СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" липня 2021 р. Справа № 922/1881/21

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Здоровко Л.М., суддя Пуль О.А.

за участю секретаря судового засідання Курченко В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Альтері Трейдінг" (вх. №1728 Х/2) на ухвалу Господарського суду Харківської області від 21.05.2021 у справі №922/1881/21, постановлену у приміщенні Господарського суду Харківської області суддею Калініченко Н.В., ухвалу підписано 21.05.2021,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Альтері Трейдінг", м. Одеса,

до Приватного акціонерного товариства "Люботинський завод "Продтовари", м.Люботин, Харківська область,

про стягнення 943071, 47 грн

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2021 позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Альтері Трейдинг", звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Люботинський завод "Продтовари" 943071,47 грн.

Водночас, позивачем подано заяву про забезпечення позову (вх. № 1881/21 від 18.05.2021), в якій він просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно Приватного акціонерного товариства "Люботинський завод "Продтовари" за переліком, вказаним у прохальній частині заяви. Заявник вважає, що невжиття заходів забезпечення позову утруднить або зробить неможливим захист його корпоративних прав без нових звернень до суду

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 21.05.2021 відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову (вх. № 1881//21 від 19.05.2021).

Вказана ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що захід забезпечення позову, який просить застосувати позивач (арешт на майно), не є пов`язаним із предметом даного позову стягнення грошових коштів, позивачем не доведено наявність зв`язку між заявленим заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, як не доведено й імовірність утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду, в разі невжиття таких заходів, й разі ухвалення рішення на користь позивача. При цьому, судом звернуто увагу, що позивач у заяві не зазначає про відсутність у відповідача коштів у заявленому до стягнення розмірі, як на підставу неможливості виконання рішення, у разі його постановлення на користь позивача; матеріали заяви не містять доказів вчинення відповідачем умисних дій, які спрямовані на істотне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду у даній справі.

Позивач з ухвалою місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Харківської області від 21.05.2021 у даній справі, задовольнити заяву про забезпечення позову та застосувати передбачений п.1 ч. 1 ст. 137 ГПК України захід забезпечення позову, а саме: накласти арешт на майно, що належить на праві власності ПрАТ "Люботинський завод "Продтовари", а саме: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 12 - адміністративно-виробнича будівля "А-2" загальною площею - 453,30 кв.м; виробничий цех "Б-1" з прибудовами загальною площею - 1742,30 кв.м; склад "В-1" загальною площею - 91,80 кв.м; склад "Д-1" загальною площею - 89,00 кв.м; котельня "Г-1" загальною площею - 177,40 кв.м; спиртосховище "Е-1" з прибудовами загальною площею - 506,80 кв.м; склад з побутовими приміщеннями "3-2" загальною площею - 489,80 кв.м; прохідна "М-1" загальною площею - 23,30 кв.м; прохідна "М1-1" загальною площею - 7,20 кв.м; спиртосховище "П-1" загальною площею - 405,40 кв.м; склад "0-1" загальною площею - 74,00 кв.м з допоміжними будівлями та спорудами, яке зареєстроване за адресою Харківська обл., м. Люботин, вулиця Слобожанська (вулиця Радянська), будинок 53; а також на нерухоме майно: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 861154 - нежитлові приміщення 1-го поверху № І, 1-12, 2а; 2-го поверху №І, 1-22 в літ. "3-2" загальною площею 420,7 кв.м, розташоване за адресою Харківська область, м. Харків, вулиця Червоножовтнева, будинок 7.

Апеляційна скарга мотивована непогодженням заявником з висновками суду першої інстанції щодо непов`язаності заходів забезпечення позову з предметом позову, та зазначає, що предмет позову даного спору має майновий характер, а саме заборгованість відповідача за фактично отриманий товар за договором №1607/01 у розмірі 943071,47 грн, а предмет забезпечення позову виключно матеріально-правова вимога, утворює предмет позову, в якій в майбутньому підлягає виконанню, у разі прийняття рішення на користь позивача.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.06.2021 для розгляду апеляційної скарги визначено колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Фоміна В.О., суддя Здоровко Л.М., суддя Пуль О.А.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 14.06.2021 відкрито апеляційне провадження, повідомлено учасників справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться "12" липня 2021 р. о 17:00 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань № 104.

Вказаною ухвалою відповідачу також встановлено строк - до 02.07.2021 для надання відзиву на апеляційну скаргу з доказами його надсилання позивачу та строк - до 07.07.2021 для подання заяв, клопотань, тощо.

06.07.2021 від відповідача до Східного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, який наданий безпосередньо до відділу документального забезпечення та контролю суду.

Із тексту відзиву вбачається, що відповідач просить продовжити строк на подання відзиву на апеляційну скаргу, обґрунтовуючи пропуск строку тим, що ухвалу Східного апеляційного господарського суду від 14.06.2021 про відкриття провадження у справі його клієнт не отримав, про існування вказаної ухвали дізнався із Єдиного державного реєстру судових рішень.

Розглянувши клопотання відповідача про продовження строку на подання відзиву, колегія суддів зазначає таке.

Статтею 118 ГПК України передбачено, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

В силу приписів статті 119 ГПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи.

Таким чином, із заявою про продовження строку на подання відзиву необхідно звернутись до закінчення процесуального строку, встановленого судом, а враховуючи, що відповідач звернувся із відзивом на апеляційну скаргу, в тексті якого заявник просить продовжити строк на подання відзиву - 06.07.2021, тобто після встановленого судом строку на подання відзиву на апеляційну скаргу (02.07.2021), колегія суддів констатує про відмову у продовженні процесуального строку на подання відзиву на апеляційну скаргу та про залишення відзиву на апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні 12.07.2021 присутні представники позивача та відповідача підтримали свої позиції, представник апелянта (позивача у справі) наполягала на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні ухвали Господарського суду Харківської області від 21.05.2021 та задоволенні заяви про забезпечення позову, навела відповідні пояснення. Представник відповідача просила суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами у відповідності до статті 269 ГПК України, а також перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, встановила наступне.

Як зазначає позивач в позовній заяві, підставою звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості у розмірі 943071,47 грн є невиконання відповідачем умов договору поставки від 16.07.2015 №1607/01 в частині повної оплати за поставлений товар.

Зокрема, позивач зазначає, що ним поставлено відповідачу товар за договором на суму 1077274,03 грн, але ж відповідачем здійснено оплату на суму 120000,00. Позивачем 20.10.2020 направлено відповідачу лист претензію №01-02/06 разом з актом звірки взаємних розрахунків, із вимогою щодо погашення заборгованості. Однак, лист-претензія позивача залишена без виконання. 26.03.2021 знов представником позивача направлено відповідачу лист щодо врегулювання невирішеного спору, однак відповідач відмовився від отримання вказаного листа.

Підставою звернення із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно позивач зазначає про ігнорування законних вимог з боку відповідача: відмова засновника у спілкуванні, інформація з мережі інтернет про повний розпродаж продукції, повідомлення директора та бухгалтера про припинення діяльності товариства, відсутність зв`язку за корпоративним номером телефону, повна відсутність зв`язку засобами поштового зв`язку, повернення листів. На думку заявника, всі ці обставини свідчать про нездійснення відповідачем підприємницької діяльності, що у разі фактичної відсутності грошових коштів на банківських рахунках не надасть можливості провести повний розрахунок, передбачений договором поставки №1607/01 за поставлений товар згідно видаткових накладних №1, 2, 3, 4, 5 від 06.11.2017. Як зазначає позивач, не вжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Відповідач зі свого боку не здійснив сплату коштів за договором поставки №1607/01 від 16.07.2015, ухиляється від будь якого ділового спілкування і все це вказує на намагання відповідача ухилитись від виконання свого обов`язку щодо сплати заборгованості.

Як зазначалось, 21.05.2021 Господарським судом Харківської області прийнято ухвалу, якою відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Перевіряючи відповідність оскаржуваної ухвали нормам матеріального та процесуального права, а також обставинам справи та доказам на їх підтвердження, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування ухвали Господарського суду Харківської області від 21.05.2021 у справі №922/1881/21 з наступних підстав.

За приписами частини 1 статті 2 ГПК України встановлено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та статті 11 Господарського процесуального кодексу України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право на ефективний засіб юридичного захисту, встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 29.06.2006 у справі "Пантелеєнко проти України" засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" зазначено що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

У рішенні Конституційного Суду України від 16.06.2011 №5-рп/2011 у справі N1-6/2011 зазначено, що судочинство охоплює, зокрема, інститут забезпечення позову, який сприяє виконанню рішень суду і гарантує можливість реалізації кожним конституційного права на судовий захист, встановленого статтею 55 Конституції України.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову. При цьому, вжиття заходів до забезпечення позову має на меті запобігти утрудненню чи неможливості виконання рішення господарського суду, прийнятого за результатами розгляду справи, або забезпечити ефективний захист чи поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, в разі задоволення позову. (Такі висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 29.07.2019 у справі № 905/491/19).

Положеннями статті 136 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Забезпечення позову застосовується господарським судом як гарантія реального виконання рішення суду.

Відповідно до частини 1 статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до частини 1 статті 139 ГПК України, заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та адресу електронної пошти, за наявності; 3) предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; 4) захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; 5) ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; 6) пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; 7) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Колегія суддів зазначає, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Адекватність заходу щодо забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачу вчиняти певні дії.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків накладення арешту або заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Питання задоволення заяви сторони у справі про застосування заходів до забезпечення позову вирішується судом в кожному конкретному випадку виходячи з характеру обставин справи, що дозволяють зробити висновок щодо утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у випадку невжиття заходів забезпечення позову.

За таких обставин, обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Така правова позиція, наведена в постановах Верховного Суду від 14.06.2018 у справі № 916/10/18, від 15.01.2019 у справі № 915/870/18.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18 висловлено позицію про те, що необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Отже, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 ГПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Відповідно до частини першої статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Законом не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення з заявою про забезпечення позову, а тому суд у кожному конкретному випадку повинен оцінювати їх на предмет вірогідності, належності, допустимості та достовірності.

Позивач повинен аргументувати: імовірність утруднення або невиконання рішення господарського суду шляхом надання доказів на підтвердження існування обставини утруднення чи можливого невиконання рішення суду в разі задоволення позову.

Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язань після пред`явлення позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом, зокрема, у постанові від 16.03.2021 у справі № 921/302/20.

Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову господарським судам слід враховувати, що такими заходами не повинні застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору. Відповідний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 25.09.2020 у справі № 925/77/20.

Колегія суддів зазначає, що вимога про стягнення грошових коштів може забезпечуватися накладенням арешту як на грошові кошти, так і на майно боржника чинне законодавство відповідних обмежень не містить.

Тому висновок місцевого господарського суду про те, що накладення арешту на майно може стосуватися лише майна, що належить до предмета спору, колегія суддів не визнає обґрунтованим.

Разом з тим, відповідне не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки суд першої інстанції в цілому обґрунтовано вказав на те, що обов`язковому дотриманню підлягають приписи чинного законодавства щодо адекватності заходу забезпечення позову.

У ч. 1 ст. 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Із внесенням 17.10.2019 змін до ГПК України його статтю 79 викладено у новій редакції, чим фактично впроваджено в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Зазначений стандарт підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Іншими словами тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

У пунктах 1 - 3 частини першої статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Отже в ході судового розгляду справи має бути з`ясовано її істотні обставини із застосуванням передбачених статтею 86 ГПК України критеріїв дослідження доказів щодо оцінки кожного такого доказу окремо і їх сукупності в цілому та забезпечено дотримання стандартів доказування, визначених процесуальним законом.

Відповідні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 04.03.2021 у справі №908/1879/17.

Колегія суддів зазначає, що в даному випадку тягар доказування наявності обставин, що давали б підстави для висновку про ймовірне ускладнення виконання судового рішення у разі невжиття заходів забезпечення позову покладено на заявника, ТОВ «Альтері Трейдінг».

Проте, як вбачається з клопотання про забезпечення позову, в його обґрунтування ТОВ «Альтері Трейдінг» наводить виключно припущення про те, що під час розгляду справи майно, що належить відповідачу може бути відчуженим та переоформленим на інших осіб на момент виконання рішення, а це значно ускладнить та затягне процес поновлення порушеного права позивача.

Крім того, враховуючи ціну даного позову 943071,47 грн, позивачем не доведено такого критерію як адекватність заходів забезпечення позову позовних вимог, адже вартість майна, на яке він просить накласти заходи забезпечення, позивачем не вказана.

Однак, із матеріалів справи вбачається, що площа вказаних об`єктів, (за реєстраційними номерами 12 та №861154) в їх сукупності складає більше 4000,00 кв.м., майно розташоване як у місті Харкові так і в Харківському районі, місто Люботин.

Тому, колегія суддів вважає, що позивачем також не підтверджено адекватне співвідношення прав (інтересу), про захист яких він просить, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачу вчиняти певні дії.

Крім того, позивач, звертаючись із заявленими заходами забезпечення позову (накладення арешту на нерухоме майно) не довів, що вжиття інших заходів забезпечення, наприклад: накладення арешту на грошові кошти на рахунках відповідача, є менш ефективним по відношенню до предмета позову.

З огляду на наведене вище, колегія суддів зазначає, що позивач, всупереч покладеному на нього чинним процесуальним законодавством обов`язку доказування наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом та розміром позовних вимог, наявності такого зв`язку не довів, так само як і обставин щодо відповідності заявлених ним заходів до забезпечення позову вимогам щодо співмірності та адекватності.

Колегія суддів також зазначає, що, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися наданими йому правами. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 13.02.2018 у справі № 911/2930/17, від 22.01.2021 у справі № 910/5550/19 тощо.

Отже, в ході апеляційного провадження заявником скарги не наведено обставин, що могли б бути підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваної ухвали.

У справі Устименко проти України (заява № 32053/13) Європейський суд з прав людини констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом першим статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Процедура розгляду справи судами повинна відповідати вимогам статті 6 Конвенції та положенням законодавства України та має бути збалансована з реальністю правового захисту та ефективністю рішень судів усіх інстанцій, як найважливіших аспектів реалізації принципу верховенства права.

Керуючись практикою Європейського Суду з прав людини, колегія суддів зазначає, що у Рішенні Серявін та інші проти України (№ 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року) Високий Суд вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Статтею 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Отже, встановлені у даній справі обставини не призвели до скасування ухвали Господарського суду Харківської області від 21.05.2021 та задоволення апеляційних скарг.

Керуючись ст.ст. 269, 270, п. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 282, ст. 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Альтері Трейдінг» залишити без задоводення.

Ухвалу Господарського суду Харківської області від 21.05.2021 у справі №922/1881/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені ст. ст. 286- 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 16.07.2021

Головуючий суддя В.О. Фоміна

Суддя Л.М. Здоровко

Суддя О.А. Пуль