ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"12" липня 2021 р. Cправа № 902/140/21

Господарський суд Вінницької області:

головуючий суддя Міліціанов Р.В.

при секретарі Шейгець І.В.

за відсутності представників сторін

за позовом: Приватного підприємства "АДІС", вул. Чехова, буд. 29, к. 308, м. Вінниця, 21034, код - 31576283

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРАРІЙ+", вул. Присадибна, буд. 7, смт. Стрижавка, Вінницький район, Вінницька область, 23210, код - 32624086

про витребування майна з чужого незаконного володіння

В С Т А Н О В И В :

18.02.2021 року до Господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява (б/н від 16.02.2021 року) Приватного підприємства "АДІС" про витребування у Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРАРІЙ+" майна, а саме: дизпаливо в кількості 13 175 л, дизпаливо ЕН-590 в кількості 36 482 кг, бензин А-76 в кількості 3 475 кг.

Ухвалою суду від 23.02.2021 року відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 16.03.2021 року.

У судовому засіданні 16.03.2021 року оголошено перерву до 30.03.2021 року.

29.03.2021 року до суду надійшло клопотання позивача про призначення у справі №902/140/21 судової почеркознавчої експертизи, на вирішення якої поставити наступне питання: чи виконано підпис від імені ПП "АДІС" у Акті звірки до договору відповідального зберігання №1/11-11 ЗБ від 01.11.2011 року по складі ПММ ТОВ "АГРАРІЙ+" датованому 31 березня 2014 року (у місці зображення підписів сторін, в графі Поклажодавець:), ОСОБА_1 , чи іншою особою?

Ухвалою від 31.03.2021 року повідомлено учасників справи про дату наступного судового засідання 20.04.2021 року. Зобов`язано відповідача надати для огляду у судовому засіданні оригінал Акту звірки до Договору відповідального зберігання №1/11-10ЗБ від 01.11.2011 року по складу ПММ ТОВ "Аграрій+" від 31.03.2014 року. Зобов`язано сторони надати для огляду у судовому засіданні усі наявні первинні документи щодо приймання, зберігання, обліку та відпуску Товару у відповідності до Інструкції №81/38/101/235/122 від 02.04.1998 року за весь період дії Договору відповідального зберігання №1/11-10ЗБ від 01.11.2011 року.

За результатами проведеного 20.04.2021 року судового засідання суд постановив ухвали про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та про відкладення підготовчого засідання у справі № 902/140/21 на 10.02.2021 року, які занесено до протоколу судового засідання.

Ухвалою від 22.04.2021 року повідомлено учасників, що підготовче засідання у справі № 902/140/21 відбудеться 13.05.2021 року. Зобов`язано позивача забезпечити участь у судовому засіданні директора підприємства ОСОБА_1. Визнано явку керівника ТОВ "АГРАРІЙ+" ОСОБА_2.

Зобов`язано відповідача надати для огляду у судовому засіданні оригінал Акту звірки до Договору відповідального зберігання №1/11-10ЗБ від 01.11.2011 року по складу ПММ ТОВ "Аграрій+" від 31.03.2014 року. Зобов`язано сторони до дати проведення наступного судового засідання, з дотриманням вимог ст. 82 ГПК України, провести огляд доказів за їх місцезнаходженням, а саме: за адресою вул. Богдана Хмельницького 137, с. Лаврівка, Вінницького району, Вінницької області, та встановити наявність або відсутність (часткову наявність) дизпалива у кількості 13 175 літрів, дизпалива ЕН-590 у кількості 36 482 кілограм, Бензину А-76 у кількості 3 475 кілограм, які перебували на зберіганні ТОВ "АГРАРІЙ+" згідно актів звірки від 31.01.2014 року до Договору відповідального зберігання № 1/11-10ЗБ від 01.11.2011 року. За результатом проведеного огляду скласти протокол, копію якого надати до суду. Зобов`язано ТОВ "АГРАРІЙ+" забезпечити доступ до огляду паливно-мастильних матеріалів та присутність уповноваженого представника ПП "АДІС" у процесі проведення огляду доказів за їх місцезнаходженням.

В судовому засіданні 13.05.2021 року оголошено перерву до 18.05.2021 року.

18.05.2021 року на адресу суду від представника позивача надійшов лист (вих. № 18/05-21-2 від 18.05.2021 року) про долучення до матеріалів справи доказів. Додатком до листа додано ряд документів.

За результатами проведеного 18.05.2021 року судового засідання суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи для судового розгляду по суті на 09.06.2021 року, яку занесено до протоколу судового засідання.

Ухвалою від 20.05.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу №902/140/21 для судового розгляду по суті на 09.06.2021 року.

В судовому засіданні 09.06.2021 року оголошено перерву на 12.07.2021 року, про що постановлено відповідну ухвалу у протокольній формі.

В судове засідання на визначену дату позивач та відповідач повноважних представників в судове засідання не направили. Про дату, час та місце розгляду справи сторони повідомлені належним чином, в судовому засіданні 09.06.2021 року під розписку, що міститься в матеріалах справи.

Крім того, 12.07.2021 року до суду від представника позивача надійшли наступні документи:

заява б/н від 12.07.2021 року про розгляд справи за відсутності представника позивача;

заява б/н від 10.07.2021 року про відшкодування судових витрат.

12.07.2021 року до суду від представника відповідача надійшли наступні документи:

клопотання б/н від 12.07.2021 року про розгляд справи за його відсутності; також у клопотанні представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову, судові витрати стягнути з позивача;

лист б/н від 12.07.2021 року про долучення доказів на підтвердження фактично понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Враховуючи положення ст. ст. 13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами.

Розглянувши подані документи і матеріали даної справи, з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

Позивач в якості підстави позовних вимог посилається на те, що 01.11.2011 року між сторонами укладено договір №1/11-11 ЗБ відповідального зберігання, за умовами якого відповідач, протягом строку його дії, зобов`язався здійснювати відповідальне зберігання нафтопродуктів позивача (в асортименті), а також здійснювати їх видачу за заявками позивача.

Відповідно до п. 6.1 договору, а також змісту додаткової угоди №2 від 31.10.2013 року, договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.10.2014 року, а в розділі взаєморозрахунків до повного виконання зобов`язань сторін (в т. ч. фактичного повернення майна зі зберігання).

За час дії договору, згідно актів приймання-передачі нафтопродуктів та інших складських документів, відповідач неодноразово приймав на відповідальне зберігання та здійснював видачу за заявками позивача нафтопродукти в асортименті, а позивач своєчасно та в повному обсязі оплачував надані відповідачем по договору послуги, у погодженому між ними розмірі. Жодних претензій та вимог щодо оплати послуг по договору відповідач позивачу не надсилав.

У відповідності до актів звірки по договору, станом на 31.01.2014 року на складі відповідача знаходились на зберіганні наступні нафтопродукти у такі кількості: дизпаливо в кількості 13 175 л; дизпаливо ЕН-590 в кількості 36 482 кг; бензин А-76 в кількості 3 475 кг.

Після проведення сторонами звірки (інвентаризації) 31.01.2014 року, жодних інших операцій по договору сторони не здійснювали, залишки товару не змінювалися.

25.09.2018 року позивач надіслав на адресу відповідача вимогу про повернення товару з відповідального зберігання по договору, у якій зокрема просив повернути належне позивачу майно протягом десяти календарних днів з дати отримання цієї вимоги. Також, для організації оформлення документів на повернення та фактичної передачі майна, позивач просив відповідача повідомити про дату та час, коли останній буде готовий здійснити фактичне повернення майна в межах визначеного у вимозі строку.

Зазначену вимогу відповідач отримав 03.10.2018 року, що підтверджується зокрема рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №032.

03.10.18 року дану вимогу було надіслано відповідачу повторно.

Станом на 15.02.2021 року відповідач вищевказане майно позивачу не повернув, а також не повідомив про орієнтовні (можливі) дату та час його повернення. А тому розрахунки між сторонами по поговору в частині повернення майна зі зберігання є незавершеними.

Умовами договору та додаткових угод до нього не передбачені строки зберігання майна і його повернення власнику, однак визначений строк дії договору - до 31.10.2014 року, а в частині взаєморозрахунків до повного виконання зобов`язань сторін. Оскільки, після 31.10.2014 року (зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання) відповідач не вимагав від позивача забрати майно у розумні строки та фактично не повернув його зі зберігання з власної ініціативи, то подальше зберігання майна мало здійснюватися відповідачем до пред`явлення позивачем вимоги про його повернення.

Також, з моменту отримання вимоги позивача (03.10.2018 року), у відповідача закінчились (були припинені) правові підстави для подальшого зберігання майна по договору та виник обов`язок його повернення. Та обставина, що відповідач майно не повернув у встановлений вимогою строк, свідчить, що починаючи з 14.10.2018 року відповідач зберіг (набув) його у себе за рахунок позивача без достатньої для цього правової підстави, порушивши тим самим вимоги ч.1 ст.1212 ЦК України.

Посилаючись на наведені обставини, позивач просить суд витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРАРІЙ+" майно, а саме: дизпаливо в кількості 13 175 л, дизпаливо ЕН-590 в кількості 36 482 кг, бензин А-76 в кількості 3 475 кг.

Відповідач у відзиві на позовну заяву б/н від 15.03.2021 року щодо позовних вимог заперечує, просить відмовити в їх задоволенні; також просить застосувати строк позовної давності до заявлених позивачем вимог.

Так, у відзиві на позов відповідач підтверджує існування договірних зобов`язань за договором відповідального зберігання №1/11-11 ЗБ від 01.11.2011 року.

При цьому вказує, що позивач посилається на те, що відповідно до актів звірки по договору, станом на 31.01.2014 року на складі відповідача знаходились на зберіганні наступні нафтопродукти у такі кількості: дизпаливо в кількості 13 175 л, дизпаливо ЕН-590 в кількості 36 482 кг, бензин А-76 в кількості 3 475 кг, вартість товару зазначена 1 299 194,12 грн.

Позивач зазначає, що після проведення сторонами звірки (інвентаризації) 31.01.2014 року жодних інших операцій по договору сторони не здійснювали, залишки товару не змінювалися.

Проте, як вказує відповідач, наведене не відповідає дійсності, оскільки відповідно до акту звірки до договору відповідального зберігання від 31.03.2014 року на складі відповідача знаходилися станом на 01.04.2014 року на зберіганні наступні нафтопродукти у такі кількості: дизпаливо в кількості 375 л, дизпаливо ЕН-590 в кількості 487 кг, бензин А-76 в кількості 375 кг. Вартість товару відповідно до висновку за результатами цінового моніторингу №ЦД-33, складеного Сумською торгово-промисловою палатою станом на 10.02.2021 року становить 29 296,42 грн.

При цьому відповідач вказує на те, що в даному випадку строком зберігання товару є строк дії договору. Це підтверджується тим фактом, що сторонами укладались додаткові угоди, якими строк дії договору неодноразово продовжувався.

Згідно п. 6.1 договору (відповідно до додаткової угоди №2 від 31.11.2013 року) цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до 31.10.2014 року.

Відповідно до ст. 948 ЦК України, поклажодавець зобов`язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання.

В свою чергу, зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості (ч. 1 ст. 949 ЦК України).

Враховуючи вищевикладене, строк повернення майна зі зберігання настав 31.10.2014 року, таким чином позивач знав про необхідність повернення зберігачем майна після зберігання, та можливий захист свого порушеного права в судовому порядку.

Отже, саме з 01.11.2014 року у ПП "Адіс" виникло право на позов до відповідача (зберігача майна) про повернення майна, та з цього часу почався перебіг строку позовної давності, який закінчився 01.11.2017 року. Однак позивачем не було вчинено дії згідно умов договору щодо повернення майна із зберігання протягом 2014-2021 років.

Позивач у відповіді на відзив вказує на безпідставність доводів відповідача та заявляє про підроблення акту звірки по договору відповідального зберігання від 31.03.2014 року, незасвідчена копія якого додана відповідачем до відзиву на позовну заяву.

Розглянувши подані документи і матеріали даної справи, з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

Із наявних у справі та досліджених судом доказів слідує, що 01.11.2011 року між Приватним підприємством "АДІС" (Поклажодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "АГРАРІЙ+" (Зберігач) укладено договір відповідального зберігання № 1/11-11ЗБ, за умовами якого Поклажодавець доручає, а Зберігач забезпечує виконання робіт які пов`язані з прийманням, обліком, зберіганням та видачею нафтопродуктів Поклажодавця, в подальшому "Товар", в порядку та на умовах даного Договору.

Зберігання Товару відбувається на складі, який знаходиться в власності Зберігача і розташований за адресою: вулиця Богдана Хмельницького будинок 137, село Лаврівка, Вінницький район, Вінницька область (п.1.2. договору).

Права та обов`язки сторін визначені другим розділом договору.

Так, згідно п. 2.1. договору, Зберігач: проводить злив нафтопродуктів, які приймає на зберігання, в попередньо зачищені ємності які розташовані на складі Зберігача (2.1.1); видає на підтвердження приймання Товару Акт приймання нафтопродуктів за кількістю на кожну партію окремо (2.1.2); забезпечує повне збереження Товару, виключає доступ сторонніх осіб до Товару (2.1.3); не допускати змішування нафтопродуктів різних сортів та видів (2.1.4); повертає Товар повністю або частково Поклажодавцю за першою вимогою останнього (2.1.5); зберігач несе відповідальність за втрату, нестачу, пошкодження або зниження якості Товару відповідно до Цивільного кодексу України (2.1.6.); товар, переданий на зберігання по даному Договору, є власністю Поклажодавця. Зберігач не має права користуватися переданим на зберігання Товаром (2.1.7).

Згідно п. 2.2. договору, Поклажодавець: здійснює передачу Зберігачеві Товар на зберігання згідно Актів приймання-передачі. В разі необхідності зазначені Акти можуть визначати ціну та загальну вартість переданого на зберігання Товару (2.2.1); перед зливом нафтопродуктів Поклажодавець зобов`язується надати Зберігачу паспорт якості та сертифікат відповідності для даного Товару (2.2.2); зобов`язується виконувати встановлені правила техніки безпеки та режимні вимоги на території Зберігача (2.2.3).

Відповідно до п. 3.4. договору, облік Товару ведеться в одиницях ваги або об`єму. Відпуск Товару в одиницях ваги відвантажується по фактичній питомій вазі на день видачі. Приймання, зберігання та відпуск Товару відбувається в відповідності з Інструкцією № 81/38/101/235/122 від 02.04.1998р.

Відповідно до п. 3.6. договору, сторони проводять звірку наявності Товару на кінець місяця не пізніше 5-го числа місяця, який слідує за звітним, з складанням Акта звірки.

Відповідно до п. 3.7. договору, при передачі Поклажодавцем Товару на відповідальне зберігання Зберігачу, право власності на Товар до Зберігача не переходить.

Відповідно до п. 6.1. договору, даний Договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31.10.2012 року, а в розділі взаєморозрахунків до повного виконання своїх зобов`язань Сторін.

По попередній згоді Сторін строк Договору може буди продовжено на узгоджений Сторонами строк (п. 6.2).

31.10.2012 року між сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору відповідального зберігання № 1/11-11ЗБ від 01.11.2011 року, згідно якої сторони дійшли згоди внести зміни до договору та п. 6.1. розділу 6 викласти в новій редакції: "Даний Договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31 жовтня 2013 року, а в розділі взаєморозрахунків до повного виконання своїх зобов`язань Сторін".

31.10.2013 року між сторонами укладено додаткову угоду №2 до договору відповідального зберігання № 1/11-11ЗБ від 01.11.2011 року, згідно якої сторони дійшли згоди внести зміни до договору та п. 6.1. розділу 6 викласти в новій редакції: "Даний Договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31 жовтня 2014 року, а в розділі взаєморозрахунків до повного виконання своїх зобов`язань Сторін".

Інші умови вищевказаного Договору, не змінені цією Угодою, залишаються чинним у тій редакції, в якій вони викладені Сторонами раніше, і Сторони підтверджують їх обов`язковість для себе (п. 2).

Ця Угода набирає чинності з моменту її підписання Сторонами та її скріплення печатками Сторін (п. 4).

Так, в межах зобов`язань за договором відповідального зберігання № 1/11-11ЗБ від 01.11.2011 року, відповідач неодноразово приймав на відповідальне зберігання та здійснював видачу за заявками позивача нафтопродукти в асортименті, що стверджується відповідними актами приймання-передачі нафтопродуктів на зберігання, актами приймання нафтопродуктів за кількістю, актами звірки по договору відповідального зберігання № 1/11-11ЗБ від 01.11.2011 року по складі ПММ ТОВ "Аграрій+", актами прийому-передачі виконаних робіт, податковими накладними та виставленими рахунками на оплату.

31.01.2014 року між сторонами підписано акт звірки по договору відповідального зберігання № 1/11-10ЗБ від 01.11.2011 року по складі ПММ ТОВ "Аграрій+", згідно якого станом на 01 лютого 2014 року на складі зберігання ПММ Зберігача знаходяться на відповідальному зберіганні нафтопродукти в асортименті та кількості: дизпаливо ЕН-590 в кількості 36 482 кг, бензин А-76 в кількості 3 475 кг.

31.01.2014 року між сторонами підписано акт звірки по договору відповідального зберігання № 1/11-10ЗБ від 01.11.2011 року по складі ПММ ТОВ "Аграрій+", згідно якого станом на 01 лютого 2014 року на складі зберігання ПММ Зберігача знаходяться на відповідальному зберіганні нафтопродукти в асортименті та кількості: дизпаливо в кількості 13 175 літрів, дизпаливо ЕН-590 в кількості 36 482 кілограм, бензин А-76 у кількості 3 475 кілограм.

25.09.2018 року позивачем на адресу відповідача надіслано вимогу № 25/09-18-2 від 25.09.2018 року про повернення товару з відповідального зберігання, яка отримана останнім 03.10.2018 року, про що свідчить опис вкладення, накладна органу поштового зв`язку та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

03.10.2018 року вказану вимогу позивачем на адресу відповідача надіслано повторно, що підтверджується описом вкладення та накладною органу поштового зв`язку.

З урахуванням встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст. 174 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, ст. 193 ГК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Так, з моменту укладення сторонами договору № 1/11-11ЗБ від 01.11.2011 року між ними виникли зобов`язання, які мають правову природу договору зберігання.

Згідно ч. 1 ст. 936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно ст. 938 ЦК України, зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Відповідно до ст. 948 ЦК України, поклажодавець зобов`язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 949 ЦК України, зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Згідно п. 2.1. договору, Зберігач, окрім іншого, повертає Товар повністю або частково Поклажодавцю за першою вимогою останнього (2.1.5).

Відповідно до п. 6.1. договору, даний Договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31.10.2012 року, а в розділі взаєморозрахунків до повного виконання своїх зобов`язань Сторін.

По попередній згоді Сторін строк Договору може буди продовжено на узгоджений Сторонами строк (п. 6.2).

Строк дії договору сторонами неодноразово продовжувався, востаннє додатковою угодою №2 від 31.10.2013 року до договору відповідального зберігання № 1/11-11ЗБ від 01.11.2011 року, згідно якої сторони дійшли згоди внести зміни до договору та п. 6.1. розділу 6 викласти в новій редакції: "Даний Договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31 жовтня 2014 року, а в розділі взаєморозрахунків до повного виконання своїх зобов`язань Сторін".

В межах зобов`язань за договором відповідального зберігання № 1/11-11ЗБ від 01.11.2011 року, відповідач неодноразово приймав на відповідальне зберігання та здійснював видачу за заявками позивача нафтопродукти в асортименті.

31.01.2014 року між сторонами підписано акти звірки по договору відповідального зберігання № 1/11-10ЗБ від 01.11.2011 року по складі ПММ ТОВ "Аграрій+", згідно яких станом на 01.02.2014 року на складі зберігання ПММ Зберігача знаходяться на відповідальному зберіганні нафтопродукти в асортименті та кількості: дизпаливо ЕН-590 в кількості 36 482 кг, бензин А-76 в кількості 3 475 кг, дизпаливо в кількості 13 175л.

Відповідно до ст. ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідач не спростував наданих позивачем доказів відносно кількості майна, що залишилось на відповідальному зберіганні у відповідача та яке є предметом спору у даній справі.

Посилання відповідача на акт звірки до договору відповідального зберігання № 1/11-10ЗБ від 31.03.2014 року судом оцінюється критично, з огляду на наступне.

Так, позивачем було поставлено під сумнів справжність Акту звірки до Договору відповідального зберігання №1/11-10ЗБ від 01.11.2011 року по складу ПММ ТОВ "Аграрій+" від 31.03.2014 року, в зв`язку з чим судом зобов`язано відповідача надати для огляду у судовому засіданні оригінал вказаного акту.

Вказані вимоги суду відповідачем залишено без виконання, оригінал акту для огляду у судовому засіданні не надано.

Крім того, судом було зобов`язано позивача забезпечити участь у судовому засіданні директора підприємства ОСОБА_1. Визнано явку керівника ТОВ "АГРАРІЙ+" ОСОБА_2.

Зобов`язано сторони до дати проведення наступного судового засідання, з дотриманням вимог ст. 82 ГПК України, провести огляд доказів за їх місцезнаходженням, а саме: за адресою вул. Богдана Хмельницького 137, с. Лаврівка, Вінницького району, Вінницької області, та встановити наявність або відсутність (часткову наявність) дизпалива у кількості 13 175 літрів, дизпалива ЕН-590 у кількості 36 482 кілограм, Бензину А-76 у кількості 3 475 кілограм, які перебували на зберіганні ТОВ "АГРАРІЙ+" згідно актів звірки від 31.01.2014 року до Договору відповідального зберігання № 1/11-10ЗБ від 01.11.2011 року.

За результатом проведеного огляду скласти протокол, копію якого надати до суду. Зобов`язано ТОВ "АГРАРІЙ+" забезпечити доступ до огляду паливно-мастильних матеріалів та присутність уповноваженого представника ПП "АДІС" у процесі проведення огляду доказів за їх місцезнаходженням.

Вказані вимоги суду також залишено без виконання.

Згідно ч. 10 ст. 81 ГПК України, у разі неподання учасником справи витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання та яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами.

З огляду на ухилення відповідача від надання витребуваних судом доказів, суд вважає доведеними позивачем обставини залишення на зберіганні нафтопродукти в асортименті та кількості: дизпаливо в кількості 13 175 літрів, дизпаливо ЕН-590 в кількості 36 482 кілограм, бензин А-76 у кількості 3 475 кілограм.

31.01.2014 року між сторонами підписано акт звірки по договору відповідального зберігання № 1/11-10ЗБ від 01.11.2011 року по складі ПММ ТОВ "Аграрій+", згідно якого станом на 01 лютого 2014 року на складі зберігання ПММ Зберігача знаходяться на відповідальному зберіганні нафтопродукти в асортименті та кількості: дизпаливо в кількості 13 175 л.

Оцінка фактичним обставинам справи та застосування норм матеріального права є прерогативою суду.

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саму ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (Правовий висновок Верховного Суду у справі № 910/16505/19, постанова від 11.09.2021 року).

За наведених обставин, суд вважає доведеними та обґрунтованими та більш вірогідними докази позивача.

Суд також критично оцінює доводи відповідача відносно відсутності належним чином оформлених первинних документів на передачу товару для зберігання.

Сторони самостійно погодили спосіб передачі товару (п. 3.4. Договору) та неодноразово підписували Акти приймання нафтопродуктів на зберігання, Акти приймання-передачі, Акти звірки до Договору відповідального зберігання №1/11-10ЗБ від 01.11.2011 року по складу ПММ ТОВ "Аграрій+".

Тому, саме на підставі підписаних сторонами Актів звірки, які досліджено судом, слід визначати обсяг залишків нафтопродуктів, котрі перебувають на зберіганні у відповідача.

Відтак, позивачем правомірно пред`явлено позовні вимоги щодо витребування від відповідача майна, а саме: дизпаливо в кількості 13 175 л, дизпаливо ЕН-590 в кількості 36 482 кг, бензин А-76 в кількості 3 475 кг.

Відповідачем не надано достатніх доказів на спростування предмету позовних вимог.

Отже, існують достатні правові підстави для витребування належного позивачу майна.

Водночас, відповідач у відзиві на позовну заяву б/н від 15.03.2021 року зазначає, що позивач звернувся до суду з позовом про витребування майна з пропуском строку позовної давності; та просить застосувати строк позовної давності до заявлених позивачем вимог, відмовити в їх задоволенні.

Тому, вирішення питання щодо можливості задоволення позовних вимог залежить від обчислення строків давності звернення до суду.

Відповідно до статей 256, 257 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України).

Позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу (ч. 1 ст. 260 ЦК України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України).

Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (ч. 1, 5 ст. 254 ЦК України).

Як зазначено вище, 01.11.2011 року між сторонами укладено договір відповідального зберігання № 1/11-11ЗБ.

Відповідно до п. 6.1. договору, даний Договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31.10.2012 року, а в розділі взаєморозрахунків до повного виконання своїх зобов`язань Сторін. По попередній згоді Сторін строк Договору може буди продовжено на узгоджений Сторонами строк (п. 6.2).

Строк дії договору сторонами неодноразово продовжувався, востаннє додатковою угодою №2 від 31.10.2013 року до договору відповідального зберігання № 1/11-11ЗБ від 01.11.2011 року, згідно якої п. 6.1. розділу 6 викладено в новій редакції: "Даний Договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31 жовтня 2014 року, а в розділі взаєморозрахунків до повного виконання своїх зобов`язань Сторін".

Відтак, згаданий договір відповідального зберігання № 1/11-11ЗБ від 01.11.2011 року діяв до 31 жовтня 2014 року.

Відповідно до ст. 938 ЦК України, зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Таким чином, строк зберігання може:

- встановлюватись безпосередньо у договорі;

- визначатися, виходячи з інших умов договору;

- визначатися моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про повернення речі.

Норми Договору відповідального зберігання №1/11-11ЗБ від 01.11.2011 року містять строк дії договору (п. 6.1.), з якого можливо встановити строк зберігання товару.

Тому, зважаючи на умови договору та положення ст.ст. 938, 948 ЦК України, строк повернення майна зі зберігання настав саме з моменту закінчення строку дії договору - 31.10.2014 року.

Відповідно до ст. 948 ЦК України, поклажодавець зобов`язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання.

Тому, з моменту закінчення строку зберігання у позивача виник обов`язок та можливість вимагати повернення товару як у договірному, так і судовому порядку.

З огляду на строк дії договору суд не погоджується з доводами позивача, що строк зберігання визначається моментом пред`явлення вимоги про повернення товару (п. 2.1.5. Договору).

Зокрема, у розумінні ч. 2 ст. 938 ЦК України, строк зберігання можливо визначити з урахуванням інших положень договору щодо строку його дії.

Тому, відсутні правові підстави для застосування підстави обчислення терміну дії договору моментом направлення вимоги про повернення товару.

Положення п. 2.1.5. Договору є однією з норм даного правочину, тому застосовується у межах строку його дії. тобто до 31.10.2014 року.

Доводи позивача стосовно чинності Договору на моменту звернення до суду, оскільки він діє в розділі взаєморозрахунків до повного виконання Сторонами зобов`язань, судом оцінюються критично.

Питання розрахунків по Договору врегульовано Розділом №4 "Розрахунки та порядок оплати", який містить положення виключно щодо порядку, строків та способів оплати вартості наданих послуг.

Відтак, вказівка на розрахунки у п. 6.1. Договору не стосується та не регулює строків поставки товару, тому не впливає на наведене вище розуміння судом строків зберігання товару.

Підсумовуючи суд доходить висновку, що саме з 01.11.2014 року позивач був обізнаний про необхідність повернення майна після зберігання, можливість пред`явлення вимог щодо його повернення, зокрема шляхом використання судових способів захисту.

Отже, з 01.11.2014 року починається перебіг строку позовної давності щодо звернення позивача до суду зі згаданими позовними вимогами, що є предметом даного спору.

У даному випадку строк позовної давності сплинув 01.11.2017 року.

Однак, як вбачається з матеріалів справи позивач з позовом до суду звернувся лише 18.02.2021 року, про що свідчить відбиток штемпеля канцелярії господарського суду в правому нижньому куті першої сторінки позовної заяви, тобто поза межами вказаного строку.

Предметом спору є саме витребування майна.

Розуміння перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна неодноразово формувалося Верховним Судом.

На підставі ч. 4 ст. 236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 Цивільного кодексу України).

У законодавстві закріплені об`єктивні межі застосування позовної давності.

Вони встановлюються: (а) прямо (ст. 268 ЦК України); (б) опосередковано, тобто з урахуванням сутності заявленої позовної вимоги (п. 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).

Стаття 268 ЦК України не передбачає, що вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння належить до вимог, на які позовна давність не поширюється.

Велика Палата ВС дійшла висновку, що з огляду на принцип непорушності права володіння майном початок перебігу позовної давності обчислюється з моменту, коли майно вибуло з власності власника (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Суду не доведено існування поважних причин, які перешкоджали своєчасному зверненню до суду.

Посилання позивача на те, що строк позовної давності ним не пропущено судом не приймаються, в силу наведених вище обставин та положень закону.

За таких обставин суд відмовляє в позові, у зв`язку зі спливом строків позовної давності.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати пов`язані зі сплатою судового збору залишаються за позивачем.

Крім того, позивачем 12.07.2021 року подано заяву про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7 000,00 грн.

Підстави для стягнення витрат на професійну правничу допомогу підтверджено Витягом з Договору про надання правової допомоги №03-02/2019 від 18.02.2019 року, ордером та свідоцтвом про право адвоката Сковоронського І.В. здійснювати адвокатську діяльність, Детальним описом робіт (наданих послуг) від 10.07.2021 року, рахунком на оплату та платіжним дорученням №985 від 04.06.2021 року на суму 7 000,00 грн.

Одночасно, представником відповідача також заявлено про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 12 000,00 грн.

Підстави для стягнення витрат на професійну правничу допомогу підтверджено Договором про надання правової допомоги від 10.03.2021 року, ордером та свідоцтвом про право адвоката Гуща Я.В. здійснювати адвокатську діяльність, рахунком на оплату, платіжним дорученням №121 від 12.03.2021 року на суму 12 000,00 грн.

Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 4, 5 ст. 126 ГПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів розмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатом може бути фізична особа, яка має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою, має стаж роботи в галузі права не менше двох років, склала кваліфікаційний іспит, пройшла стажування (крім випадків, встановлених цим Законом), склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Згідно із ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 р. № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 р. у справі № 826/1216/16).

Згідно ч. 6 ст. 126 ГПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Представниками сторін не заявлено клопотань про зменшення понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Таким чином, понесені позивачем та відповідачем витрати на професійну правничу допомогу є обґрунтованими та підтвердженими доказами.

Однак, враховуючи відмову у задоволенні позову, відповідно до ст.ст. 123, 126, 129 ГПК України, судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7 000,00 грн підлягають віднесенню на позивача.

Стосовно ж понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає за можливе у даному конкретному випадку покласти такі витрати на відповідача, в силу положень ч. 9 ст. 129 ГПК України.

Так, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (ч. 9 ст. 129 ГПК України).

Суд враховує, що матеріалами справи доведено перебування у відповідача та не повернення протягом тривалого проміжку часу майна Приватного підприємства "АДІС": дизпаливо в кількості 13 175 л, дизпаливо ЕН-590 в кількості 36 482 кг, бензин А-76 в кількості 3 475 кг.

Згідно ч. 1 ст. 948 ЦК України, зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Всупереч вимогам ч. 1 ст. 948 ЦК України відповідач не вжив заходів щодо повернення та не надав доказів вчинення таких дій.

Також, відповідачем на вимогу суду не надано витребуваних доказів та вчинено дій з надання можливості оглянути витребуване майно.

Отже, хоча і поза межами строку позовної давності, однак внаслідок протиправних дій відповідача ПП "АДІС" подано позов до суду, що свідчить про наявність підстав для застосування ч. 9 ст. 129 ГПК України.

Тому, понесені відповідачем судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 12 000,00 грн слід залишити за ТОВ "АГРАРІЙ+".

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 3, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42, 45, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 86, 91, 113, 118, 123, 126, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326 ГПК України суд -

УХВАЛИВ:

1. Відмовити повністю у задоволенні позову Приватного підприємства "АДІС" (вул. Чехова, буд. 29, к. 308, м. Вінниця, 21034, код - 31576283) до Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРАРІЙ+" (вул. Присадибна, буд. 7, смт. Стрижавка, Вінницький район, Вінницька область, 23210, код - 32624086) про витребування майна з чужого незаконного володіння: дизпаливо в кількості 13 175 л, дизпаливо ЕН-590 в кількості 36 482 кг, бензин А-76 в кількості 3 475 кг.

2. Судові витрати зі сплати судового збору в сумі 19 487,92 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7 000,00 грн - залишити за позивачем.

3. Судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 12 000,00 грн - залишити за відповідачем.

4. Копію судового рішення направити учасникам справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення; та засобами електронного зв`язку за електронними адресами: ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі апеляційної скарги до Північно - західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Вінницької області.

Повний текст судового рішення складено 16 липня 2021 р..

Суддя Міліціанов Р.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2- позивачу (вул. Чехова, буд. 29, к. 308, м. Вінниця, 21034)

3 - відповідачу (вул. Присадибна, буд. 7, смт. Стрижавка, Вінницький район, Вінницька область, 23210)