ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" червня 2021 р. Справа№ 910/17116/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Куксова В.В.

Яковлєва М.Л.

при секретарі Токаревій А.Г.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 29.06.2021.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація)

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2021 у справі №910/17116/20 (суддя Паламар П.І., повий текст рішення складено 21.04.2021)

за позовом Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація)

до 1. Установи "28 Управління начальника робіт"

2. Приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Потапова Михайла Юрійовича

треті особи 1. Кабінет Міністрів України,

2. Міністерство оборони України

про визнання протиправним та скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

Виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) (надалі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Установи « 28 Управління начальника робіт» (надалі - відповідач-1), Приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Потапова Михайла Юрійовича (надалі - відповідач-2) про визнання протиправним та скасування рішення.

Вказані позовні вимоги обґрунтовані порушенням прав позивача на розпорядження земельною ділянкою державної власності загальною площею 12,2446 га по вул. Бориспільській, 18 у м. Києві.

У процесі розгляду до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору залучено Кабінет Міністрів України (надалі-третя особа 1), Міністерство оборони України (надалі-третя особа 2).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.04.2021 у справі №910/17116/20 у позові Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) відмовлено.

Вказане рішення мотивоване встановленою судом відсутністю у позивача права або суб`єктивного інтересу до земельної ділянки загальною площею 12,2446 га по вул. Бориспільській, 18 у м. Києві (кадастровий номер :63:389:0056), а тому такі не могли бути порушені з боку відповідачів.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду першої інстанції Виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2021 у справі №910/17116/20 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апелянт вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права та при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до наступних тверджень:

- позивач наполягає, що право розпорядження земельними ділянками державної власності належить позивачу, а законодавством передбачений певний порядок отримання земельних ділянок державної власності та реєстрації прав на нерухоме майно на них для користування, який був порушений позивачем;

- апелянт вважає, що судом було порушено норми процесуального права, зокрема щодо дослідження доказів, посилаючись на те, що відповідачем та третіми особами не було надано підтверджуючих документів щодо передачі у власність чи користування Установі « 28 Управління начальника робіт» вказаної земельної ділянки, що на думку позивача свідчить про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

31.05.2021 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою, надійшли до Північного апеляційного господарського суду та згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями передані на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є.Ю., судді: Куксов В. В., Яковлєв М. Л.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.06.2021 поновлено Виконавчому органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2021 у справі №910/17116/20 та відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою.

Учасникам справи повідомлено про право подати відзив на апеляційну скаргу, відповідь на відзив, заяви, клопотання, заперечення та строки на їх подання.

Розгляд справи призначено на 29.06.2021.

14.06.2021 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від Кабінету Міністрів України надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому третя особа заперечувала проти доводів апеляційної скарги, вважаючи її безпідставною, зазначивши, що повноваженнями на розпорядження землями оборони позивач не наділений, у зв`язку з чим Кабінет Міністрів України просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін.

14.06.2021 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від Міністерства оборони України надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому третя особа зазначила наступне:

- реєстрація спірної земельної ділянки з цільовим призначенням 15.01. для розміщення та постійної діяльності Збройних Сил України є законною та відповідає реальним обставинам справи;

- апелянт обґрунтовує порушення своїх прав тим, що КМДА є єдиним розпорядником земель державної власності на території міста Києва, однак МОУ наголошує, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, цільове призначення вказаної земельної ділянки - для розміщення та постійної діяльності Збройних Сил України, а Велика палата Верховного Суду в постанові від 12.06.2018 у справі №916/3727/15 дійшла висновку про виключні повноваження КМУ на розпорядження земельними ділянками оборони.

У зв`язку з вказаним, Міністерство оборони України просить залишити оскаржуване рішення в силі, а апеляційну скаргу - без задоволення.

У судове засідання 29.06.2021 з`явились представники позивача, відповідача - 1, представники третіх осіб та надали свої пояснення. Представник відповідача - 2 в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про день, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Представник позивача підтримав подану ним апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник відповідача - 1 заперечив проти задоволення апеляційної скарги.

Представники третіх осіб заперечили проти доводів апеляційної скарги з урахування поданих ними відзивів та просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

У своїх рішеннях Європейський суд неодноразово наголошував, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Суд апеляційної інстанції враховує також правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Згідно з ч. 2 ст. 2 ГПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (пункти 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Оскільки явка учасників апеляційного провадження в судові засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими їм процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції вирішив розглядати дану апеляційну скаргу за відсутності відповідача-2 та його повноважних представників за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 29.06.2021 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Згідно з частиною першою статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 31 березня 2016 р. за зверненням Установи « 28 Управління начальника робіт» Приватним нотаріусм Києво-Святошинського районного нотаріального округу Потаповим Михайлом Юрійовичем прийнято рішення № 29045119 про реєстрацію права власності на земельну ділянку, кадастровий номер :63:389:0056, загальною площею 12,2446 га, що знаходиться по вул. Бориспільській, 18 у м. Києві за відповідачем-1.

Вказане також підтверджується наявною у матеріалах справи інформацією з Державного реєстру речових на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 230389457 від 30 жовтня 2020 р.

Згідно даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, цільове призначення земельної ділянки кадастровий номер :63:389:0056, загальною площею 12,2446 га, що знаходиться по вул. Бориспільській, 18 у м. Києві - для розміщення та постійної діяльності Збройних Сил України.

Позивач, звернувшись до суду з даним позовом за захистом своїх прав вказував наступне:

- під час опрацювання листа Офісу Генерального прокурора № 15/2/2-45вих-20 від 13 жовтня 2020 р. позивачу стало відомо, що приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Потаповим Михайлом Юрійовичем прийнято рішення № 29045119 від 31 березня 2016 р. про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, кадастровий номер :63:389:0056, загальною площею 12,2446 га, що знаходиться по вул. Бориспільській, 18 у м. Києві за Установою « 28 Управління начальника робіт»;

- підставою виникнення права власності на вказану земельну ділянку вказано паспортні дані, установчі документи, серія та номер: -, виданий 29 березня 2016 р., видавник: заявник; витяг з ДЗК, серія та номер: НВ-016, виданий 11 березня 2016 р., видавник: Головне управління Держгеокадастру у м. Києві; наказ, серія та номер: 369, виданий 31 жовтня 2003 р., видавник: Міністерство оборони; наказ, серія та номер: 108, виданий 1 квітня 2004 р., видавник: Міністерство оборони; наказ, серія та номер 95, виданий 21 квітня 2004 р., видавник: Міністерство оборони;

- позивач наголошує, що згідно приписів ЗК України, Закону України «Про місцеві державні адміністрації» право розпорядження та користування земельними ділянками державної власності на території міста Києва належить виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації).

У зв`язку з наведеним, оскільки рішення про передачу вказаної земельної ділянки позивачем не приймалося, то на переконання позивача, підстави для її передачі відповідачу-1 відсутні, а тому на підставі ст.ст. 17, 116, 122 ЗК України, ст.ст. 18, 22 28 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» просив позов задовольнити, визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Потапова Михайла Юрійовича № 29045119 від 31 березня 2016 р. про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, кадастровий номер :63:389:0056, загальною площею 12,2446 га, що знаходиться по вул. Бориспільській, 18 у м. Києві (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00) за відповідачем 1.

З вказаного вбачається, що позовні вимоги Виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) обґрунтовує порушенням його прав на розпорядження вищевказаною земельною ділянкою державної власності.

Спірні правовідносини між сторонами врегульовані Земельним кодексом України (далі - ЗК України), Законами України «Про Збройні Сили України», «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», «Про управління об`єктами державної власності», «Про використання земель оборони».

Відповідно до ст. 13, ч. 2 ст. 19 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 84 ЗК України право державної власності на землю набувається і реалізуться державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Право розпорядження земельними ділянками державної власності відповідно до статті 15, 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», що кореспондується з п. а ст. 17 ЗК України, належить у т.ч. виконавчому органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація).

Статтею 19 ЗК України запроваджено поділ земель України за категоріями залежно від їх цільового призначення, у т.ч. на землі оборони.

За приписами ст. 77 ЗК України, ст. 1 Закону України «Про використання земель оборони» землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати у державній власності. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

Відповідно до вимог ст. 13 ЗК України, ст.ст. 9, 14 Закону України «Про Збройні Сили України» землі, закріплені за військовими частинами та установами Збройних Сил України є державною власністю та належать їм на праві оперативного управління, а вирішення питань щодо порядку надання Збройним Силам України в управління об`єктів державної власності, зокрема земельних ділянок, відноситься до повноважень Кабінету Міністрів України.

Законом України «Про управління об`єктами державної власності» визначено, що управління об`єктами державної власності - це здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, міністерствами та іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними у межах, визначених законодавством України.

Відповідно до ст. 2, ч. 2 ст. 6 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» органами, які здійснюють управління військовим майном, є Кабінет Міністрів та Міністерство оборони України. Рішення про відчуження військового майна, котре є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України.

Як зазначалось вище, згідно даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, цільове призначення земельної ділянки кадастровий номер :63:389:0056, загальною площею 12,2446 га, що знаходиться по вул. Бориспільській, 18 у м. Києві - для розміщення та постійної діяльності Збройних Сил України.

Відтак, з системного аналізу вищевказаних приписів законодавства вбачається, що повноваження власника (в тому числі, розпорядження) щодо земельної ділянки кадастровий номер :63:389:0056, загальною площею 12,2446 га по вул. Бориспільській, 18 у м. Києві належать Кабінету Міністрів України, а відтак висновок суду першої інстанції про те, що повноваженнями на розпорядження землями оборони позивач не наділений є обґрунтованим.

Вищеописаними обставинами спростовуються доводи апелянта, про те, що право розпорядження земельними ділянками державної власності належить позивачу, а законодавством передбачений певний порядок отримання земельних ділянок державної власності та реєстрації прав на нерухоме майно на них для користування, який був порушений позивачем, оскільки позивачем не враховано при цьому, що цільове призначення спірної земельної ділянки «для розміщення та постійної діяльності Збройних Сил України» з урахуванням наведених вище положень законодавства свідчить про те, що повноваженнями на розпорядження землями оборони наділений саме Кабінету Міністрів України, а не позивач.

У даному контексті суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Водночас, обов`язковою умовою правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктів владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Порушенням права є такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що позивач не довів наявність порушеного права, яке б підлягало захисту, оскільки як правильно вказав суд першої інстанції, за встановлених обставин відсутності у позивача права або суб`єктивного інтересу до земельної ділянки загальною площею 12,2446 га по вул. Бориспільській, 18 у м. Києві (кадастровий номер :63:389:0056), такі не могли бути порушені з боку відповідачів, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Крім того, колегія суддів визнає безпідставними твердження апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема щодо дослідження доказів, з посиланням на те, що відповідачем та третіми особами не було надано підтверджуючих документів щодо передачі у власність чи користування Установі « 28 Управління начальника робіт» вказаної земельної ділянки, та звертає увагу, що за приписами частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та наголошує, що позивач, звернувшись до суду з даним позовом за захистом своїх порушених прав, повинен довести порушення такого права, за захистом якого він звернувся.

Відтак, перевіривши доводи апелянта, судова колегія встановила, що твердження позивача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що на його думку свідчить про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, - не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду.

Апеляційний господарський суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи учасників справи, дійшов висновку, що скаржником в апеляційній скарзі вищенаведені висновки суду першої інстанції не спростовано.

Аналізуючи вищенаведене в сукупності, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

Таким чином, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2021 у справі №910/17116/20.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2021 у справі №910/17116/20 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду, наведені в оскаржуваному рішенні.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) на рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2021 у справі №910/17116/20 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2021 у справі №910/17116/20 - залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Матеріали справи № 910/17116/20 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст постанови складено 09.07.2021.

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді В.В. Куксов

М.Л. Яковлєв