ" в особі ліквідаційної комісії, про що свідчать відомості Укрпошти за результатами відстеження поштового відправлення, та довідка форми 20 про причини повернення (адресат відсутній за вказаною адресою), конверт повернуто та отримано відправником 24.05.2021, а відтак позивач звернувся до суду в межах строку, визначеного частиною 3 статті 112 Цивільного кодексу України.

Зазначена обставина свідчить про ухилення комісії з припинення відповідача від виконання обов`язків, передбачених статтями 105, 107 Цивільного кодексу України, щодо визнання існуючої заборгованості перед позивачем та включення кредиторських вимог до проміжного ліквідаційного балансу для їх подальшого задоволення за рахунок коштів та майна особи, яка ліквідується.

Частиною 8 статті 111 Цивільного кодексу України встановлено, що ліквідаційна комісія (ліквідатор) після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами складає проміжний ліквідаційний баланс, що включає відомості про склад майна юридичної особи, що ліквідується, перелік пред`явлених кредиторами вимог та результат їх розгляду.

Згідно з частинами 3, 4 статті 112 Цивільного кодексу України у разі відмови ліквідаційної комісії у задоволенні вимог кредитора або ухилення від їх розгляду кредитор має право протягом місяця з дати, коли він дізнався або мав дізнатися про таку відмову звернутися до суду із позовом до ліквідаційної комісії.

Вимоги кредитора, заявлені після спливу строку, встановленого ліквідаційною комісією для їх пред`явлення, задовольняються з майна юридичної особи, яку ліквідовують, що залишилося після задоволення вимог кредиторів, заявлених своєчасно.

Таким чином, несвоєчасне заявлення кредитором (позивачем) грошових вимог у процедурі добровільної ліквідації боржника (відповідача) не має наслідком їх погашення, а впливає лише на порядок задоволення таких вимог.

Законодавець пов`язує право позивача на звернення до суду за захистом порушеного права зокрема з обставинами наявності відмови ліквідаційної комісії відповідача у внесенні вимог позивача до проміжного ліквідаційного балансу або ухилення від їх розгляду, що має місце у спірних правовідносинах, які склались між сторонами у даній справі.

Таким чином, норми цивільного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, не надають ліквідаційній комісії права залишати вимоги кредиторів без розгляду.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 910/9052/18.

Таким чином, ухилення ліквідаційної комісії ТОВ "Приват-ІТ" від розгляду кредиторських вимог АТ КБ "ПриватБанк" та включення їх до ліквідаційного балансу призводить до того, що Банк (кредитор) фактично перебуває у стані правової невизначеності щодо своїх прав та зумовлює їх порушення, тому позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Щодо обраного позивачем способу судового захисту слід зазначити таке.

Пункт 4 частини 3 статті 162 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що позовна заява повинна містити спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону.

Відповідно до частини 1 статті 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15 Цивільного кодексу України).

Законодавством визначено певний спосіб захисту порушених прав кредитора у випадку, коли боржник знаходиться у стані припинення (ліквідації) - а саме шляхом звернення до ліквідаційної комісії з кредиторськими вимогами, а у разі ухилення ліквідаційної комісії від їх розгляду кредитор має право звернутися до суду із позовом до ліквідаційної комісії з вимогами щодо спонукання до вчинення відповідних дій.

Пункт 4 частини 3 статті 162 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що позовна заява повинна містити спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону.

Відповідно до частини 1 статті 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15 Цивільного кодексу України).

Законодавством визначено певний спосіб захисту порушених прав кредитора у випадку, коли боржник знаходиться у стані припинення (ліквідації) - а саме шляхом звернення до ліквідаційної комісії з кредиторськими вимогами, а у разі ухилення ліквідаційної комісії від їх розгляду кредитор має право звернутися до суду із позовом до ліквідаційної комісії з вимогами щодо спонукання до вчинення відповідних дій.

Частина 2 статті 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Також стаття 13 зазначеної Конвенції закріплює, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження

Стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" закріплює, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною 1 статті 7 вказаного Закону кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Конституційний Суд України у своєму рішенні № 9-зп від 25.12.1997 зазначив, що частина 1 статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист.

Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, які відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене.

Стаття 16 Цивільного кодексу України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Перелік способів захисту, визначених у статті 16 Цивільного кодексу, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Аналогічні положення містить стаття 20 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини 2 статті 5 Господарського процесуального кодексу України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У пункті 42 постанови Верховного Суду від 20.01.2020 у справі № 922/416/19 Верховний Суд зазначив: "У постанові Верховного Суду від 03.05.2018 у подібній справі № 924/478/16 Суд погодився з висновками місцевого та апеляційного господарського судів щодо того, що позивачем відповідно до вимог статті 112 Цивільного кодексу України та з урахуванням приписів частини другої статті 16 Цивільного кодексу України обраний не вірний спосіб захисту, оскільки жодна норма цивільного законодавства не вимагає додаткового звернення кредитора до суду з позовом про стягнення заборгованості до звернення з позовом про включення кредиторських вимог до проміжного ліквідаційного балансу боржника. Належним способом захисту прав кредитора у даному випадку є вимога про зобов`язання включення до проміжного ліквідаційного балансу боржника визнаних ним вимог, а не про стягнення з боржника грошових коштів. Звернення кредитора з позовом про стягнення заборгованості з боржника не вирішить спору щодо наявності чи відсутності підстав для включення цих вимог до ліквідаційного балансу особи, що припиняється.".

Таким чином, за відсутності конкретно визначеного законом способу захисту права, ефективним способом захисту у даному юридичному спорі є зобов`язання ТОВ "Приват-ІТ" в особі ліквідаційної комісії визнати та включити до проміжного ліквідаційного балансу підприємства кредиторські вимоги АТ КБ "ПриватБанк".

Враховуючи викладене, вимоги позивача щодо зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Приват-ІТ" в особі ліквідаційної комісії, визнати та включити до проміжного ліквідаційного балансу Товариства з обмеженою відповідальністю "Приват-ІТ" кредиторські вимоги Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" за договором на поставку програмного забезпечення №10112016 від 10.11.2016 у розмірі 35 000 000 грн. 00 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача; стягненню з відповідача на користь прокуратури підлягає 2 270 грн. 00 коп.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Приват-ІТ" про зобов`язання визнати та включити до проміжного ліквідаційного балансу кредиторські вимоги - задовольнити у повному обсязі.

Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Приват-ІТ" (49044, м. Дніпро, вулиця Гоголя, будинок 15-А, кімната 19; ідентифікаційний код 40669011) в особі ліквідаційної комісії, визнати та включити до проміжного ліквідаційного балансу Товариства з обмеженою відповідальністю "Приват-ІТ" (ідентифікаційний код 40669011) кредиторські вимоги Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" (01001, м. Київ, вулиця Грушевського, будинок 1Д; ідентифікаційний код 14360570) за договором на поставку програмного забезпечення № 10112016 від 10.11.2016 у розмірі 35 000 000 грн. 00 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Приват-ІТ" (49044, м. Дніпро, вулиця Гоголя, будинок 15-А, кімната 19; ідентифікаційний код 40669011) на користь Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" (01001, м. Київ, вулиця Грушевського, будинок 1Д; ідентифікаційний код 14360570) 2 270 грн. 00 коп. - витрат по сплаті судового збору.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення, шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 13.07.2021.

Суддя Ю.В. Фещенко