ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2021 р. Справа№ 910/19907/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Іоннікової І.А.

Тарасенко К.В.

Секретар судового засідання: Припутніцька Ю.В.

За участю представників учасників процесу:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився;

від третьої особи: не з`явився.

Розглянув у відритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Втормет" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.02.2021 у справі №910/19907/20 (суддя Трофименко Т.Ю., м. Київ, повний текст рішення складено 01.03.2021)

за позовом Одеської міської ради

до Акціонерного товариства "Втормет"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради

про стягнення 490 220,90 грн,

За результатами розгляду апеляційної скарги, Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Одеська міська рада (далі - позивач/Рада) звернулася до Господарського суду міста Києва із позовом до Акціонерного товариства "Втормет" (далі - відповідач/ АТ "Втормет"), за участю у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (правонаступником якого є Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради) (далі - третя особа) про стягнення 490 220,90 грн, з яких: основний борг в розмірі 457 708,00 грн, інфляційні втрати - 3 325,00 грн, 3 % річних- 7 104,67 грн та пеня- 22 083,23 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань з зі сплати орендної плати за Договором оренди землі від 16.11.2015.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.02.2021 у справі №910/19907/20 позовні вимоги задоволено частково. За рішенням суду стягнуто з відповідача на користь позивача борг у розмірі 457 708,00 грн, 3% річних у розмірі 7 104,67 грн, інфляційні у розмірі 3 325,00 грн та судовий збір у розмірі 7 022,07 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що відповідачем не надано суду жодних доказів належного виконання зобов`язання в частині сплати орендної плати за Договором оренди, факт наявності боргу у відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений, тому суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення основного боргу у розмірі 457 708,00 грн - є обґрунтованими.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних, суд першої інстанції виходив з того, що заявлений позивачем до стягнення з відповідача розмір інфляційних втрат та 3% річних відповідає вимогам чинного законодавства та положенням договору.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3% річних за загальний період прострочки виконання боржником його грошового зобов`язання з 01.07.2019 по 30.09.2020, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України суд позбавлений можливості самостійно виходити за межі заявлених позовних вимог.

Щодо позовних вимог в частині стягнення пені у розмірі 22 083,23 грн у порядку п. 4.7. Договору оренди земельної ділянки від 16.11.2015, місцевий господарський суд встановив, що у п. 4.7. даного правочину сторони не встановили конкретного виду та розміру пені за порушення строків розрахунків, а договір, який є підставою для застосування договірної неустойки, містить не її розмір, а лише посилання на Податковий кодекс України, тому дійшов висновку про відмову у стягненні пені у розмірі 22 083,23 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із вказаним рішенням, АТ "Втормет" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 24.02.2021 скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи.

Скаржник зазначає, що місцевим господарським судом було залишено поза увагою той факт, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID -19)" від 02.04.2020 № 540 змінено норму пункту 524 підрозділу 10 "Інші перехідні положення» Розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України щодо плати за землю, а саме не нараховується та не сплачується за період з 1 березня по 31 березня 2020 плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки, що перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних або юридичних осіб, та використовуються ними в господарській діяльності.

Також заявник зазначає, що позивачем у поданому ним до суду розрахунку заборгованості останній безпідставно нараховує орендну плату та пеню за період 01.03.2020 по 30.04.2020, що у свою чергу було залишено поза увагою судом першої інстанції.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Відзив на апеляційну скаргу від позивача та третьої особи до суду апеляційної інстанції у встановлений строк не надходив.

Частиною 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), що відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач та третя особа не були обмежені у своїх процесуальних правах надати відзив на апеляційну скаргу через канцелярію суду або шляхом їх направлення на адресу суду поштовим відправленням. Відтак, приймаючи до уваги, що позивач та третя особа у строк, встановлений судом апеляційної інстанції не подали відзивів на апеляційну скаргу, суд дійшов висновку, що неподання позивачем та третьою відзиву не перешкоджає вирішенню справи по суті за наявними в ній матеріалами.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.03.2021 апеляційну скаргу АТ "Втормет" у справі №910/19907/20 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Разіна Т.І., судді: Іоннікова І.А., Тарасенко К.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.04.2021 відкрито апеляційне провадження у справі №910/19907/20; розгляд апеляційної скарги АТ "Втормет" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.02.2021 у справі №910/19907/20 призначити на 20.05.2021.

У зв`язку з перебуванням головуючої судді Разіної Т.І., суддів: Іоннікової І.А., Тарасенко К.В. у відпустці, судове засідання, призначене на 20.05.2021 судове засідання, не відбулося.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.05.2021 призначено розгляд апеляційної скарги АТ "Втормет" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.02.2021 у справі № 910/19907/20 призначено на 08.06.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2021 у справі №910/19907/20 відмовлено у задоволенні клопотання Одеської міської ради про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.06.2021 розгляд справи №910/19907/20 відкладено на 22.06.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.06.2021 у справі №910/19907/20 заяву Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради про заміну третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Департаменту комунальної власності Одеської міської ради задоволено. Замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Департамент комунальної власності Одеської міської ради на його правонаступника - Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради.

Явка сторін

У судове засідання апеляційної інстанції 22.06.2021 не з`явились представники сторін незважаючи на вчинення апеляційним судом дій щодо його належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи шляхом оформлення відправки відповідної ухвали суду про відкладення розгляду справи від 08.06.2021.

Зазначена ухвала суду від 08.06.2021 була прийнята канцелярією суду (на правах відділу) управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів для відправлення поштою, проте не була надіслана учасникам справи у зв`язку з відсутністю коштів для здійснення поштових відправлень, про що Північним апеляційним господарським судом складено акт від 10.06.2021 за підписом начальника канцелярії суду (який долучено до матеріалів даної справи).

Разом з цим, згідно даних з офіційного сайту Укрпошти:

- за штриш кодовим ідентифікатором 852 відповідне відправлення було прийнято поштою до відправлення 14.06.2021 та оримано третьою особою -17.06.2021;

- за штриш кодовим ідентифікатором 79 відповідне відправлення було прийнято поштою до відправлення 14.06.2021 та оримано позивачем-18.06.2021;

- за штриш кодовим ідентифікатором 860 відповідне відправлення було прийнято поштою до відправлення 14.06.2021 станом на 18.06.2021 було повернено за зворотною адресою.

При цьому, слід зазначити, що 04.06.2021 на офіційному веб-сайті Північного апеляційного господарського суду було розміщено повідомлення про зупинення поштової відправки судової кореспонденції у зв`язку з відсутністю фінансування на послуги з відправки поштової кореспонденції.

Крім того, за змістом статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Ухвала Північного апеляційного господарського суду від 08.06.2021 у справі №910/19907/20 була оприлюднена у Єдиному державному реєстрі судових рішень 09.06.2021.

За приписами ч.ч. 1, 3 ст. 202 ГПК України неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Положеннями п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Оскільки в судове засідання апеляційної інстанції 22.06.2021 представники сторін, явка яких ухвалами Північного апеляційного господарського суду від 05.04.2021, 24.05.2021 та 08.06.2021 в судове засідання обов`язковою не визнавалась, не з`явилися не зважаючи на вчинення судом дій щодо його належного повідомлення про дату, час і місце розгляду справи, враховуючи відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, апеляційний суд вважав за можливе справу розглядати за відсутності представників сторін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як убачається із матеріалів справи, 16.11.2015 між Одеською міською радою, як орендодавцем та ПАТ "Втормет", як орендарем було укладено Договір оренди землі (надалі також - договір), за умовами п. 1.1 якого Орендодавець на підставі Закону України "Про оренду землі" та рішення Одеської міської ради № 71652-VI від 10.09.2015 передає, а Орендар приймає у строкове, платне володіння, користування земельну ділянку площею 0,4479 га, що находиться у місті Одесі, Малиновському районі, вулиця Болгарська, 64.

Зазначена земельна ділянка належить Територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради, право власності на яку зареєстровано 17.05.2013 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1, номер запису про право власності: 996836, що підтверджується Витягом з Державного реестру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 3694602, наданим 21.05.2013 року Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області. (п. 1.2. Договору)

Відповідно до п.п. 2.1., 2.2. Договору, в оренду передається земельна ділянка площею 0,4479 га, кадастровий номер :30:001.0011, у тому числі по угіддях:

- капітальна одноповерхова - 0,1670 га.

- тимчасова - 0,0021 га;

- під проїздами, проходами та площадками - 0,2788 га.

На земельній ділянці розташовано:

- об`єкт нерухомого майна, що належить Публічному акціонерному товариству "Втормет" на підставі Розпорядження Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області №64-р від 12.11.1993 року та Переліку нерухомого майна у додатку до листа РВ ФДМУ по Одеській області № 1/4987 від 19.11.2002 року, право власності на який зареєстровано 01.06.2013 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 1151411, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 30700041, наданим 09.12.2014 року Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області.

Згідно із п. 2.3. Договору нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 7 246 427,05 грн (з урахуванням індексації за 2014 рі), згідно із витягу технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки м. Одеси №293/М від 20.06.2012 р., складеного Управлінням Держкомзему у міста Одеса.

У п.п. 3.1., 3.2. Договору, договір укладено терміном на 10 (десять) років, до початку реалізації планувальних рішень району, для експлуатації та обслуговування адміністративно-складських будівель і гаражів-майстерень.

Після закінчення строку дії договору Орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі Орендар повинен не пізніше ніж за 60 до закінчення строку дії договору повідомити письмово Орендодавця про намір продовжиш його дію.

Відповідно до п. 4.1. Договору, орендна плата за земельну ділянку площею 0,4479 га розрахована у розмірі 5% від нормативної грошової оцінки цієї земельної ділянки та складає: 362 321,35 грн. Орендна плата вноситься Орендарем у грошовій безготівковій формі.

Розмір орендної плати встановлюється за домовленістю сторін згідно рішень одеської міської ради у відповідності до розрахунку розміру орендної плати та може збільшуватися Одеською міською радою в межах, передбачених законодавством. (п. 4.2. Договору).

У п. 4.3. Договору сторони погодили, що орендна плата сплачуються Орендарем рівними частками за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця на Банк ГУДКСУ в Одеській області, МФО 828011, , на рахунок одержувача - УДКСУ у м. Одесі Одеської області, місцевий бюджет Малиновського району, №0007, код бюджетної класифікації 18010600. Обчислення розміру орендної плати за земельну ділянку здійснюється з урахуванням коефіцієнтів індексації у порядку визначеному законодавством.

Відповідно до п. 4.5. Договору розмір орендної плати переглядається у разі, зокрема, введення в дію нової нормативної грошової оцінки земель міста Одеси, яка затверджується рішенням Одеської міської ради. У цих випадках розмір орендної плати здійснюється за ініціативою Орендодавця.

У разі невнесення орендної плати у стоки, визначені цим договором, справляється пеня, розмір якої визначається Податковим кодексом України. Пеня перераховується Орендарем на рахунок, зазначений в п. 4.3 цього договору. (п. 4.7 договору).

Як встановлено у п. 6.3. договору, об`єкт оренди за цим договором вважається переданим Орендодавцем Орендарем з моменту державної реєстрації права оренди.

У разі невнесення орендної плати у стоки, визначені цим договором, справляється пеня, розмір якої визначається Податковим кодексом України. Пеня перераховується Орендарем на рахунок, зазначений в п. 4.3 цього договору. (п. 4.7 договору).

За умовами п. 12.1. Договору зміна умов Договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін, що підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов Договору спір розв`язується у судовому порядку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідач має заборгованість зі сплати орендної плати за договором за період з 01.05.2019 по 31.08.2020 в сумі 457 708,00 грн, яку просить стягнути з відповідача. Окрім того, ураховуючи неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за договором, позивач просить суд також стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 7 104,67 грн, інфляційні втрати у розмірі 3 325,00 грн та пеню у розмірі 22 083,23 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню.

Проте рішення місцевого господарського судувід 24.02.2021 підлягає зміні, з наступних.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України (далі -ГК України) господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини сторін у даній справі виникли на підставі Договору оренди землі.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договору.

За змістом положень ст.ст. 626, 627, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі (ч. 1 ст. 2 ЗУ "Про оренду землі").

За приписами ст. 1 ЗУ "Про оренду землі", яка кореспондується з положеннями ч. 1 ст. 93 ЗК України, орендою землі є засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно із ст. 13 ЗУ "Про оренду землі", договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Із матеріалів справи вбачається, що укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором оренди землі, який зареєстрований у встановленому законом порядку та недійсним у судовому порядку не визнавався, у зв`язку з чим, у силу ст. 629 ЦК України, він є обов`язковим для виконання сторонами.

Водночас, істотними умовами договору оренди землі є, зокрема, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату (п.3 ч. 1 ст. 15 ЗУ "Про оренду землі").

У свою чергу, орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до ПК України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди (ст. 21 ЗУ "Про оренду землі").

Стосовно нарахування розміру орендної плати за заявлений період з 01.05.2019 по 31.08.2020, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 4.2. Договору розмір орендної плати встановлюється за домовленістю сторін згідно рішень одеської міської ради у відповідності до розрахунку розміру орендної плати та може збільшуватися Одеською міською радою в межах, передбачених законодавством.

За умовами п. 4.5. Договору розмір орендної плати переглядається у разі, зокрема, введення в дію нової нормативної грошової оцінки земель міста Одеси, яка затверджується рішенням Одеської міської ради.

Статтею 30 Закону України "Про оренду землі" визначено, що зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується у судовому порядку.

Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку про те, що рішення міської (сільської) ради може бути самостійною підставою для внесення змін до договору оренди, якщо сторони цього договору визначили безпосередньо в самому договорі таку підставу для внесення змін до нього, що відповідає принципу свободи договору, встановленому статтями 3, 6, 627 ЦК України.

Відповідний висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.07.2019 у справі № 925/688/18.

Відповідно до ч. 2 ст. 188 Господарського кодексу України, сторона договору, яка вважає за необхідне, зокрема, змінити договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

Отже, як Договором так і зазначеними положеннями Закону передбачено, що зміна орендної плати здійснюється виключно за погодженням сторін Договору.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що у п. 2.3. Договору визначено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 7 246 427,05 грн (з урахуванням індексації за 2014 рік), згідно із витягу технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки м. Одеси №293/М від 20.06.2012, складеного Управлінням Держкомзему у міста Одеса.

Водночас, позивач обґрунтовуючи свої вимоги посилається на п.п. 288.1 ст.288 ПК України відповідно до яких, підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки, платником орендної плати є орендар земельної ділянки, об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду.

За положенням ч. 5 ст. 5 Закону України "Про оцінку земель" для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності використовується нормативна грошова оцінка. Крім цього, за приписами ст. 289 ПК України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

При цьому п. 288.4 ПК України ст. 288 ПК України встановлено, що розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Проаналізувавши положення п.п. 288.1-288.3 ст.288 ПК України та ст. 21 Закону України "Про оренду землі" колегія суддів зазначає, що зазначені законодавчі акти не встановлюють конкретний розмір орендної плати за земельну ділянку, який має бути зазначений в договорі оренди. У свою чергу, ПК України передбачає порядок визначення орендної плати за землю, саме договором оренди визначаються розмір та умови сплати орендної плати (аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.10.2018 у справі №916/3233/16).

Колегія суддів зазначає, що чинним законодавством не передбачено положень про зміну розміру орендної плати за користування орендованим майном саме з моменту прийняття законодавцем таких змін, а надається право стороні правовідносин в подальшому ініціювати внесення відповідних змін до договору. Отже, до моменту внесення змін до договору оренди, в тому числі за рішенням суду, орендар зобов`язаний сплачувати оренду плату в розмірі, передбаченому чинним договором оренди. (Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.02.2018 року № 916/1578/15-г).

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про оцінку земель", нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Позивач у позовній заяві зазначає, що рішенням Одеської міської ради від 29.06.2016 №765-VІІ затверджено технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель міста Одеси, яка застосовується з 01.01.2017. Відповідно до витягу із технічної документації про нормативно грошову оцінку земель міста Одеси від 06.03.2020 №756 нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 7 902 872,08 грн. Орендна плата за казану земельну ділянку відповідно складає 395 173,60 грн на рік.

При цьому, колегія суддів зазначає, що зміна нормативної грошової оцінки внаслідок індексації є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати шляхом внесення відповідних змін до договорів оренди землі його учасниками. Зазначене не тягне автоматичної зміни умов договорів щодо розміру орендної плати. Аналогічну правову позицію Верховного Суду викладено у постановах від 30.03.2018 у справі №916/3236/16, від 01.10.2018 у справі №916/3233/16, від 19.12.2019 у справі №922/1137/19, від 16.03.2020 у справі №922/1658/19.

Отже, зміни до Договору в частині зміни орендної плати здійснюється виключно за згодою сторін. Крім того, колегія суддів зазначає, що умовами Договору не передбачений обов`язок орендаря самостійно індексувати розмір орендної плати у зв`язку із зміною нормативно-грошової оцінки земель.

Проте, позивачем не було надано належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 76-79 ГПК України на підтвердження того, що Одеською міською радою було ініційовано питання на підставі п.п. 4.2. 4.5. Договору щодо зміни (збільшення) орендної плати та внесення відповідних змін до Договору у порядку п. 12.1. Договору.

Так, умовами п. 4.1. Договору встановлено, що орендна плата за земельну ділянку площею 0,4479 га розрахована у розмірі 5% від нормативної грошової оцінки цієї земельної ділянки та складає: 362 321,35 грн. Орендна плата вноситься Орендарем у грошовій безготівковій формі.

У період з 01.05.2019 по 31.08.2020 позивачем нараховано орендну плату у загальній сумі 493 929,49 грн, відповідно до витягу із технічної документації про нормативно грошову оцінку земель міста Одеси від 06.03.2020 №75.

Однак, суд апеляційної інстанції зазначає, що відносини між Одеською міською радою та АТ «Втормет» є договірними, а не контролюючими. При цьому позивач не навів доводів та доказів на підтвердження існування у відповідача обов`язку самостійно щорічно змінювати розмір орендної плати відповідно до індексації нормативної грошової оцінки земель згідно з чинним законодавством як підстави для зміни розміру орендної плати незалежно від внесення змін до договору оренди землі і за умови відсутності в договорі такого чітко встановленого обов`язку.

Матеріали справи свідчать, що внесення змін до Договору в частині зміни орендної плати здійснюється виключно за згодою сторін, а умовами Договору не передбачено обов`язку орендаря самостійно індексувати розмір орендної плати у зв`язку зі зміною нормативно-грошової оцінки земель, тому суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що до моменту внесення відповідних змін до договору оренди земельної ділянки в частині зміни розміру орендної плати (відповідно до нової нормативної грошової оцінки земельної ділянки) у орендаря не виникає і відсутній обов`язок зі сплати орендної плати за користування орендованою земельною ділянкою згідно з положеннями Податкового кодексу України у відповідності до нової нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

З огляду на вимоги ст.ст. 76, 86 ГПК України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно здійснює перерахунок, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості.

З урахуванням наведеного, враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів здійснення відповідачем оплат по Договору оренди землі, загальний розмір заборгованості відповідача зі сплати орендної плати за договором за період з 01.05.2019 по 31.08.2020 склав - 416 688,16 грн.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача 416 688,16 грн заборгованості зі сплати орендної плати за Договором оренди землі за період з 01.05.2019 по 31.08.2020.

Крім, основного боргу позивачем заявлено до стягнення 3% річних у загальному розмірі 7 104,67 грн та інфляційні втрати у розмірі 3 325,00 грн.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитору зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). (п.п. 3.1, 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013)

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013).

За розрахунком суду апеляційної інстанції, розрахунок втрат від інфляції та 3% річних є більший, ніж у визначеному позивачем розмірі.

Однак, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (ч. 2 ст. 237 ГПК України).

Отже, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 3% річних у розмірі 7 104,67 грн та інфляційні втрати у розмірі 3 325,00 грн.

Також позивач просив стягнути з відповідача на його користь пеню у загальному розмірі 22 083,23 грн за загальний період прострочки виконання боржником його грошового зобов`язання з 01.07.2019 по 30.09.2020.

З даного приводу суду апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшеним у договорі.

Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання ( ч. 1 ст. 230 ГК України).

Положеннями ст. 231 ГК України визначено, що законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

У разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Законом може бути визначений розмір штрафних санкцій також за інші порушення окремих видів господарських зобов`язань, зазначених у частині другій цієї статті.

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У разі недосягнення згоди між сторонами щодо встановлення та розміру штрафних санкцій за порушення зобов`язання спір може бути вирішений в судовому порядку за заявою заінтересованої сторони відповідно до вимог цього Кодексу.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Розмір штрафних санкцій, що застосовуються у внутрішньогосподарських відносинах за порушення зобов`язань, визначається відповідним суб`єктом господарювання - господарською організацією.

Отже, чинне законодавство поділяє неустойку на законну і договірну. Необхідною умовою виникнення права на неустойку є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого неустойка стягується і конкретний її розмір.

У разі невнесення орендної плати у стоки, визначені цим договором, справляється пеня, розмір якої визначається Податковим кодексом України. Пеня перераховується Орендарем на рахунок, зазначений в п. 4.3 цього договору. (п. 4.7. Договору).

З наведеного вбачається, що сторони не встановили конкретного виду та розміру пені за порушення строків розрахунків, а договір, який є підставою для застосування договірної неустойки, містить не її розмір, а лише посилання на Податковий кодекс України.

У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Такої правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18.

При цьому, як вірно було встановлено судом першої інстанції, що а ні умовами договору, а ні спеціальним законодавчим актом, зокрема, Податковим кодексом України, не встановлено розміру пені за порушення виконання грошового зобов`язання у даному випадку.

Разом з тим, Закон України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" також не встановлює конкретного розміру (відсотку) пені, а лише обмежує її визначення сторонами у договорі подвійною обліковою ставкою Національного банку України.

Крім того, частина шоста статті 231 ГК України також не встановлює розмір штрафної санкції за порушення грошового зобов`язання, а визначає певний спосіб її формування (у відсотковому відношенні, розмір відсотків визначається через облікову ставку Національного банку України).

Отже, вказані норми закону не можуть бути застосовані у даному випадку як законна підстава для визначення розміру стягуваної пені.

Враховуючи вище викладене, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що правові підстави для стягнення пені за прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання за договором відсутні.

Мотиви прийняття або відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі

11.03.2020 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із відповідними змінами і доповненнями), якою установлено з 12.03.2020 на усій території України карантин.

Відповідно до зазначеної постанови Кабінету Міністрів України, заборонено роботу суб`єктів господарювання, яка передбачає приймання відвідувачів, зокрема закладів громадського харчування (ресторанів, кафе тощо), торговельно-розважальних центрів, інших закладів розважальної діяльності, фітнес-центрів, закладів культури, торговельного і побутового обслуговування населення, крім роздрібної торгівлі продуктами харчування, пальним, засобами гігієни, лікарськими засобами та виробами медичного призначення, засобами зв`язку, провадження банківської та страхової діяльності, а також торговельної діяльності і діяльності з надання послуг з громадського харчування із застосуванням адресної доставки замовлень за умови забезпечення відповідного персоналу засобами індивідуального захисту.

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникнення і поширення коронавірусної хвороби (COVID-19)", який набрав чинності 18.03.2020, внесено зміни до законодавчих актів України, зокрема.

Підрозділ 10 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України доповнено пункт 52-4, відповідно до якого не нараховується та не сплачується за період з 1 березня по 30 квітня 2020 року плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки, що перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних або юридичних осіб, та використовуються ними в господарській діяльності. При цьому платники плати за землю (крім фізичних осіб), які відповідно до пункту 286.2 статті 286 цього Кодексу подали податкову декларацію, мають право подати уточнюючу податкову декларацію, в якій відобразити зміни податкового зобов`язання із сплати плати за землю за відповідні місяці.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID -19)" від 02.04.2020 № 540 змінено норму пункту 524 підрозділу 10 "Інші перехідні положення" Розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України щодо плати за землю, а саме не нараховується та не сплачується за період з 1 березня по 31 березня 2020 плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки, що перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних або юридичних осіб, та використовуються ними в господарській діяльності.

При цьому платники плати за землю (крім фізичних осіб), які відповідно до п.286.2 ст. 286 цього Кодексу подали податкову декларацію, мають право подати уточнюючу податкову декларацію, в якій відобразити зміни податкового зобов`язання із сплати плати за землю за податковий період березень 2020.

У разі якщо у березні чи квітні 2020 року платниками плати за землю було подано уточнюючу податкову декларацію щодо зменшення податкового зобов`язання із сплати плати за землю за податковий період квітень 2020 року з причин, які не пов`язані із самостійним виявленням помилок, що містяться у раніше поданій ними податковій декларації, такі платники плати за землю зобов`язані подати не пізніше 30 квітня 2020 року уточнюючі податкові декларації з плати за землю (земельного податку та/або орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності) за 2020 рік, в яких відобразити зміни податкового зобов`язання із сплати плати за землю за податкові періоди березень та квітень 2020 року відповідно до положень цього підпункту.

При цьому у разі подання таких податкових декларацій з підстав, визначених цим підпунктом, до таких платників податків не застосовуються санкції, визначені статтею 50 цього Кодексу, та штрафні санкції згідно з вимогами пункту 120.2 статті 120 цього Кодексу, за внесення змін до податкової звітності в частині збільшення податкових зобов`язань з плати за землю за податковий період квітень 2020 року.

Установити, що платники плати за землю (земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності), які визначають податкові зобов`язання із плати за землю на підставі податкових декларацій, сплачують податкове зобов`язання зі сплати плати за землю за податковий період квітень 2020 року у повному обсязі за місцезнаходженням земельної ділянки у строк до 30.06.2020 без нарахування пені та штрафних санкцій, передбачених цим Кодексом за порушення термінів сплати податкових зобов`язань щодо загальних термінів сплати податкового зобов`язання за такий період.

Враховуючи вищевикладені приписи, суд апеляційної приходить до висновку приймає до уваги доводи відповідача про те, що суб`єкти господарювання фізичні та юридичні особи можуть не сплачувати орендну плату за землю лише за березень 2020 року.

Однак суд апеляційної інстанції зазначає, що при цьому обов`язковою умовою є подання до податкового органу уточнюючу податкову декларацію з відображенням зміни (зменшення) податкового зобов`язання із сплати плати за землю за податковий період березень 2020 року.

Проте відповідачем доказів подання уточнюючої податкової декларації щодо зміни податкового зобов`язання із сплати плати за землю за податковий період березень 2020, а також доказів подання уточнюючої податкової декларації щодо зміни податкового зобов`язання із сплати плати за землю за податковий період квітень 2020 не надано.

Аргументи скаржника про те, що позивачем у поданому ним до суду розрахунку заборгованості безпідставно нараховано орендну плату та пеню за період 01.03.2020 по 30.04.2020, суд апеляційної інстанції оцінює критично, оскільки:

- по - перше, внесені зміни Законом України № 540 від 02.04.2020 до Податкового кодексу України передбачають звільнення від сплати орендної плати за землю лише у березні 2020 року, при умові вчинення відповідачем обумовлених законом дій щодо подання відповідної уточнюючої податкової декларації щодо зміни податкового зобов`язання із сплати плати за землю за податковий період березень 2020;

- по - друге, судом першої інстанції відмовлено у стягненні пені, з огляду на те, що у п. 4.7. Договору оренди земельної ділянки сторони не встановили конкретного виду та розміру пені за порушення строків розрахунків, а договір, який є підставою для застосування договірної неустойки, містить не її розмір, а лише посилання на Податковий кодекс України;

Інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, викладених в оскаржуваному рішенні.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст.ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з п.п. 1, 2 ч. 1, ч. 4 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги є частково обґрунтованими.

Водночас судом апеляційної інстанції було встановлено невірне визначення судом першої інстанції суми основної заборгованості за Договором оренди земельної ділянки, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача і в цій частині оскаржуване судове рішення має бути змінено, але з інших підстав, аніж ті, про які зазначається в апеляційній скарзі.

За результатами перегляду даної справи суд апеляційної інстанції прийшов висновку про те, що місцевим господарським судом було не повно з`ясовано обставини справи щодо розміру заборгованості відповідача перед позивачем, у зв`язку з чим судове рішення у даній справі має бути змінено з визначенням суми основної заборгованості, яка підлягає стягненню на користь позивача у розмірі 416 688,16 грн, а також з коригуванням розміру судових витрат за подання позову. В іншій частині оскаржуване рішення має бути залишене без змін.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Розподіл судових витрат

Судовий збір за подання апеляційної скарги у відповідності до ст. 129 ГПК України покладається судом на скаржника.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Втормет" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.02.2021 у справі № 910/19907/20 змінити, виклавши його резолютивну частину у наступній редакції:

"1. Позовні вимоги Одеської міської ради задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства "Втормет" (04071, м. Київ, вул. Електриків, буд. 6, ідентифікаційний код 00190644) на користь Одеської міської ради (65026, м. Одеса, пл. Думська, буд. 1, ідентифікаційний код 26597691) борг у розмір 416 688 (чотириста шістнадцять тисяч шістсот вісімдесят вісім) грн 16 коп, 3% річних у розмірі 7 104 (сім тисяч сто чотири тисячі) грн 67 грн, інфляційні у розмірі 3 325 (три тисячі триста двадцять п`ять) грн 00 коп та судовий збір у розмірі 6 406 (шість тисяч чотириста шість) грн 94 коп.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ.".

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Доручити Господарського суду міста Києва у порядку ст. 327 Господарського процесуального кодексу України видати відповідний наказ.

5. Справу № 910/19907/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано суддями - 14.07.2021.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді І.А. Іоннікова

К.В. Тарасенко