ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" червня 2021 р. Справа№ 910/17079/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мартюк А.І.

суддів: Зубець Л.П.

Алданової С.О.

при секретарі Гуцал О.В.

за участю представників зазначених в протоколі від 23.06.2021р.

розглянувши у відкритому судовому

засіданні апеляційну

скаргу Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго"

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2021 р.

у справі № 910/17079/20 (суддя Ломака В.С.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія

"Пауер"

до Приватного акціонерного товариства "Національна

енергетична компанія "Укренерго"

про стягнення 1 309 588,14 грн.,

та за зустрічним

позовом Приватного акціонерного товариства "Національна

енергетична компанія "Укренерго"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія

"Пауер"

про визнання договору розірваним,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "Пауер" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" про стягнення 1 309 588,14 грн., з яких: 1 292 715,92 грн. - заборгованість по сплаті суборендних платежів, 10 014,16 грн. - пеня, 1 858,12 грн. - інфляційні втрати, 4 999,94 грн. - 3% річних. Також позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь витрати на правничу допомогу в розмірі 45 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 29.03.2019 року між ним та Приватним акціонерним товариством "Національна енергетична компанія "Укренерго" було укладено Договір суборенди № У-22/03/19, на виконання умов якого позивач передав, а відповідач - прийняв у строкове платне користування об`єкт нерухомого майна: нежилі приміщення загальною площею 1 184 м2, розташовані на третьому поверсі нежитлової будівлі за адресою: місто Київ, вулиця Сурикова, будинок 3 (літ. А). Водночас відповідач у встановленому цим Договором порядку суборендні платежі перерахував не у повному обсязі, внаслідок чого за ним у період з 20.07.2020 року по 20.10.2020 року утворилась заборгованість та виникли підстави для нарахування штрафних санкцій та компенсаційних виплат.

Рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2021 року у справі №910/17079/20 первісний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Пауер" до Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" про стягнення 1 309 588,14 грн. задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Пауер" 1 292 715 (один мільйон двісті дев`яносто дві тисячі сімсот п`ятнадцять) грн. 92 коп. заборгованості по сплаті суборендних платежів, 57 (п`ятдесят сім) грн. 13 коп. пені, 1 858 (одну тисячу вісімсот п`ятдесят вісім) грн. 12 коп. інфляційних втрат, 4 999 (чотири тисячі дев`ятсот дев`яносто дев`ять) грн. 94 коп. 3% річних, 19 494 (дев`ятнадцять тисяч чотириста дев`яносто чотири) грн. 46 коп. витрат по сплаті судового збору, а також 44 657 (сорок чотири тисячі шістсот п`ятдесят сім) грн. 86 коп. витрат на оплату професійної правничої допомоги. У задоволенні решти вимог первісного позову відмовлено. Видано наказ після набрання рішенням суду законної сили. У задоволенні зустрічного позову Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Пауер" про визнання договору розірваним відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Приватне акціонерне товариство "Національна енергетична компанія "Укренерго" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2021 року справі №910/17079/20 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні первісного позову відмовити повністю, а зустрічний позов Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Пауер" про визнання договору розірваним - задовольнити.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття невірного рішення.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.04.2021 року, апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" передано на розгляд колегії суддів у складі: Мартюк А.І. - головуюча суддя; судді - Алданова С.О., Зубець Л.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.04.2021 року апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2021 року у справі №910/17079/20 - залишено без руху. Приватному акціонерному товариству "Національна енергетична компанія "Укренерго" було надано строк 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху для усунення недоліків шляхом надання до Північного апеляційного господарського суду доказів про доплату судового збору, в сумі 3 153 грн.

11.05.2021 р. через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача за первісним позовом надійшла заява про усунення недоліків, а саме докази доплати судового збору.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.05.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2021 року у справі №910/17079/20 та призначено справу до розгляду на 23.06.2021 р.

24.05.2021 р. через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача за первісним позовом надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій останній зазначає, що оскаржуване рішення прийнято з дотриманням норм чинного законодавства, тому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2021 року у справі №910/17079/20 без змін.

Представник відповідач за первісним позовом у поясненнях, наданих у судовому засіданні, підтримали доводи викладені в апеляційній скарзі, просили суд її задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2020 у справі №910/5505/20 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити в повновному обсязі.

Представник позивача за первісним позовом у поясненнях, наданих у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 01.03.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "Пауер" (далі - орендар, Товариство) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Новітні системи" (далі - орендодавець) було укладено договір оренди № 01-03/19-НСП, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування приміщення за адресою: м. Київ, вул. Сурикова, 3, літера "А", загальною площею 7 181,59 м2.

Даний договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками наведених юридичних осіб.

Відповідно до пункту 1.4 цієї угоди орендодавець (як власник) надає орендарю право передавати орендовану площу в суборенду без будь-якої додаткової згоди орендодавця (цей договір є достатньою підставою для передачі орендованої площі в суборенду, у т.ч. подальшу суборенду).

За змістом пунктів 7.1, 8.1 наведеного правочину перебіг (обчислення) строку оренди розпочинається з дня передачі орендованої площі у фактичне користування орендаря за актом приймання-передачі, але не пізніше ніж 01 березня 2019 року. Перебіг (обчислення) строку оренди припиняється з дня фактичного повернення орендарем орендованої площі орендодавцю за актом приймання-передачі (повернення). Договір діє до 31 січня 2022 року.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.03.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Новітні системи" та Товариством складено відповідний акт приймання-передачі приміщення, за яким орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування приміщення за адресою: м. Київ, вул. Сурикова, 3, літера "А", загальною площею 7 181,59 м2.

Разом з цим, у додатковій угоді від 28.03.2019 року до договору оренди від 01.03.2019 року № 01-03/19-НСП Товариство та Товариство з обмеженою відповідальністю "Новітні системи" дійшли згоди розірвати даний договір оренди з 01.04.2019 року.

01.04.2019 року між вищенаведеними контрагентами складено та підписано відповідний акт приймання-передачі (повернення) орендованої площі Товариству з обмеженою відповідальністю "Новітні системи".

02.04.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "Пауер" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ФОРВАРДБУД 2019" (далі - орендодавець) було укладено договір оренди № 02-04/19-ФБП, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування приміщення за адресою: м. Київ, вул. Сурикова, 3, літера "А".

Даний договір підписаний уповноваженими представниками його сторін та скріплений печатками наведених юридичних осіб.

Відповідно до пункту 1.4 цієї угоди орендодавець (як власник) надає орендарю право передавати орендовану площу в суборенду без будь-якої додаткової згоди орендодавця (цей договір є достатньою підставою для передачі орендованої площі в суборенду, у т.ч. подальшу суборенду).

За змістом пунктів 7.1, 8.1 наведеного правочину перебіг (обчислення) строку оренди розпочинається з дня передачі орендованої площі у фактичне користування орендаря за актом приймання-передачі, але не пізніше ніж 02 квітня 2019 року. Перебіг (обчислення) строку оренди припиняється з дня фактичного повернення орендарем орендованої площі орендодавцю за актом приймання-передачі (повернення). Договір діє (з урахуванням вищевказаних положень) до 31 березня 2022 року.

З матеріалів справи вбачається, що 02.04.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ФОРВАРДБУД 2019" та Товариством складено відповідний акт приймання-передачі приміщення, за яким орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування приміщення за адресою: м. Київ, вул. Сурикова, 3, літера "А", загальною площею 7 269,17 м2.

Судом встановлено, що 29.03.2019 року між Державним підприємством "Національна енергетична компанія "Укренерго" (правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство "Національна енергетична компанія "Укренерго") (далі - суборендар, Компанія) та Товариством (орендар) було укладено договір суборенди № У-22/03/19 (далі - Договір), за умовами якого орендар передає нежилі приміщення на третьому поверсі загальною площею 1 184,0 м2, розташовані на території будівлі за адресою: м. Київ, вул. Сурикова, 3, літера "А" (далі - приміщення) у строкове платне користування суборендарю, а суборендар зобов`язаний прийняти приміщення, розташовані в межах будівлі, та сплачувати орендну плату за їх користування, здійснювати інші платежі, передбачені Договором.

Вказана угода підписана уповноваженими представниками сторін та скріплена печатками наведених суб`єктів господарювання.

За умовами пункту 2.1.1 Договору будівля перебуває у користуванні орендаря на підставі договору оренди № 01-03/19-НСП від 01.03.2019 року між орендарем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Новітні системи", яким дозволяється його передача, а також передача його частин у суборенду.

Згідно з пунктом 2.2 Договору приміщення можуть використовуватись суборендарем виключно для здійснення діяльності з організації та експлуатації офісних приміщень, що виключає право суборендаря у будь-який інший спосіб використання Приміщень. Зміна діяльності суборендаря можлива лише у разі попереднього отримання суборендарем письмової згоди орендаря, з обов`язковим наступним внесенням змін до Договору суборенди.

Відповідно до пункту 3.1 Договору останній вступає в силу з моменту його підписання обома сторонами і діє протягом строку суборенди приміщень, вказаного в Додатку № 1, а в частині зобов`язань фінансового характеру (щодо здійснення платежів і розрахунків) - до моменту їх повного виконання.

Строк суборенди починається з моменту передачі приміщень суборендарю за актом приймання-передачі приміщень. Строк суборенди закінчується у дату, визначену Додатком № 1 до Договору, але у будь-якому випадку не раніше або не пізніше підписання обома сторонами акту приймання-передачі (повернення) приміщень.

У Додатку № 1 до Договору сторони погодили, що площа приміщень становить 1 184,0 м2, строк суборенди починається з дати підписання акту приймання-передачі приміщення та закінчується 31.03.2021 року, а розмір основної орендної плати за всю площу приміщення за кожен місяць становить 283 333,33 грн. без ПДВ, крім того ПДВ - 56 666,67 грн., разом - 340 000,00 грн. (що за 1 кв.м дорівнює 287,16 грн. з урахуванням ПДВ).

Згідно з пунктом 3.2 Договору плата за суборенду приміщень, місячні оплати на спільні частини та інші платежі нараховуються з дати передачі приміщень на підставі акту приймання-передачі приміщень, за винятком платежів, які сплачуються з моменту підписання Договору, і вказані оплати закінчують нараховуватись на підставі акту приймання-передачі (повернення) приміщень.

Відповідно до пунктів 4.1, 4.4, 4.5 цієї угоди передача приміщень здійснюється за актом приймання-передачі приміщень, який підписується обома сторонами. Суборендар вступає у строкове платне користування приміщенням з дати підписання сторонами акту приймання-передачі приміщення. У момент підписання акту приймання-передачі орендар передає суборендарю ключі від приміщення.

За змістом пункту 5.1 Договору орендна плата нараховується, починаючи з дати підписання сторонами акту приймання-передачі та по останній день строку суборенди, зазначений в акті приймання-передачі (повернення) приміщення. На останній місяць строку суборенди орендна плата та інші платежі, передбачені Договором суборенди, не можуть бути зменшені без будь-яких виключень, у тому числі знижка суборендареві на цей період не надається. Орендна плата сплачується суборендарем незалежно від наслідків його господарської діяльності.

Пунктом 5.2 даного правочину встановлено, що зобов`язання суборендаря по оплаті орендної плати забезпечуються у вигляді щомісячного орендного платежу в повному розмірі. Орендна ставка складає 287,16 грн. за 1 квадратний метр суборендованої площі, у тому числі 20% ПДВ - 47,86 грн.

Згідно з пунктом 5.3 Договору розмір орендної плати за цим Договором становить 340 000,00 грн., у тому числі 20% ПДВ - 56 666,67 грн.

За умовами пункту 5.4 Договору орендна плата сплачується суборендарем щомісяця в наступному порядку:

- 50% місячної орендної плати суборендар перераховує на розрахунковий рахунок орендаря до 25 числа кожного відповідного поточного місяця, за який здійснюється оплата;

- 50% місячної орендної плати, що залишилась, суборендар перераховує протягом перших 10 календарних днів місяця, наступного за місяцем, за який здійснюється оплата.

Відповідно до пункту 6.1 Договору суборендар зобов`язаний окремо щомісячно компенсувати орендарю витрати на забезпечення приміщень комунальними послугами. Компенсація за комунальні послуги, а саме: за електропостачання, водопостачання і водовідведення, теплопостачання (опалення) визначається на підставі показників лічильників і даних, отриманих орендарем від надавачів (постачальників) послуг, а у випадку відсутності лічильників - пропорційно площі приміщень, які передані суборендарю по відношенню до суми загальної площі всіх приміщень Будівлі.

Умовами пунктів 7.1, 7.2 наведеної угоди передбачено, що оплата (компенсація) комунальних послуг за приміщення здійснюється суборендарем (у випадку направлення йому рахунку) протягом 5 (п`яти) банківських днів з моменту отримання суборендарем рахунку орендаря засобами електронного зв`язку на електронну пошту. Орендар щомісячно надає суборендарю акти здачі-приймання робіт (надання послуг). Суборендар зобов`язаний підписати і повернути орендарю такий акт впродовж 5 (п`яти) банківських днів з моменту його надання. Якщо протягом 7 (семи) банківських днів з моменту надання суборендарю акту здачі-приймання робіт орендар не одержить підписаний суборендарем акт, він вважається прийнятим, погодженим та підписаним, а послуги - такими, що надані належним чином.

Згідно з пунктом 7.7 Договору неотримання суборендарем рахунків, передбачених Договором, не звільняє суборендаря від сплати відповідного платежу. У всіх випадках, коли суборендар здійснює платежі на підставі рахунків (рахунків-фактур), що виставляються орендарем, у разі відсутності рахунка орендаря до 5-го числа поточного місяця, суборендар зобов`язаний негайно звернутися до орендаря з метою отримання рахунку і сплатити його у строки та розміри, передбачені Договором та Додатком № 1.

Пунктами 9.1, 9.3 Договору встановлено, що суборендар відповідає за приміщення, в тому числі за його оснащення, за все устаткування, яке знаходиться в його межах, а також за оздоблювальні елементи приміщень. Суборендар зобов`язаний за власний рахунок здійснювати поточний ремонт приміщень та їх утримання у стані не гіршому за той, у якому вони були передані суборендарю згідно з актом приймання-передачі з врахуванням нормального фізичного зносу.

Суборендар у приміщеннях повинен дотримуватись правил технічної безпеки та санітарних норм, дбати про належний протипожежний та технічний стан приміщень, вчасно проводити поточний ремонт приміщень. Суборендар зобов`язується забезпечити необхідним способом і у встановленому діючим законодавством порядку (в тому числі отримання необхідних дозволів, декларацій відповідності та інших дозвільних документів) дотримання під час здійснення діяльності за цим Договором всіх санітарних правил по утриманню приміщення, правил по охороні навколишнього середовища, вимог та правил пожежної безпеки, вимог та правил з питань праці та охорони праці тощо. На виконання вимог цього пункту суборендар має право облаштовувати приміщення відповідним технічним пристосуванням, приладами та іншим обладнанням тільки за умови письмового дозволу орендодавця.

За умовами пункту 9.10 Договору орендар може надавати суборендарю експлуатаційні послуги, які складаються з наступного (за наявності технічної можливості):

- технічне та сервісне обслуговування обладнання, яке знаходиться в орендованому приміщенні;

- послуги телефонного зв`язку та доступу до мережі Інтернет. При цьому, орендар не несе відповідальність за якість та своєчасність надання цих послуг;

- інші послуги, які орендар вважає необхідними для належної експлуатації та функціонування майнового комплексу.

У випадку необхідності в наданні зазначених послуг, вказаних вище, суборендар зобов`язується відшкодувати орендарю експлуатаційні витрати згідно наданих орендодавцем рахунків протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту надання або надіслання такого рахунку. Орендар виконує експлуатаційні послуги після перерахування на поточний рахунок орендаря грошової суми, що розраховується орендарем залежно від вартості замовлених експлуатаційних послуг.

Відповідно до пункту 11.1 Договору у випадку закінчення строку дії Договору або дострокового припинення (розірвання) Договору суборендар зобов`язаний повернути приміщення орендарю за актом повернення в останній день дії Договору або в останній день фактичної суборенди у стані не гіршому за той, у якому вони були передані суборендарю згідно з актом приймання-передачі, з урахуванням нормального фізичного зносу, чистим після вологого прибирання та вільним від майна суборендаря.

Повернення приміщення вважається здійсненим з моменту підписання обома сторонами акту повернення, підготованого орендарем. У випадку ухилення суборендаря від підписання такого акту, він вважається погодженим і підписаним суборендарем по спливу п`яти календарних днів з моменту його надання орендарем (пункт 11.2 Договору).

Згідно з пунктом 13.4 цієї угоди всі платежі за Договором нараховуються суборендарю до моменту повернення приміщення орендарю за актом приймання-передачі.

У матеріалах справи наявні копії складених Товариством та виставлених суборендарю рахунків на оплату комунальних послуг та експлуатаційних витрат від 01.02.2020 року № 761 на суму 11 880,00 грн. (щодо експлуатаційних витрат за лютий 2020 року), від 01.09.2020 року № 3335 на суму 15 663,47 грн. (щодо компенсації комунальних послуг за серпень 2020 року); від 01.10.2020 року № 3707 на суму 14 603,96 грн. (щодо компенсації комунальних послуг за вересень 2020 року); від 20.10.2020 року № 3829 на суму 11 213,65 грн. (щодо компенсації комунальних послуг за жовтень 2020 року); від 01.07.2020 року № 2448 на суму 169 998,00 грн. (щодо 50% вартості суборенди за липень 2020 року); від 15.07.2020 року № 2450 на суму 170 002,00 грн. (щодо 50% вартості суборенди за липень 2020 року); від 03.08.2020 року № 2784 на суму 169 998,00 грн. (щодо 50 % вартості суборенди за серпень 2020 року); від 15.08.2020 року № 2785 на суму 170 002,00 грн. (щодо 50% вартості суборенди за серпень 2020 року); від 01.09.2020 року № 3272 на суму 113 332,48 грн. (щодо вартості суборенди за вересень 2020 року); від 15.09.2020 року № 3953 на суму 170 002,00 грн. (щодо 50% вартості суборенди за вересень 2020 року); від 20.10.2020 року № 3618 на суму 219 354,84 грн. (щодо вартості суборенди за 20 днів жовтня 2020 року).

Також, в матеріалах справи наявні копії підписаних уповноваженим представником Товариства та скріплених печаткою позивача за первісним позовом актів надання послуг від 31.01.2020 року № 657 на суму 11 880,00 грн. (щодо експлуатаційних витрат за лютий 2020 року); від 31.08.2020 року № 3342 на суму 15 663,47 грн. (щодо компенсації комунальних послуг за серпень 2020 року); від 10.09.2020 року № 3729 на суму 14 603,96 грн. (щодо компенсації комунальних послуг за вересень 2020 року); від 20.10.2020 року № 3847 на суму 11 213,65 грн. (щодо компенсації комунальних послуг за жовтень 2020 року); від 31.07.2020 року № 2438 на суму 340 000,00 грн. (щодо 100 % вартості суборенди за липень 2020 року); від 31.08.2020 року № 2779 на суму 340 000,00 грн. (щодо 100% вартості суборенди за серпень 2020 року); від 30.09.2020 року № 3171 на суму 340 000,00 грн. (щодо 100% вартості суборенди за вересень 2020 року); від 20.10.2020 року № 3848 на суму 219 354,84 грн. (щодо вартості суборенди за 20 днів жовтня 2020 року).

Судом встановлено, що всі вищенаведені документи у встановленому Договором порядку були направлені на електронну та поштову адреси Компанії, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями роздруківок з електронної скриньки Товариства, описів вкладень у відповідні поштові відправлення, реєстрів відправлення, повідомлень про вручення означених поштових відправлень та фіскальних чеків, які свідчать про надання Товариству послуг поштового зв`язку щодо відправлення Компанії цих документів. Факт отримання наведених документів Компанією не оспорювався.

В обґрунтування позовних вимог, Товариство зазначає, що протягом дії Договору Компанією неодноразово порушувалися зобов`язання за Договором в частині дотримання строків оплати на користь орендаря платежів, передбачених цією угодою, а починаючи з липня 2020 року відповідач за первісним позовом взагалі припинив сплачувати орендну плату та інші передбачені Договором платежі.

У зв`язку із систематичним невиконанням суборендарем своїх грошових зобов`язань за Договором, Товариство скористалося правом, передбаченим частиною 1 статті 782 Цивільного кодексу України, та прийняло рішення відмовитись від Договору, про що повідомило Компанію цінним листом з описом вкладення № 02-10/2020 від 07.10.2020 року.

Лист був направлений на адресу суборендаря 07.10.2020 року та отриманий останнім 08.10.2020 року. Відтак, починаючи з 08.10.2020 року Договір, на думку Товариства, є розірваним, а у суборендаря виник відповідний обов`язок повернути орендарю орендовані ним приміщення.

Проте, у порушення умов Договору та вимог цивільного законодавства суборендар повернув приміщення позивачу (за первісним позовом) лише 20.10.2020 року, про що сторонами складений та підписаний відповідний акт приймання-передачі (повернення) приміщення.

Враховуючи наведені обставини, листом від 21.10.2020 року № 04-10/20 Товариство звернулось до суборендаря з претензією про сплату нарахованих суборендних платежів у загальному розмірі 1 307 508,10 грн.

Оскільки вимоги вказаної претензії Компанією в добровільному порядку виконані не були, Товариство звернулося до суду з даним позовом про стягнення з Компанії 1 309 588,14 грн., з яких:

340 000,00 грн. - заборгованість зі сплати суборендної плати за липень 2020 року,

340 000,00 грн. - заборгованість зі сплати суборендної плати за серпень 2020 року,

340 000,00 грн. - заборгованість зі сплати суборендної плати за вересень 2020 року,

219 354,84 грн. - заборгованість зі сплати суборендної плати за жовтень 2020 року (нараховано Товариством за 20 днів жовтня 2020 року), що складає 1 239 354,84 грн. (з урахуванням ПДВ);

заборгованість з компенсації витрат позивача (за первісним позовом) на забезпечення приміщення комунальними послугами (електропостачання, водопостачання та водовідведення, теплопостачання (опалення)) за:

серпень 2020 року у розмірі 15 663,47 грн.;

вересень 2020 року у розмірі 14 603,96 грн.;

жовтень 2020 року у розмірі 11 213,65 грн.,

що разом складає 41 481,08 грн. з урахуванням ПДВ;

заборгованість зі сплати вартості експлуатаційних послуг за лютий 2020 року у розмірі 11 880,00 грн., а також 10 014,16 грн. - пеня, 1 858,12 грн. - інфляційні втрати, 4 999,94 грн. - 3 % річних.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором оренди.

Відповідно до частини 1 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з частиною 6 статті 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до статті 774 Цивільного кодексу України передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом.

Строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму.

До договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

Договір найму укладається на строк, встановлений договором (частина перша статті 763 Цивільного кодексу України).

Частиною 4 статті 284 Господарського кодексу України передбачено, що строк договору оренди визначається за погодженням сторін.

Згідно з частиною 3 статті 291 Господарського кодексу України на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України (частина 4 статті 291 Господарського кодексу України).

Заперечуючи проти первісного позову Товариства, Компанія зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" від 11.03.2020 року № 211, із в подальшому внесеними в неї змінами, у відповідності до прийнятих Кабінетом Міністрів Постанов, відповідно до статті 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020, було установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин. Дія запровадженого на всій території України карантину неодноразово продовжувалась відповідними постановами Кабінету Міністрів України.

У зв`язку із неможливістю дотримання протиепідемічних заходів, а саме: неможливістю здійснювати вологе прибирання орендованого приміщення декілька разів на день через неналежний стан покриття підлоги, листом від 10.07.2020 року Компанія повідомила Товариство про виникнення під час дії Договору обставин, які зумовлюють необхідність зміни зобов`язань сторін за умовами цього правочину, зокрема, впроваджений Урядом України карантин, який відноситься до форс-мажорних обставин. Листом 10.07.2020 року № 10/24935 Компанія повідомила орендаря (Товариство) про розірвання з 20.07.2020 року укладеного між ними Договору суборенди на підставі пункту 14.6 цієї угоди.

У відповідь на лист Товариство направило суборендарю лист від 14.07.2020 року, в якому зазначило, що суборендар, маючи на меті своєчасно розірвати Договір через форс-мажорні обставини, повинен був передусім попередити орендаря про виникнення таких форс-мажорних обставин та про їх припинення. Крім того, Товариство наголосило, що форс-мажорні обставини не мають заздалегідь встановленого характеру, а при їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна довести, що ці обставини є форс-мажором саме для конкретного випадку, довести їх надзвичайність та невідворотність. Водночас документом, який засвідчує форс-мажорні обставини, є відповідний сертифікат Торгово-промислової палати України або уповноваженої регіональної торгово-промислової палати. Враховуючи наведені обставини, орендар зазначив, що зможе розглянути ініціативу суборендаря щодо розірвання Договору після дотримання останнім умов Договору щодо такого розірвання

Листом від 23.07.2020 року № 10/26415 Компанія звернулась до Товариства з проханням підготувати та надати на підписання акт про повернення Приміщення з суборенди, а також забезпечити 31.07.2020 року з 10-00 год. по 11-00 год. прийняття Приміщення від суборендаря. При цьому, суборендар підтвердив, що станом на 31.07.2020 року Приміщення буде звільнене від майна Компанії та повернуте в стані, обумовленому Договором суборенди, а оплата за Договором буде здійснена відповідно до його умов.

У той же час у призначений суборендарем час (31.07.2020 року) Товариство не забезпечило явку своїх уповноважених представників для підписання акту приймання-передачі Приміщення із суборенди, про що представниками відповідача (за первісним позовом) було складено відповідний акт про неявку від 31.07.2020 року.

31.08.2020 року Компанія звернулась до Товариства листом № 10/31378, до якого долучила скан-копію документа, що підтверджує існування форс-мажорних обставин, які унеможливили користування Компанією суборендованим нежитловим приміщенням, що на думку останньої, спричиняє дострокове розірвання Договору.

У відповідь на лист Компанії від 31.08.2020 року № 10/31378, Товариство направило на адресу суборендаря лист від 16.09.2020 року № 01-10/2020, в якому зазначило про те, що наданий Компанією сертифікат № 3000-20-1465 Київської Торгово-промислової палати не може бути підставою як для звільнення суборендаря від відповідальності за порушення договірних зобов`язань, так і для дострокового припинення (розірвання) Договору.

Враховуючи вищенаведені обставини, беручи до уваги приписи статті 607 Цивільного кодексу України, а також зважаючи на належне повідомлення Товариства про неможливість виконання суборендарем зобов`язань за Договором внаслідок настання форс-мажорних обставин, Компанія зазначила про необґрунтованість пред`явлених орендарем вимог у даній справі. Також відповідач (за первісним позовом) зазначив, що, у зв`язку з неможливістю забезпечити належне дотримання протиепідемічних заходів в орендованому приміщенні, Компанія була вимушена перевести працівників з даного приміщення на віддалену роботу, внаслідок чого відпала необхідність в зазначеному приміщенні, що на думку суборендаря, підтверджує причинно-наслідковий зв`язок між обставинами та неможливістю виконання зобов`язань за Договором.

Крім того, суборендар зазначив, що у період з 31.07.2020 року до 20.10.2020 року Товариство чинило Компанії перешкоди у вивезенні власного майна суборендаря з орендованих приміщень, що підтверджується відповідними актами та зверненнями до правоохоронних органів.

Вищенаведені заперечення Компанії проти первісних позовних вимог Товариства не беруться судом до уваги, з огляду на наступне.

Відповідно до умов пункту 14.1 Договору сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання умов Договору суборенди у випадку дії форс-мажорних обставин, настання яких не залежить від сторін і безпосередньо впливає на можливість виконання умов Договору суборенди.

За умовами пункту 14.3 цієї угоди сторона, яка зазнала дії форс-мажорних обставин, негайно (протягом трьох робочих днів з дня настання форс-мажорної обставини) повідомляє іншу сторону у письмовій формі про початок та припинення дії таких обставин.

Потерпіла від впливу форс-мажорної обставини сторона підтверджує наслідки такої обставини довідкою відповідної Торгово-промислової палати (пункт 14.4 Договору).

Згідно з пунктом 14.6 Договору якщо форс-мажорні обставини тривають понад 60 (шістдесят) календарних днів, кожна сторона має право розірвати Договір суборенди шляхом надсилання іншій стороні письмового повідомлення не менше ніж за 10 (десять) календарних днів до очікуваної дати дострокового розірвання Договору.

Зі змісту вищенаведених положень вбачається погоджений сторонами алгоритм дій контрагента, який бажає розірвати Договір суборенди внаслідок дії форс-мажорних обставин, за яким протягом трьох робочих днів з дня настання форс-мажорної обставини сторона, яка зазнала дії такої обставини, зобов`язана у письмовій формі повідомити іншу сторону про початок та припинення дії означених форс-мажорних обставин (наслідки яких підтверджуються відповідним документом Торгово-промислової палати), і в разі, якщо форс-мажорні обставини (про існування яких повідомлено іншу сторону) тривають понад 60 (шістдесят) календарних днів, потерпіла від наслідків форс-мажорних обставин сторона набуває право на розірвання Договору суборенди, яке реалізується шляхом надсилання контрагентові за Договором письмового повідомлення не менше ніж за 10 (десять) календарних днів до очікуваної дати дострокового розірвання цієї угоди.

Означений алгоритм дій покликаний убезпечити обох сторін Договору від передчасного та необґрунтованого його одностороннього розірвання, та фактично направлений на забезпечення Компанії (як суборендарю) у відповідних випадках необхідного розумного строку для пошуку та укладення з іншим орендодавцем договору найму для забезпечення стабільної безперебійної роботи підприємства та належного розміщення його працівників, а також, у свою чергу, покликаний забезпечити орендодавцеві (у даному випадку - Товариству) розумний строк для пошуку інших орендарів спірного Приміщення та уникнення його безпідставного простою і можливого завдання збитків.

Як вбачається з матеріалів справи, Компанія, направляючи Товариству лист від 10.07.2020 року № 10/24935 про розірвання з 20.07.2020 року укладеного між сторонами Договору суборенди на підставі пункту 14.6 цієї угоди, попередньо не повідомила у письмовій формі орендаря (Товариство) про початок настання відповідної форс-мажорної обставини (яка, за твердженням Компанії, а також відповідно до змісту наявного в матеріалах справи сертифікату № 3000-20-1465 Київської Торгово-промислової палати виникла ще 16.03.2020 року), а також не надала передбачених Договором документів на підтвердження наслідків такої обставини.

В матеріалах справи наявна копія виданого Київською Торгово-промисловою палатою сертифікату № 3000-20-1465 (від 21.08.2020 року № 1703-4/465) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), яким засвідчено форс-мажорні обставини: установлення карантину на усій території України відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 (зі змінами та доповненнями), Постанови Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 року № 392 (зі змінами та доповненнями), Постанови Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 року № 641 (зі змінами та доповненнями) на період з 12.03.2020 року по 31.08.2020 року та унеможливлення користування Компанією орендованими у Товариства приміщеннями через неможливість дотримання карантинних санітарно-гігієнічних вимог внаслідок незадовільного стану та матеріалу підлогового покриття приміщення, що не дозволяє проводити вологе прибирання з антисептичними засобами. Означений сертифікат виданий Компанії щодо обов`язку (зобов`язання) використання приміщення відповідно до пункту 2.2 Договору. Період дії форс-мажорних обставин згідно із наведеним сертифікатом - з 16.03.2020 року по 31.08.2020 року.

Суд зазначає, що визначення форс-мажору міститься у Законі України від 02.12.1997 року № 671/97-ВР "Про торгово-промислові палати в Україні".

Відповідно до частини 2 статті 141 вказаного Закону форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Проте, форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер.

При виникненні форс-мажорних обставин, сторона яка посилається на дію форс-мажорних обставин повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини, повинна довести те, що вони є форс-мажорними, і що ці обставини є форс-мажором саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно довести їх надзвичайність та невідворотність. При укладенні договору сторони можуть реально оцінювати потенційні загрози прийняття того чи іншого нормативного акту, що зробить неможливим виконання зобов`язань за договором. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом.

За змістом статей 14, 141 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами шляхом видачі сертифіката.

Суд зазначає, що у пункті 2.1 Договору передбачено обов`язок (зобов`язання) Компанії прийняти (а не використовувати) Приміщення, розташовані в межах будівлі, та сплачувати орендну плату за їх користування, здійснювати інші платежі, передбачені Договором, тоді як у пункті 2.2 цього Договору фактично визначено лише цільове призначення наведеного Приміщення.

У той же час сертифікатом Київської Торгово-промислової палати № 3000-20-1465 (від 21.08.2020 року № 1703-4/465) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчено форс-мажорні обставини: унеможливлення користування Компанією орендованими у Товариства приміщеннями (а не сплати, зокрема, орендної плати) через неможливість дотримання карантинних санітарно-гігієнічних вимог внаслідок незадовільного стану та матеріалу підлогового покриття приміщення, що не дозволяє проводити вологе прибирання з антисептичними засобами, проте не вказано про неможливість виконання Компанією своїх грошових зобов`язань за Договором, які є предметом первісного позову Товариства.

Вищенаведені обставини, які підтверджують неможливість користування Компанією орендованими у Товариства приміщеннями, можуть свідчить про істотну зміну обставин, якими сторони керувалися при укладенні Договору, що у розумінні статті 652 Цивільного кодексу України є підставою для розірвання означеної угоди на підставі даної норми. Такі обставини також не свідчать і про припинення грошових зобов`язань суборендаря неможливістю їх виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає, у розумінні статті 607 Цивільного кодексу України.

Наведені обставини спростовують заперечення відповідача (за первісним позовом), які зводяться до відсутності правових підстав для стягнення з нього спірних сум грошових коштів внаслідок розірвання Договору з 20.07.2020 року.

Крім того, судом не беруться до уваги й посилання Компанії на те, що у період з 31.07.2020 року до 20.10.2020 року Товариство чинило суборендарю перешкоди у вивезенні його власного майна з орендованих приміщень, з огляду на таке.

На підтвердження вищевказаних обставин Компанія надала суду копії складених працівниками суборендаря актів від 31.07.2020 року, від 04.08.2020 року та від 19.08.2020 року про створення Товариством перешкод Компанії у вивезенні майна з Приміщення. Проте такі документи були підписані лише представниками відповідача за первісним позовом без залучення, зокрема, незацікавлених третіх осіб до їх складання та підписання, що не може бути прийнято судом в якості належних доказів на підтвердження вказаних Компанією обставин.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 18.06.2019 року між Компанією та Управлінням поліції охорони в місті Києві було укладено договір № 117/29/20/ФО-2019/07-3/1394-19, за яким орендоване Компанією приміщення на його замовлення було взято під охорону.

Судом встановлено, що пост охорони Управління поліції охорони в місті Києві за адресою: місто Київ, вулиця Сурікова, 3А, було знято лише з 09-00 год. 21.10.2020 року, про що повідомлено Компанію. Наведені обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи копіями вищенаведеного договору, а також листа Управління поліції охорони в місті Києві від 21.10.2020 року № 2367/43/29/02/02-2020.

Оскільки протягом спірного періоду орендоване приміщення фактично перебувало під охороною Управління поліції охорони в місті Києві на підставі укладеного з відповідачем (за первісним позовом) договору, вищевказані твердження останнього оцінюються судом критично.

Крім того, посилаючись на факт розірвання спірного Договору з 20.07.2020 року та припинення між сторонами правовідносин за цією угодою з наведеної дати, стверджуючи про обов`язок Товариства підписати 31.07.2020 року акт повернення Приміщення з суборенди, а також вказуючи на відсутність у суборендаря будь-якої заборгованості за цим правочином, Компанія жодним чином не обґрунтувала причин та підстав, за яких суборендарем не було вивезено його власне майно з орендованого Приміщення у період, зокрема, з 20.07.2020 року (коли, на думку Компанії, Договір вже було розірвано) до 31.07.2020 року (коли, за твердженням суборендаря, Товариство почало чинити йому перешкоди у вивезенні майна), що давало б підстави для повернення цього Приміщення з суборенди Товариству, з огляду, в тому числі, на встановлений пунктом 11.1 Договору обов`язок суборендаря у випадку закінчення строку дії Договору або дострокового його припинення (розірвання) повернути приміщення орендарю за актом повернення вільним від майна суборендаря (а також чистим після вологого прибирання), а також враховуючи зміст листа Компанії від 23.07.2020 року № 10/26415, в якому остання гарантувала, що станом на 31.07.2020 року Приміщення буде звільнене від майна Компанії та повернуте в стані, обумовленому Договором суборенди, а оплата за Договором буде здійснена відповідно до його умов.

Також Компанія зазначає, що, у зв`язку із неможливістю забезпечити належне дотримання протиепідемічних заходів в орендованому приміщенні, відповідач був змушений перевести працівників з даного приміщення на відділену роботу, внаслідок чого відпала необхідність у зазначеному приміщенні, що, на думку суборендаря, підтверджує причинно-наслідковий зв`язок між наведеними обставинами та неможливістю виконання зобов`язань за Договором суборенди.

Проте суборендарем не було надано суду жодних доказів, зокрема, локальних актів Компанії щодо запровадження відповідних змін у внутрішньому трудовому розпорядку її працівників, які свідчать про переведення таких працівників на віддалену роботу (накази, розпорядження тощо), а також підтверджують те, що Компанія протягом спірного періоду орендованим Приміщенням фактично не користувалася. Такі докази відсутні й в матеріалах справи.

Посилання Компанії на відповідні звернення до правоохоронних органів через недопуск Товариством її працівників до орендованого Приміщення також не беруться судом до уваги, оскільки зі змісту наявної в матеріалах справи копії листа Головного управління Національної поліції у м. Київ від 31.12.2020 року № 97-31/125/12/03-2020 вбачається, що 19.08.2020 року до правоохоронних органів (на службу 102) надійшло повідомлення представника Компанії, обґрунтоване недопуском його до орендованих Приміщень охороною (а не працівниками Товариства). Крім того, саме лише звернення до правоохоронних органів не може достеменно свідчити про означені Компанією факти.

Інші заперечення Компанії проти первісного позову також не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та спростовуються її матеріалами.

З матеріалів справи вбачається, що у зв`язку із систематичним невиконанням суборендарем своїх грошових зобов`язань за Договором, Товариство скористалося правом, передбаченим частиною 1 статті 782 Цивільного кодексу України, та прийняло рішення відмовитись від Договору, про що повідомило Компанію цінним листом з описом вкладення № 02-10/2020 від 07.10.2020 року.

Як зазначало вище, лист був направлений на адресу суборендаря 07.10.2020 року та отриманий останнім 08.10.2020 року.

Судом встановлено, що 20.10.2020 року між сторонами було підписано та скріплено їх печатками акт приймання-передачі (повернення) приміщень за Договором, за яким орендоване Компанією приміщення було повернуте Товариству. Акт підписано сторонами із зауваженнями. Так, Компанія зазначає про направлення орендареві листа від 10.07.2020 року про розірвання Договору з 20.07.2020 року та відмову останнього від підписання акту повернення приміщення на цій підставі, а також вчинення орендарем перешкод суборендарю у поверненні власного майна з орендованих приміщень, тоді як Товариство зазначило про необґрунтованість означених тверджень.

Відповідні рахунки на оплату комунальних послуг та експлуатаційних витрат, а також підписані Товариством акти надання послуг протягом спірного періоду в установленому Договором порядку були направлені на електронну та поштову адреси Компанії, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями роздруківок з електронної скриньки Товариства, описів вкладень у відповідні поштові відправлення, реєстрів відправлення, повідомлень про вручення означених поштових відправлень та фіскальних чеків, які свідчать про надання Товариству послуг поштового зв`язку щодо відправлення Компанії цих документів. Факт отримання наведених документів Компанією не оспорювався, будь-яких заперечень проти вказаних у цих документах сум суборендарем висловлено не було, означені документи на адресу Товариства із зауваженнями Компанії не повернуто.

Однак Компанія у встановленому Договором порядку суборендні платежі перерахувала Товариству не у повному обсязі, внаслідок чого за неї у період з 20.07.2020 року по 20.10.2020 року утворилась заборгованість зі сплати суборендних платежів у загальному розмірі 1 292 715,92 грн. (у тому числі 340 000,00 грн. заборгованості зі сплати суборендної плати за липень 2020 року, 340 000,00 грн. заборгованості зі сплати суборендної плати за серпень 2020 року, 340 000,00 грн. заборгованості зі сплати суборендної плати за вересень 2020 року, 219 354,84 грн. заборгованості зі сплати суборендної плати за жовтень 2020 року (нараховано Товариством за 20 днів жовтня 2020 року), 15 663,47 грн. заборгованості з компенсації витрат Товариства на забезпечення приміщення комунальними послугами за серпень 2020 року, 14 603,96 грн. заборгованості з компенсації витрат Товариства на забезпечення приміщення комунальними послугами за вересень 2020 року, 11 213,65 грн. заборгованості з компенсації витрат Товариства на забезпечення приміщення комунальними послугами за жовтень 2020 року, а також 11 880,00 грн. заборгованості зі сплати вартості експлуатаційних послуг за лютий 2020 року.

Відповідно до частини 1 статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

За вимогами частини 2 статті 795 Цивільного кодексу України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Як зазначалось вище та узгоджено сторонами у пунктах 3.1, 3.2, 5.1, 11.1, 13.4 Договору, строк суборенди закінчується у дату, визначену Додатком № 1 до Договору, але у будь-якому випадку не раніше або не пізніше підписання обома сторонами акту приймання-передачі (повернення) приміщень. Плата за суборенду приміщень, місячні оплати на спільні частини та інші платежі нараховуються з дати передачі приміщень на підставі акту приймання-передачі приміщень, за винятком платежів, які сплачуються з моменту підписання Договору, і вказані оплати закінчують нараховуватись на підставі акту приймання-передачі (повернення) приміщень. Орендна плата нараховується, починаючи з дати підписання сторонами акту приймання-передачі та по останній день строку суборенди, зазначений в акті приймання-передачі (повернення) приміщення. Орендна плата сплачується суборендарем незалежно від наслідків його господарської діяльності. Повернення приміщення вважається здійсненим з моменту підписання обома сторонами акту повернення. Всі платежі за Договором нараховуються суборендарю до моменту повернення приміщення орендарю за актом приймання-передачі.

Суд зазначає, що з урахуванням положень статей 629, 653, 795 Цивільного кодексу України та умов договору, якщо останніми передбачено, що після закінчення або дострокового розірвання договору оренди нарахування орендної плати за фактичне користування майном припиняється з моменту підписання акта приймання-передачі приміщень орендодавцеві, нарахування орендної плати за відповідний період є правомірним.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 26 липня 2018 року в справі № 925/1358/17, від 15 квітня 2019 року в справі № 924/568/18, а також у пункті 5.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна".

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного про задоволення позовних вимог за первісним позовом в частині заборгованості зі сплати суд орендних платежів за Договором в розмірі 1 292 715,92 грн., оскільки суборендар на момент прийняття рішення не надав документи, які свідчать про погашення вказаної заборгованості перед Товариством, а також документів, які свідчать, що Компанія протягом спірного періоду орендованим Приміщенням фактично не користувалася, беручи до уваги фактичне підписання між сторонами акту повернення Приміщення з оренди 20.10.2020 року.

Також, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем за первісним позовом покладеного на нього обов`язку щодо своєчасної оплати суборендних платежів, Товариство просить суд стягнути з Компанії 3% річних у розмірі 4 999,94 грн. та 1 858,12 грн. інфляційних втрат, нарахованих на відповідні суми основного боргу в період з 21.05.2020 року по 29.10.2020 року згідно з наданим Товариством розрахунком.

Стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Разом із тим, суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Індекси споживчих цін (індекси інфляції), які є показниками загального рівня інфляції в економіці, розраховуються в цілому за місяць, а не на конкретні дати. Встановлено, що вони розраховуються Державним комітетом статистики України щомісячно та публікуються в наступному за звітним місяці.

Оскільки індекси інфляції є саме коефіцієнтами, призначенням яких є переведення розміру заборгованості у реальну величину грошових коштів з урахуванням знецінення первинної суми, такі інфляційні втрати не можуть бути розраховані за певну кількість днів прострочення, так як їх розмір не відповідатиме реальній величині знецінення грошових коштів, що існував у певний період протягом місяця, а не на конкретну дату чи за декілька днів.

При цьому, коли відносно кожного грошового зобов`язання, які мають різні строки виникнення, проводиться оплата частинами через короткі проміжки часу, розрахунок інфляційних втрат необхідно здійснювати щодо кожного окремого платежу, як складової загальної суми окремого грошового зобов`язання, за період з моменту виникнення обов`язку з оплати та який буде спільним для всіх платежів по конкретному грошовому зобов`язанню, до моменту фактичного здійснення платежу з подальшим сумуванням отриманих результатів для визначення загальної суми інфляційних втрат.

Крім того, необхідно враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Колегія суддів, перевіривши розрахунок інфляційних втрат в сумі 1 858,12 грн. та 3% річних у розмірі 4 999,94 грн., дійшла висновку, що судом правомірно задоволено вимоги в цій частині.

Також, у зв`язку з неналежним виконанням Компанією своїх зобов`язань за Договором, Товариство просило суд стягнути з суборендаря 10 014,16 грн. пені, нарахованої із застосуванням облікової ставки НБУ від прострочених сум, з яких: 57,13 грн. - пеня, нарахована на суму основного боргу в розмірі 11 880,00 грн. у період з 21.05.2020 року по 11.06.2020 року, а також 9 957,03 грн. - пеня, нарахована на суму основного боргу в розмірі 1 073 359,00 грн. у період з 12.06.2020 року по 29.10.2020 року.

Згідно з частиною 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Так, згідно ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Пунктом 1 ст. 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися зокрема неустойкою.

Відповідно до положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Частиною 2 статті 551 Цивільного кодексу України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі.

Статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У відповідності до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 13.3 Договору передбачено, що у випадку прострочення платежів на користь орендаря, що випливають з Договору суборенди, суборендар сплачує на користь орендаря пеню в розмірі облікової ставки НБУ, що діє у період прострочення, нарахованої на суму простроченого платежу, за кожен день прострочення. Пеня нараховується за весь період прострочення до моменту фактичного виконання зобов`язань суборендарем.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок пені, нарахованої на суму основного боргу в розмірі 11 880,00 грн. (що становить вартість експлуатаційних витрат за лютий 2020 року) у період з 21.05.2020 року по 11.06.2020 року вважає, що він є арифметично вірним.

Щодо вимог про стягнення з суборендаря й суму пені в розмірі 9 957,03 грн., нараховану на суму основного боргу в розмірі 1 073 359,00 грн. у період з 12.06.2020 року по 29.10.2020 року, суд зазначає наступне.

У зобов`язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов`язання, прострочення боржника починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов`язання мало бути виконане.

Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов`язань, що з нього виникають, пеня підлягає нарахуванню та обчисленню окремо стосовно кожного з таких строків.

В обгрунтування первісних позовних вимог Товариство посилалось на невиконання Компанією своїх грошових зобов`язань за Договором щодо сплати як орендної плати, так і комунальних послуг та експлуатаційних витрат, що виникли у різні періоди, суд дійшов висновку про те, що нарахована Товариством пеня підлягала обчисленню стосовно кожного з таких зобов`язань та строків окремо.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні первісних вимог Товариства про стягнення з Компанії пені в розмірі 9 957,03 грн., оскільки Товариством у позовній заяві у встановленому законом порядку не обґрунтовано, зокрема, строків нарахування штрафної санкції (з 12.06.2020 року по 29.10.2020 року) та правової природи і розміру відповідної бази нарахування по таким періодам (а саме: 1 073 359,00 грн.), що суперечить вищенаведеним приписам, а також позбавляє суд можливості перевірити правильність такого розрахунку в межах пред`явлених Товариством вимог та відповідність цього розрахунку положенням чинного законодавства.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог, Компанія зазначає, що у зв`язку з неможливістю дотримання протиепідемічних заходів, а саме: неможливістю здійснювати вологе прибирання орендованих приміщень декілька разів на день через неналежний стан покриття підлоги, листом від 10.07.2020 року Компанія повідомила позивача (за первісним позовом) про розірвання укладеного між ними Договору з 20.07.2020 року на підставі пункту 14.6 наведеної угоди - внаслідок настання форс-мажорних обставин. Відтак, укладений між сторонами Договір суборенди № У-22/03/19 від 29.03.2019, на думку Компанії, слід визнати розірваним з 20.07.2020 року в судовому порядку.

Норми статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України містять перелік способів захисту особистих немайнових або майнового права та інтересів, якими є: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зазначає, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.03.2019 року в справі № 926/1057/18.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, слід зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 року в справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Водночас вимога щодо встановлення певних фактів не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, оскільки до повноважень останнього не належить встановлення фактів, що мають юридичне значення. Господарські суди порушують провадження у справах за позовами, в основі яких правова вимога - спір про право, що виникає з матеріальних правовідносин.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 року в справі № 905/1926/16.

Враховуючи зміст вказаних норм, суд зазначає, що вимога про визнання договору розірваним з певної дати не є способом захисту прав і законних інтересів суб`єктів господарювання (не є способом захисту особою свого особистого немайнового або майнового права та інтересу), який передбачений положеннями Господарського кодексу України або Цивільного кодексу України, не визначена відповідна вимога як такий спосіб і іншими законами України чи укладеним між сторонами Договором.

Звертаючись до суду з вимогою щодо визнання Договору розірваним з 20.07.2020 року, Компанія прагне досягти правової визначеності, тобто прагне підтвердження судом припинення прав суборендаря на користування орендованим майном. Водночас відповідно до абзацу 2 частини другої статті 20 Господарського кодексу України у цьому разі належним способом захисту є визнання відсутності права такої особи.

Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог, виходячи з того, що Компанією обрано неналежний спосіб захисту свого права, а також зважаючи на інші встановлені фактичні обставини даної справи.

Також, позивач за первісним позовом у відзиві на апеляційну скаргу просить суд стягнути витрати на професійну правову допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 24 000,00 грн..

Частиною 3 ст.123 Господарського процесуального кодексу України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч. ч. 3, 4 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Щодо розміру витрат на оплату послуг адвоката колегія суддів зазначає таке.

Частина 4 ст. 126 ГПК України встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Судом враховано те, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю; суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Разом з тим, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача відповідно до положень ст.126 Господарського процесуального кодексу України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи була їх сума обґрунтованою.

Як вбачається з відзиву, представником позивача під час розгляду справи в апеляційній інстанції були заявлені судові витрати витрат на правничу допомогу у розмірі 24 000,00 грн. понесені, у зв`язку з розглядом апеляційної скарги, а саме:

- підготовка, написання та подання відзиву на апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго", вартість якої, становить 16 000,00 грн.;

- представництво ТОВ «Компанія «Пайер» у Північному апеляційному господарському суді, вартість якої, становить 8 000,00 грн.

Відповідно до змісту ст. 126 ГПК до суду позивачем було надано на підтвердження витрат на професійну правничу:

- копія Договору про надання правничої допомоги адвокатом № 160421/01від 16.04.2021р.

- додаток № 1 до Договору про надання правничої допомоги адвокатом № 160421/01від 16.04.2021р.

- акт № 2 приймання-передачі наданих послуг (правничої допомоги) від 20.05.2021р.;

- рахунок №160421/01від 16.04.2021р. щодо сплати правових послуг в сумі 24 000,00 грн.

Як слідує з матеріалів справи, справа потребує лише наявності базових знань у сфері цивільного та господарського законодавства України.

Вказані вище обставини свідчать про те, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а відтак, колегія суддів вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката у цьому випадку має бути зменшений до 9000,00 грн.

Враховуючи наведені вимоги закону та наявні докази в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку, що сума судових витрат відповідача на правничу допомогу підлягає частковому задоволенню в розмірі 9 000,00 грн..

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго".

Керуючись ст.ст. 129, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2021 р. у справі № 910/17079/20 - без змін.

2. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Приватне акціонерне товариство "Національна енергетична компанія "Укренерго".

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Пауер" витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9 000,00 грн.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 13.07.2021р.

Головуючий суддя А.І. Мартюк

Судді Л.П. Зубець

С.О. Алданова