ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" липня 2021 р. Справа№ 910/18696/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Коробенка Г.П.

Кравчука Г.А.

при секретарі Вага В.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Савенка Р.В. орд.;

від відповідача: Гродовської О.П. орд.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Прод-Резерв"

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2021 (повний текст складено 12.05.2021)

у справі №910/18696/20 (суддя Бойко Р.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Техностиль-Про"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Прод-Резерв"

про стягнення 273 027,19 грн.

УСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Техностиль-Про" (далі - позивач) звернулось у Господарський суд міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Прод-Резерв" (далі - відповідач) та, з врахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, просило стягнути 273 027,19 грн, у тому числі: 135 027,58 грн основного боргу, 109 654,37 грн пені, 14 961,49 грн - 3% річних та 13 383,75 грн інфляційних втрат коштів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на виконання умов договору поставки №30/10-18 від 30.10.2018 позивач у період з 30.10.2018 по 19.08.2020 поставив відповідачу товар (продукти харчування) на загальну суму 1348216,06грн, який відповідач прийняв, однак його вартість оплатив не в повному обсязі.

Відповідач письмового відзиву на позовну заяву не подав, в процесі розгляду справи проводив часткові розрахунки, також подав заяву про застосування річного строку позовної давності до вимог про стягнення пені, просив зменшити штрафні санкції та стягнути пеню у розмірі 10% від заявленої позивачем суми такої пені з урахуванням строків позовної давності. Також представник відповідача у судовому засіданні 15.04.2021 частково визнала позовні вимоги у розмірі 182 631,02 грн (борг у розмірі 135 027,58 грн, пеня у розмірі 44 381,23 грн, 3% річних у розмірі 355,21 грн та інфляційні втрати у розмірі 2 827,00 грн).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22 квітня 2021 року позов задоволено частково.

З Товариства з обмеженою відповідальністю "Прод-Резерв" стягнуто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Техностиль-Про" борг у розмірі 55 027,58 грн, пеню у розмірі 82 603,77 грн, 3% річних у розмірі 14509,65 грн, інфляційні втрати у розмірі 13 383,75 грн та судовий збір у розмірі 2 313,44 грн.

Закрито провадження в частині позовних вимог про стягнення суми боргу у розмірі 80 000,00 грн.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю "Техностиль-Про" з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 2 635,20 грн, сплачений згідно платіжного доручення №5544 від 24.11.2020, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Прод-Резерв" звернулось з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення частково та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача борг у розмірі 55027,58 грн, пеню у розмірі 4439,00 грн., 3% річних у розмірі 729,84 грн, інфляційні втрати у розмірі 2827,00 грн, у іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки наявні підстави для зменшення заявлених до стягнення штрафних санкцій (пені з врахуванням строку позовної давності та 3% річних), також вважає, що зміни у законодавстві (щодо продовження строку нарахування пені понад встановлений законом строк на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України) на спірні правовідносини не розповсюджуються.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти її задоволення та просить залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що відповідач порушував договірні строки оплати майже по кожній видатковій накладній, по деяких накладних строки порушення склали більше 10 місяців, відповідач мав знати норми чинного законодавства, які передбачають відповідальність за прострочення грошових зобов`язань, тому прохання про зменшення розміру штрафних санкцій є необґрунтованим; після введення карантину і внесення відповідних змін до законодавства відповідач продовжував співпрацювати з позивачем і було здійснено дві поставки, тому він був обізнаний з ймовірними негативними наслідками за прострочення грошового зобов`язання та необхідність їх застосування.

Представник відповідача (апелянта) у судовому засіданні підтримала доводи, викладені у апеляційній скарзі, просила її задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 30.10.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Техностиль-Про", як постачальником, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Прод-Резерв", як покупцем, було укладено договір поставки №30/10-18 (далі - Договір), у відповідності до п. 1.1 якого постачальник зобов`язався поставляти товари, а покупець приймати у власність товари згідно специфікацією й оплачувати їх вартість за ціною , що зазначається у специфікації. В накладних вказується найменування товару, його кількість, асортимент і ціна, не більша ніж у специфікації.

Пунктом 1.3 Договору передбачено, що право власності та ризик випадкової загибелі товару переходить до покупця з моменту, коли сторони підписали транспортну накладну, що засвідчує те, що товари були отримані покупцем.

Загальна сума договору складається з окремих сум операцій, проведених на виконання даного договору згідно з накладними (п. 1.4 Договору).

У пункті 2.1 Договору встановлено, що покупець проводить оплату поставленого товару протягом 60 календарних днів з моменту поставки в безготівковому порядку шляхом перерахування коштів на банківський рахунок постачальника.

Усі розрахунки за цим договором здійснюються винятково в національній валюті України. Оплата партії поставленого товару здійснюється в гривнях шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника на підставі представлених при постачанні видаткових товарних накладних постачальника, завірених уповноваженими представниками постачальника і покупця згідно з додатковими умовами постачання або замовлення (п. 2.2 Договору).

Згідно п. 5.1 Договору здача товару постачальником і його приймання покупцем по найменуванню, кількості (ваги) і ціні здійснюється на підставі товарної накладної і тільки відповідно до погодженого сторонами замовлення. Покупець приймає товар в асортименті, якості, кількості і за цінами, зазначеним сторонами у замовленні.

Пунктом 6.1 Договору передбачено, що у випадку порушення термінів оплати, передбачених цим договором, винна сторона оплачує на користь іншої сторони пеню у розмірі 0,5% від простроченої суми оплат за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ.

Даний договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2019. Строк дії даного договору автоматично продовжується на термін один рік, якщо за 30 днів до закінчення його строку дії жодна із сторін не повідомить іншу в письмовій формі про свій намір змінити чи припинити його дію (п. 9.1 Договору).

На виконання умов договору позивач, у період з 30.10.2018 по 19.08.2020, поставив відповідачу товар (продукти харчування) на загальну суму 1 348 216,06 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи видатковими накладними.

Однак, в порушення умов договору, відповідач отриманий товар оплачував з порушенням встановлених договором строків та не в повному обсязі, що підтверджується банківською випискою по рахунку та не заперечується відповідачем, у зв`язку із чим 20.10.2020 позивач звернувся до відповідача з вимогою про сплату заборгованості за поставлений за договором товар у розмірі 261 942,93 грн.

Після отримання вимоги відповідачем було сплачено 20000 грн, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду із даним позовом та просив стягнути 241942,93 грн основного боргу, а також нараховані пеню, 3% річних інфляційні втрати.

В процесі розгляду справи відповідачем проводились часткові розрахунки, у зв`язку із чим позивачем було зменшено розмір позовних вимог і він просив стягнути з відповідача 135 027,58 грн основного боргу, 109 654,37 грн пені, 14 961,49 грн 3% річних та 13 383,75 грн інфляційних втрат коштів, а на час прийняття судом рішення сума основного боргу становила 55 027,58 грн.

За наслідками розгляду даного спору суд першої інстанції прийшов до висновку, що провадження у справі в частині стягнення 80000,00 грн основного боргу підлягає закриттю за відсутністю предмету спору у зв`язку зі сплатою відповідачем цієї заборгованості, а позовні вимоги про стягнення 55027,58 грн Також судом було встановлено, що позивачем пропущено річний строк позовної давності щодо пені, нарахованої по окремим накладним, та невірно визначено кінцевий строк розрахунків по окремим накладним (які припадали на вихідні дні), тому задовольнив ці вимоги частково та стягнув пеню у розмірі 82603,77 грн, 3% річних у розмірі 14509,65 грн та інфляційні втрати у розмірі 13 383,75 грн. Крім цього, вирішив питання щодо повернення позивачу 50% судового збору з позовних вимог, які були визнані представником відповідача.

Відповідач у апеляційній скарзі оскаржує рішення суду першої інстанції виключно в частині розміру стягнутої пені, 3% річних та інфляційних втрат коштів.

Частинами 1, 2 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ч.4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального права в частині задоволених позовних вимог, апеляційний господарський суд встановив, що правовідносини між сторонами виникли на підставі договору, який за правовою природою є договором поставки, а предметом розгляду даної справи є матеріально-правова вимога про стягнення неоплаченої частини вартості товару та застосування наслідків порушення строків оплати за поставлений товар.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач порушив умови договору щодо своєчасної оплати отриманого товару, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо обґрунтованості та доведеності позовних вимог щодо стягнення суми основного боргу, яка існувала на момент прийняття рішення, та закриття провадження в частині суми основного боргу, яка була сплачена в процесі розгляду справи.

Крім суми основного боргу позивачем були заявлені до стягнення пеня, 3% річних та інфляційні втрати коштів, нараховані у зв`язку із порушенням строків виконання грошових зобов`язань.

Так, відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 2 ст.625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач просив стягнути 14 961,49 грн - 3% річних та 13 383,75 грн інфляційних втрат коштів, які нараховані ним по кожній накладній окремо, з врахуванням визначених у договорі строків оплати (протягом 60 календарних днів з моменту поставки) та здійснених відповідачем платежів, однак при цьому позивачем не враховано, що по окремих накладних 60й день з моменту поставки припадає на неробочі дні, а тому, відповідно до ч. 5 ст. 254 ЦК України, закінченням цього строку є перший за ними робочий день.

Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат коштів, апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що 3% річних підлягають частковому задоволенню в сумі 14509,65 грн, а інфляційні втрати коштів підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі 13 383,75 грн.

Крім цього, у сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України (далі - ГК України), застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 6 ст. 232 ГПК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 6.1 Договору передбачено, що у випадку порушення термінів оплати, передбачених цим договором, винна сторона оплачує на користь іншої сторони пеню у розмірі 0,5% від простроченої суми оплат за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ.

Позивачем, відповідно до умов договору, були нараховані 109 654,37 грн пені по кожній накладній окремо, з врахуванням визначених у договорі строків розрахунків та здійснених відповідачем платежів, проте не враховано припадання останнього дня на неробочі дні та наведені положення ч.6 ст.232 ГПК України.

Також відповідачем було заявлено про застосування позовної давності з вимог про стягнення пені.

Відповідно до ст. 223 ГК України при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені Цивільним кодексом України, якщо інші строки не встановлено цим Кодексом.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Однак, 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)".

Вказаним Законом, зокрема, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12 такого змісту:

"12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину."

Розділ IX "Прикінцеві положення" Господарського кодексу України доповнено пунктом 7 такого змісту:

"7. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".

Враховуючи положення зазначеного Закону, суд першої інстанції прийшов до юридично правильного висновку, що він не має зворотної дії в часі, а отже, не може поширюватись на правовідносини, які існували до його прийняття, у зв`язку з чим у задоволенні вимоги позивача в частині нарахованої у період до 01.04.2019 (включно) пені слід відмовити у зв`язку із пропуском позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.

Доводи відповідача про те, що вказаний Закон не поширюються на правовідносини сторін і позовна давність підлягає застосуванню до вимог про стягнення пені, нарахованої до 27.11.2019 (за рік до подання позову), відхиляються апеляційним господарським судом, оскільки вони ґрунтуються на хибному тлумаченні норм чинного законодавства.

Перевіривши розрахунок пені, апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що вони підлягають частковому задоволенню, у розмірі 82 603,77 грн.

У процесі розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем було заявлено клопотання, у якому він, крім застосування позовної давності, просив зменшити штрафні санкції та стягнути пеню у розмірі 10% від заявленої позивачем суми такої пені з урахуванням строків позовної давності.

Статтею 233 ГК України передбачене право суду зменшити розмір штрафних санкцій у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналогічне право суду визначено і ч. 3 ст. 551 ЦК України, яка встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення для справи.

Згідно правих позицій Верховного Суду (постанова від 18.03.2020 у справі №902/417/18) суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку.

Проаналізувавши зазначені норми, слід дійти висновку, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши подані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Водночас, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру неустойки, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ст.3 Цивільного кодексу України).

Відповідач, заявивши клопотання про зменшення розміру штрафних санкції, послався лише на те, що ним вживались заходи виконання зобов`язань, а прострочення оплати виникло з причин, яких відповідач намагався уникнути, натомість, позивачем не надано доказів настання негативних наслідків, кінцева сума боргу становить 55027,58 грн.

Однак відповідач не надав суду будь-яких доказів, які б підтверджували об`єктивну неможливість сплачувати грошові кошти позивачу у встановлений договором строк, порушення строків розрахунків носило систематичний характер, майже по кожній партії поставленого товару, незважаючи на встановлену договором значну відстрочку платежу (60 днів з моменту поставки), тому апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність об`єктивних підстав для зменшення розміру неустойки і процентів річних, заявлених позивачем до стягнення з відповідача за порушення строків оплати поставленого товару.

За таких обставин доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування рішення господарського суду першої інстанції.

Суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення Господарського суду міста Києва законне та обґрунтоване, отже, підстави для його скасування відсутні.

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється, а витрати пов`язані з розглядом апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Прод-Резерв" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 22 квітня 2021 року - без змін.

2. Справу повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20.07.2021.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді Г.П. Коробенко

Г.А. Кравчук