ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" червня 2021 р. Справа№ 910/6144/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання Линник А.М.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 17.06.2021

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Гопки Олександра Івановича

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2020 (повний текст підписано 14.12.2020)

у справі №910/6144/18 (суддя Усатенко І.В.)

за позовом Київської місцевої прокуратури №5 в інтересах держави в особі Київської міської ради

до Фізичної особи-підприємця Гопки Олександра Івановича (відповідач - 1)

Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОП НЕРУХОМІСТЬ" (відповідач - 2)

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація (третя особа - 1)

Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва" (третя особа - 2)

про визнання недійсним договору та усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення

В судовому засіданні 17.06.2021 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2018 Київська місцева прокуратура №5 в інтересах держави в особі Київської міської ради звернулась до суду з позовом до Фізичної особи-підприємця Гопки Олександра Івановича, Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОП НЕРУХОМІСТЬ", за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація, Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва" про визнання недійсним договору від 10.06.2016 оренди нежитлового приміщення, який укладений ТОВ "ТОП НЕРУХОМІСТЬ" та Підприємцем, зобов`язання Підприємця усунути перешкоди Раді у користуванні майном територіальної громади м. Києва, а саме, приміщенням АДРЕСА_1 , шляхом виселення Підприємця із вказаного приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю правових підстав для визнання недійсним договору від 10.06.2016 оренди нежитлового приміщення, який укладений ТОВ "ТОП НЕРУХОМІСТЬ" і Підприємцем, та відсутністю у Підприємця належних правових підстав для користування спірним приміщенням.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.09.2018, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.03.2019 у справі, позов задоволено повністю, з посиланням на його обґрунтованість.

Постановою Верховного Суду від 06.08.2019 № 910/6144/18 касаційну скаргу фізичної особи - підприємця Гопки Олександра Івановича задоволено частково. Рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2018 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.03.2019 зі справи № 910/6144/18 скасовано. Справу № 910/6144/18 направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.12.2020 у справі №910/6144/18 позов задоволено.

Визнано недійсним договір оренди нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , площею 134,4 кв.м, укладений 10.06.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ТОП НЕРУХОМІСТЬ" та Фізичною особою-підприємцем Гопкою Олександром Івановичем.

Виселено Фізичну особу - підприємця Гопку Олександра Івановича з нежитлового приміщення НОМЕР_1 площею 134,4 кв.м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОП НЕРУХОМІСТЬ" на користь Київської міської прокуратури судовий збір в сумі 881,00 грн.

Стягнуто з Фізичної особи - підприємця Гопки Олександра Івановича на користь Київської міської прокуратури судовий збір в сумі 2 643,00 грн.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що об`єктом оренди за договором від 10.06.2016 є об`єкти нерухомого майна, що належить територіальній громаді міста Києва, враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази наявності станом на момент укладання спірного правочину у відповідача 2 права передання нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , в найм, суд дійшов висновку, що договір від 10.06.2016, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю ТОП НЕРУХОМІСТЬ" та Фізичною особою-підприємцем Гопкою Олександром Івановичем, суперечить вимогам чинного законодавства, що вказує на наявність достатніх підстав для визнання вказаного правочину недійсним.

З урахуванням висновків щодо наявності підстав для визнання недійсним договору від 10.06.2016, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю ТОП НЕРУХОМІСТЬ" та Фізичною особою-підприємцем Гопкою Олександром Івановичем, суд дійшов висновку про задоволення вимог прокурора в частині виселення ФОП Гопки О.І. з приміщення НОМЕР_1, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач - 1 звернувся 14.01.2021 до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення про відмову в позові, та просить розглянути його клопотання від 23.07.2018 про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи.

Апеляційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням судом норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до наступного.

- апелянт не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що спірний Договір суперечить вимогам чинного законодавства, відтак підлягає визнанню недійсним, адже на момент його укладення право власності на приміщення АДРЕСА_1 було зареєстровано за ТОВ «Топ Нерухомість», відповідно спірний Договір відповідав приписам ст. 761 ЦК України та ч. 1 ст. 317 ГК України. При цьому, на думку апелянта, при зміні власника орендованого майна Договір зберігає свою дійсність як для нового власника, так і для орендаря, і лише передбачає зміну сторони орендодавця, адже в даному Договорі сторони не встановили, що у разі відчуження наймодавцем речі Договір оренди може бути припинений.

- крім цього, апелянт не погоджувався з висновками місцевого суду про виселення його зі спірного приміщення, посилаючись на те, що 30.12.2011 між ним та Дочірнім підприємством «ЕКОС» було укладено Договір оренди нежитлового приміщення № 94, загальною площею 144,54 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 . Після закінчення строку дії згаданого Договору він продовжував та продовжує по даний час користуватися орендованим нежитловим приміщенням, сплачуючи орендні платежі та комунальні послуги, ніяких вимог чи попереджень про виселення чи про закінчення строку дії Договору не отримував, про відсутність наміру на продовження цього договору ні позивач, ні будь-які треті особи його не повідомляли. Оскільки протягом одного місяця після закінчення строку дії згаданого Договору від 30.12.2011 відповідача-1 ніхто не повідомив про припинення договірних відносин та про необхідність звільнення приміщення, останній вважає, що даний Договір на підставі ст. 764 ЦК України є продовженим на новий строк на тих же умовах. Таким чином, навіть у випадку визнання недійсним спірного Договору, укладений між ДП «ЕКОС» та ФОП Гопка О.І. договір згідно ст. 764 ЦК України є діючим, що є підставою для відмови в задоволенні вимог про його виселення зі спірного приміщення;

- апелянт зазначає, що посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або ненаналежним чином здійснює відповідні повноваження захисту державних інтересів, не достатньо для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абз.2 ч.4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва.

- суд першої інстанції не з`ясував повно і всебічно обставин справи, на які сторони посилались, не дослідив надані докази, не надав оцінки всім аргументам учасників справи, таким чином ухвалив, на думку апелянта, незаконне та необґрунтоване рішення.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу прокурор просить апеляційну скаргу відхилити, оскаржуване рішення залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу третя особа - 2 просить апеляційну скаргу відхилити, оскаржуване рішення залишити без змін.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача - 1 передано 19.01.2021 на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Тищенко А.І., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.01.2021 залишено апеляційну скаргу без руху з огляду на неподання належних доказів сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі. Надано скаржнику строк не більше семи днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, зазначених у її мотивувальній частині.

02.02.2021 від представника відповідача - 1 надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої долучено чек №ПН55 від 02.02.2021 про сплату 5286,00 грн. судового збору.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.02.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Гопки Олександра Івановича на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2020 у справі №910/6144/18 та призначено розгляд справи на 18.03.2021.

18.03.2021 розгляд справи №910/6144/18 не відбувся у зв`язку з перебуванням судді Михальської Ю.Б. на лікарняному.

Після виходу судді Михальської Ю.Б. з лікарняного, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.04.2021 розгляд апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Гопки Олександра Івановича на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2020 у справі №910/6144/18 призначено на 13.05.2021.

12.05.2021 від представника відповідача - 1 надійшла заява про відкладення розгляду справи, у зв`язку з зайнятістю в іншому судовому процесі представника відповідача - 1 - адвоката Головні С.Д.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.05.2021 клопотання відповідача - 1 про відкладення розгляду справи задоволено та відкладено розгляд справи №910/6144/18 на 17.06.2021.

Явка представників сторін

Прокурор в судовому засіданні апеляційної інстанції 17.06.2021 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 17.06.2021 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Представник третьої особи - 1 в судовому засіданні апеляційної інстанції 17.06.2021 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Представник третьої особи - 2 в судовому засіданні апеляційної інстанції 17.06.2021 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Представники відповідача 1, 2 в судове засідання апеляційної інстанції 17.06.2021 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки представників відповідача-2 та третьої особи суду невідомі.

01.06.2021 від відповідача -1 надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю його представника адвоката Головня С.Д. в іншій судовій справі в Черкаському апеляційному суді та визнання поважною причину неявки представника у судове засідання 17.06.2021.

Відповідач-1 ФОП Гопка О.І. в судове засідання в черговий раз не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 2 ГПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно із якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень (ч. 3 ст. 120 ГПК України).

Клопотання відповідача-1 про відкладення розгляду справи, призначеної на 17.06.2021, колегією суддів залишено без задоволення, зважаючи на те, що особисто відповідач-1 в черговий раз до суду апеляційної інстанції для розгляду поданої ним же апеляційної скарги не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, а також з урахуванням строків розгляду апеляційних скарг, визначених ч.2 ст. 273 ГПК України.

Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка відповідача-1, представників відповідача 1, 2 та третьої особи обов`язковою в судове засідання не визнавалась, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність за наявними у справі матеріалами.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

Судом оцінено зазначені прокурором підстави для представництва позивача в суді в рамках розгляду даної справи.

Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Вказана правова позиція також викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 № 912/2385/18.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

До матеріалів справи долучено повідомлення в порядку ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", адресоване Київській міській раді про намір прокуратури звернутись до суду про визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення та усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення (лист від 15.05.2018 № 43-3725-18). Лист був отриманий адресатом 30.05.2018 та зареєстрований за № 08/9584.

Суд приймає лист від 15.05.2018 № 43-3725-18 в якості належного, допустимого та вірогідного доказу повідомлення прокуратурою позивача про намір звернутись до суду з позовом, що є предметом розгляду в даній справі.

Суд наголошує, що позивачу було завчасно (щонайменше з 2017 року) відомо про порушенні інтересів держави та необхідність захисту таких інтересів, оскільки позивач брав участь в рамках судової справи № 910/1468/17 за позовом Київської місцевої прокуратури № 5 в інтересах держави в особі Київської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОП Нерухомість" про витребування майна з чужого незаконного володіння нежилого приміщення АДРЕСА_1 (майно, що є предметом розгляду у даній справі).

Причини самостійного не звернення позивача з позовом прокуратурі не були повідомлені. Доказів зворотного суду не надано.

Позивач не заперечив обставин отримання повідомлення прокуратури про звернення до суду та не оспорив його право представництво, в зв`язку з чим, суд вбачає підстави для розгляду даної справи по суті.

У провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа №910/1468/17 за позовом Київської місцевої прокуратури №5 в інтересах держави в особі Київської міської ради про витребування у Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОП НЕРУХОМІСТЬ" нерухомого майна, а саме: нежилих приміщень НОМЕР_2 (площею 69,6 кв.м.) та НОМЕР_1 (площею 134,4 кв.м.), загальною площею 204 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 у Оболонському районі м. Києва на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Рішенням від 16.03.2017 Господарського суду міста Києва по справі №910/1468/17 позовні вимоги Київської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради задоволено: витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОП НЕРУХОМІСТЬ" нерухоме майно, а саме: нежилі приміщення НОМЕР_2 ( площею 69,6 кв.м. ) та НОМЕР_1 ( площею 134,4 кв.м. ), загальною площею 204 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1 у Оболонському районі м. Києва на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради; розподілено судові витрати. Вказане рішення набрало законної сили 07.04.2017.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018р. по справі №910/9823/17.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Отже, виходячи з вищевикладеного, судове рішення по справі №910/1468/17, яке набрало законної сили, має преюдиціальне значення, а встановлені ним обставини повторного доведення не потребують.

В рішенні від 16.03.2017р. Господарського суду міста Києва по справі №910/1468/17 судом було встановлено наступне.

Розпорядженням №41 від 31.05.2015р. Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації "Про деякі питання комунального майна територіальної громади міста Києва, що віднесене до сфери управління Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації" спірні нежитлові приміщення передані на баланс Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва".

Пунктом першим Розпорядження №41 від 31.05.2015р. Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації "Про деякі питання комунального майна територіальної громади міста Києва, що віднесено до сфери управління Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації" майно, яке перебуває у сфері управління Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації закріплено на праві господарського віддання за Комунальним підприємством "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва", в тому числі, й нежитлове приміщення НОМЕР_1, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з інформаційною довідкою №127930480 від 18.06.2018 з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна право власності на наступні об`єкти нерухомості: нежитлові приміщення НОМЕР_2 та НОМЕР_1 загальною площею 204 кв.м. по АДРЕСА_1 зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю "ТОП НЕРУХОМІСТЬ".

У судовому рішенні по справі №910/1468/17 встановлено, під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000286, за ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України, Київською місцевою прокуратурою № 5 було встановлено, що у провадженні Дарницького районного суду міста Києва перебувала справа № за позовом ОСОБА_1 .

Рішенням від 14.04.2000р. Дарницького районного суду м. Києва у справі № встановлений факт належності права власності на групи нежилих приміщень загальною площею 204 кв.м., яка складається з приміщень НОМЕР_2-69,6 кв.м. та НОМЕР_1-134,4 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

В судовому рішенні по справі №910/1468/17 встановлено, що в ході досудового розслідування 01.08.2016р. слідчим СВ Оболонського УП ГУ НП в м. Києві направлений запит голові Дарницького районного суду міста Києва у справі №.

Згідно листа від 02.08.2016 р. Голови Дарницького районного суду м. Києва матеріали справи №226622280 в провадженні Дарницького районного суду м. Києва не перебували.

Згідно листа від 17.01.2017р. Дарницького районного суду відповідно до автоматизованої системи документообігу справа за позовом ОСОБА_1 про встановлення факту належності права власності групи нежитлових приміщень, не значиться.

Господарським судом міста Києва було встановлено, що Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синьовид Іриною Олексіївною на підставі неіснуючого рішення суду 27.04.2016 р. проведено реєстрацію об`єктів нерухомого майна за Товариством з обмеженою відповідальністю "ТОП НЕРУХОМІСТЬ".

Використовуючи неіснуюче рішення суду, директор товариства з обмеженою відповідальністю "ТОП НЕРУХОМІСТЬ" незаконно заволодів майном, що є власністю територіальної громади м. Києва та перебуває у господарському віданні комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва", шляхом передачі його до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОП НЕРУХОМІСТЬ".

27.04.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синьовид Іриною Олексіївною було проведено реєстрацію нежитлових приміщень НОМЕР_2, НОМЕР_1 загальною площею 204 кв.м. по АДРЕСА_1 за Товариством з обмеженою відповідальністю "ТОП НЕРУХОМІСТЬ".

Одночасно, як вбачається з матеріалів справи, 10.06.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю ТОП НЕРУХОМІСТЬ" (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Гопкою Олександром Івановичем (орендар) було укладено договір оренди нежитлового приміщення, відповідно до п.1.1 якого орендодавець передає, а орендар бере в тимчасове володіння наступне приміщення: - адреса будинку, в якому знаходиться приміщення , що орендується: АДРЕСА_1 ; - загальна площа приміщення, що орендується 134,4 кв.м;

- номер приміщення НОМЕР_1, поверх перший; - стан приміщення, що орендується, на момент передачі в оренду: придатне використання згідно п.2 договору;

За умовами п.2.1 договору від 10.06.2016 приміщення, що орендується, надається орендарю для розміщення закладу громадського харчування.

Термін оренди складає 2 роки 11 місяців з моменту прийняття приміщення, що орендується, за актом приймання-передачі (п.3.1 договору від 10.06.2016).

Згідно п.п.4.1, 4.2 договору від 10.06.2016 розмір орендної плати встановлюється окремим додатком до договору. Орендна плата сплачується до 20 числа кожного місяця на підставі виставленого орендодавцем рахунку.

За поясненнями прокурора та позивача, які з боку відповідача 1 підтверджені, станом на теперішній час Фізичною особою-підприємцем Гопкою Олександром Івановичем використовується приміщення НОМЕР_1, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Частинами 2, 3 ст.53 Господарського процесуального кодексу України визначено, що органи державної влади, органи місцевого самоврядування, які звертаються до суду за захистом прав і інтересів інших осіб, повинні надати суду документи, які підтверджують наявність передбачених законом підстав для звернення до суду в інтересах таких осіб. У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Наразі, за твердженнями прокурора та позивача, договір від 10.06.2016, укладений між відповідачами, суперечить приписам чинного законодавства, оскільки директор Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОП НЕРУХОМІСТЬ" незаконно заволодів майном, яке є предметом оренди, та належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва. Прокурором та позивачем наголошено, що договір оренди від 10.06.2016р. порушує публічний порядок, а отже є нікчемним. Вказані обставини, на думку заявників, вказують на незаконність передання в оренду приміщення НОМЕР_1, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 особою-підприємцем Гопкою Олександром Івановичем.

Відповідно до ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За приписами ст.761 Цивільного кодексу України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Як було встановлено судом вище, у провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа №910/1468/17 за позовом Київської місцевої прокуратури №5 в інтересах держави в особі Київської міської ради про витребування у Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОП НЕРУХОМІСТЬ" нерухомого майна, а саме: нежилих приміщень НОМЕР_2 (площею 69,6 кв.м.) та НОМЕР_1 (площею 134,4 кв.м.), загальною площею 204 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 у Оболонському районі м. Києва на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Рішенням від 16.03.2017 Господарського суду міста Києва по справі №910/1468/17 позовні вимоги Київської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради задоволено: витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОП НЕРУХОМІСТЬ" нерухоме майно, а саме: нежилі приміщення НОМЕР_2 ( площею 69,6 кв.м. ) та НОМЕР_1 ( площею 134,4 кв.м. ), загальною площею 204 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1 у Оболонському районі м. Києва на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради; розподілено судові витрати. Вказане рішення набрало законної сили 07.04.2017р.

В рішенні від 16.03.2017 Господарського суду міста Києва по справі №910/1468/17 судом було встановлено, що використовуючи неіснуюче рішення суду, директор Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОП НЕРУХОМІСТЬ" незаконно заволодів майном, що є власністю територіальної громади м. Києва та перебуває у господарському віданні Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва", шляхом передачі його до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОП НЕРУХОМІСТЬ".

Тобто, в судовому рішенні по справі №910/1468/17 Господарським судом міста Києва було встановлено наявність саме у територіальної громади міста Києва майнових прав (права власності) в тому числі, на приміщення АДРЕСА_1.

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна на підставі розпорядження № 404 від 17.08.2018 Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації та розпорядження № 41 від 31.01.2015 Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, рішення № 284/5096 від 02.12.2010 Київської міської ради 15.11.2018 прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) про реєстрацію за Київською міською радою прав власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 .

Отже, власником майна (нежитлове приміщення АДРЕСА_1 ), як комунальної власності, є позивач - Київська міська рада, і саме їй надано право розпорядження відповідним майном.

Наразі, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі у розумінні ст.76,77 Господарського процесуального кодексу України докази відчуження з 2015 чи передання в оренду територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради означеного майна на користь інших осіб.

Тобто, з наведеного вбачається, що об`єктом оренди за спірним правочином є об`єкти нерухомого майна комунальної форми власності.

Суд відзначає, що наявність у довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна реєстраційного запису, в якому вказано, що станом на момент укладання договору від 10.06.2016 власником приміщення АДРЕСА_1 , було Товариство з обмеженою відповідальністю "ТОП НЕРУХОМІСТЬ", не нівелюють висновків суду стосовно того, що об`єктом оренди за спірним правочином є саме нерухоме майно, що належить територіальній громаді міста Києва, оскільки відповідний запис був вчинений на підставі підробних документів.

Організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, їх структурних підрозділів, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності врегульовано Законом України "Про оренду державного та комунального майна".

Згідно ч.1 ст.4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (в редакції, чинній на момент укладання спірного правочину) об`єктами оренди за цим Законом є: цілісні майнові комплекси підприємств, їх структурних підрозділів (філій, цехів, дільниць). Цілісним майновим комплексом є господарський об`єкт з завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг) з наданою йому земельною ділянкою, на якій він розміщений, автономними інженерними комунікаціями, системою енергопостачання. У разі виділення цілісного майнового комплексу структурного підрозділу підприємства складається розподільчий баланс. Грошові кошти та цінні папери з урахуванням дебіторської та кредиторської заборгованості орендодавець надає орендареві на умовах кредиту за ставкою рефінансування Національного банку України, а інші оборотні матеріальні засоби викуповуються орендарем. Порядок викупу оборотних матеріальних засобів та використання грошових коштів, одержаних від їх викупу, а також грошових коштів, наданих орендареві на умовах кредиту відповідно до цієї статті, визначаються Кабінетом Міністрів України; нерухоме майно (будівлі, споруди, нежитлові приміщення) та інше окреме індивідуально визначене майно підприємств; майно, що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації); захисні споруди цивільного захисту із збереженням їх цільового призначення, крім зазначених у частині другій цієї статті.

Відповідно ч.1 ст.5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування управляти майном, - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке відповідно належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності.

Тобто, з наведеного вбачається, що чинним на момент укладання спірного правочину законодавством було визначено чіткий перелік осіб, які мають право передавати комунальне майно в оренду, - виступати орендодавцями за відповідними правочинами.

З системного аналізу наведених вище правових норм вбачається, що станом на 10.06.2016 (дата укладання спірного договору оренди) у Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОП НЕРУХОМІСТЬ" було відсутнім право на передання в оренду Фізичній особі-підприємцю Гопці Олександру Івановичу приміщення АДРЕСА_1 . Доказів зворотного матеріали справи не містять.

Отже, виходячи з вищевикладеного, з огляду на те, що об`єктом оренди за договором від 10.06.2016 є об`єкти нерухомого майна, що належить територіальній громаді міста Києва, враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази наявності станом на момент укладання спірного правочину у відповідача 2 права передання нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , в найм, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що договір від 10.06.2016, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю ТОП НЕРУХОМІСТЬ" та Фізичною особою-підприємцем Гопкою Олександром Івановичем, суперечить вимогам чинного законодавства, що вказує на наявність достатніх підстав для визнання вказаного правочину недійсним.

Посилання прокурора та позивача на приписи ст.228 Цивільного кодексу України судом вірно не прийняті до уваги виходячи з наступного.

Згідно ст.228 Цивільного кодексу України, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства (частина перша статті 207 ГК України), є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків.

До господарських договорів, що підпадають під ознаки відповідної норми, слід відносити ті, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави і суспільства і спрямовані, зокрема, на: використання всупереч законові державної або комунальної власності; незаконне заволодіння, користування розпорядження (в тому числі відчуження) об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (статті 14, 15 Конституції України); відчуження викраденого майна; виробництво і відчуження певних об`єктів, вилучених або обмежених у цивільному обігу (відповідні види зброї, боєприпасів, наркотичних засобів, іншої продукції, що має властивості, небезпечні для життя та здоров`я громадян, тощо); виготовлення і поширення літератури та іншої продукції, що пропагує війну, національну, расову чи релігійну ворожнечу; приховування від оподаткування доходів, інше ухилення від сплати податків; виготовлення чи збут підробних документів і цінних паперів; незаконне вивезення за кордон валютних коштів, матеріальних чи культурних цінностей; використання власного майна на шкоду інтересам суспільства, правам, свободі і гідності громадян.

Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру у кожної із сторін.

Наявність такого наміру у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність вчинюваного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Намір юридичної особи визначається як намір тієї посадової або іншої фізичної особи, яка підписала договір, маючи на це належні повноваження. За відсутності останніх наявність наміру у юридичної особи не може вважатися встановленою.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України).

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 Господарського процесуального кодексу України).

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

У Рекомендаціях R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на удосконалення судової системи, наголошується на тому, що суд повинен, принаймні в ході попереднього засідання, а якщо можливо, і протягом всього розгляду, відігравати активну роль у забезпеченні швидкого судового розгляду, поважаючи при цьому права сторін, в тому числі і їх право на неупередженість. Зокрема, він повинен володіти повноваженнями proprio motu, щоб вимагати від сторін пред`явлення таких роз`яснень, які можуть бути необхідними; вимагати від сторін особистої явки, піднімати питання права; вимагати показань свідків, принаймні в тих випадках, коли мова йде не тільки про інтереси сторін, що беруть участь у справі, тощо. Такі повноваження повинні здійснюватися в межах предмета розгляду.

В свою чергу, обов`язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Проте, всупереч наведеного вище, незважаючи на передбачений господарським процесуальним кодексом України обов`язок з доказування, прокурором та позивачем не було доведено суду належними та допустимими доказами обставин того, що спірні правочини було укладено відповідачами саме за наявності дійсного наміру до порушення інтересів держави і суспільства, його моральним засадам.

Тобто, у даному випадку, посилання прокурора та позивача в якості обґрунтування позову на приписи ст.228 Цивільного кодексу України є такими, що позбавлені належного доказового обґрунтування, однак, не нівелюють висновків суду щодо наявності підстав для визнання оспорюваного договору недійсним.

Прокурором також заявлено позовні вимоги про зобов`язання Фізичної особи-підприємця Гопки Олександра Івановича усунути перешкоди Київській міській раді у користуванні майном територіальної громади м. Києва, а саме: приміщення АДРЕСА_1, шляхом виселення останнього із вказаного приміщення.

Згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно приписів ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України" і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В свою чергу, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 р. "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України".

Статтею 16 Цивільного кодексу України унормовано, що способом захисту цивільного права та інтересу є, зокрема, припинення дії, яка порушує право.

Судом вірно прийнято до уваги, що судове рішення про виселення підлягає примусовому виконанню у порядку, що визначений Законом України "Про виконавче провадження", а отже, застосування саме такого способу захисту призведе до дійсного відновлення прав та законних інтересів територіальної громади міста Києва, як власника приміщення АДРЕСА_1 .

У даному випадку застосування означеного способу захисту судом ніяким чином не свідчить про вихід суду за межі позовних вимог, з урахуванням того, що згідно приписів ст.5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Отже, з урахуванням висновків щодо наявності підстав для визнання недійсним договору від 10.06.2016, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "ТОП НЕРУХОМІСТЬ" та Фізичною особою-підприємцем Гопкою Олександром Івановичем, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог Київської місцевої прокуратури № 5 в інтересах держави в особі Київської міської ради в частині виселення Фізичної особи-підприємця Гопки Олександра Івановича з приміщення № НОМЕР_1 , яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Одночасно безпідставними є посилання прокурора в якості обґрунтування позову на приписи ст.391 Цивільного кодексу України, згідно яких власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном виходячи з наступного.

Застосовуючи положення статті 391 Цивільного кодексу України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391 Цивільного кодексу України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Тоді як, у даному випадку, спірне нерухоме майно не перебуває у фактичному володінні позивача, що вказує на відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин приписів статті 391 Цивільного кодексу України.

Однак, в контексті означеного судом правомірно зазначено, що посилання прокурора та позивача на невірну норму права не спростовує висновків суду щодо наявності підстав для виселення відповідача 1 та необхідності ефективного захисту прав та законних інтересів територіальної громади міста Києва.

До того ж, суд вважає безпідставними посилання відповідача 1 на наявність права користування спірним приміщенням, з огляду на чинність договору від 30.12.2011, укладеного з Дочірнім підприємством "ЕКОС", з урахуванням наступного.

За умовами п.4.1 договору від 30.12.2011 термін оренди визначено до 31.12.2012 без права його пролонгації та викупу приміщення.

Як було встановлено вище, пунктом першим Розпорядження №41 від 31.05.2015 Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації "Про деякі питання комунального майна територіальної громади міста Києва віднесено до сфери управління Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації" майно, яке перебуває у сфері управління Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації закріплено на праві господарського віддання за Комунальним підприємством "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва", в тому числі, й нежитлове приміщення АДРЕСА_1 .

З наданих суду документів вбачається, що 20.01.2016 Оболонською районною в місті Києві державною адміністрацією було скеровано на адресу відповідача 1 повідомлення про припинення договору.

Одночасно, у провадженні Господарського суду Черкаської області перебувала справа №925/312/15 за позовом Комунального підприємства "Житлосервіс "Приозерне" Оболонського району у м.Києві до Фізичної особи-підприємця Гопки Олександра Івановича про виселення з приміщення загальною площею 144,54 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням від 05.05.2015р. Господарського суду Черкаської області в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою від 30.06.2015 Київського апеляційного господарського суду рішення Господарського суду Черкаської області від 05.05.2015 у справі №925/312/15 скасовано та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги Комунального підприємства "Житлосервіс "Приозерне" Оболонського району в місті Києві задоволено; виселено фізичну особу - підприємця Гопку Олександра Івановича з нежитлового приміщення шляхом передачі приміщення Комунального підприємства "Житлосервіс "Приозерне" Оболонського району в місті Києві.

Проте, суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно частини 1 статті 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до ч. 2 статті 26 Закону договір оренди припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Згідно ж ч. 2 статті 17 Законом України "Про оренду державного та комунального майна" у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Зазначена норма є імперативною та підлягає обов`язковому застосування до спірних відносин незалежно від відповідних умов договору та обставин повідомлення орендаря про припинення договору до закінчення терміну його дії, або повідомлення про це після спливу місячного терміну з дати закінчення терміну дії договору.

У межах розгляду справи №925/312/15, судом було встановлено, що договір від 30.12.2011р. не припинив своєї дії 31.12.2012р., а отже поновив свою дію на той самий строк.

Проте, як вказувалось вище, 20.01.2016 Оболонською районною в місті Києві державною адміністрацією було скеровано на адресу відповідача 1 повідомлення про припинення договору.

Тобто, з наведеного полягає, що орендодавцем було повідомлено орендаря протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору про його припинення, що з урахуванням приписів ст.17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та умов договору від 30.12.2011р., вказує на відсутність підстав вважати вказаний правочин поновленим.

За таких обставин, виходячи з вищевикладеного, суд вважає безпідставними та юридично неспроможними посилання Фізичної особи-підприємця Гопки Олександра Івановича на договір від 30.12.2011 в якості належної підстави для здійснення користування спірним приміщенням.

З наведеного вбачається, що чинним на момент укладання спірного правочину законодавством було визначено чіткий перелік осіб, які мають право передавати державне майно в оренду - виступати орендодавцями за відповідними правочинами.

Виходячи з системного аналізу вищенаведених норм, станом на 10.06.2016 (дата укладання Договору), у ТОВ «Топ Нерухомість» не було права на передання в оренду ФОП Гопці О.І. приміщення АДРЕСА_1 . Доказів на спростування цього матеріали справи не містять. Відповідно доводи апелянта в цій частині як безпідставні та необґрунтовані не заслуговують на увагу.

З огляду на наведене та те, що об`єктом оренди за Договором є об`єкти нерухомого майна, які належать територіальній громаді міста Києва, а в матеріалах справи відсутні докази наявного права відповідача-2 на передання станом на момент укладання спірного правочину нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , в найм, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про обґрунтованість позовних вимог про визнання Договору недійсним, адже їх доведено належними та допустимими доказами, відповідачами не спростовано, відтак такі підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відносно заяви (клопотання) відповідача -1, викладеного в прохальній частині апеляційній скарзі про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи з метою встановлення чий підпис міститься у рекомендованих повідомленнях про вручення поштових відправлень №925 від 20.01.2016 та №933 від 20.01.2016, адресованих Оболонською районною в м. Києві державною адміністрацією на ім`я Гопка Олександра Івановича , яку доручити експертам Київського НДІСЕ (03057, м. Київ, вул. Смоленська, 6), колегія суддів зазначає наступне.

Вказане клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Приписами ч. 1 ст. 99 ГПК України встановлено, що суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Статтею 1 Закону України "Про судову експертизу" передбачено, що судовою експертизою є дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 98 ГПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

Визначений ст. 99 ГПК України порядок призначення судової експертизи за клопотанням учасника справи передбачає таке призначення у разі одночасної наявності декількох умов: необхідності спеціальних знань; наявності висновку експерта, який викликає сумнів щодо його правильності чи відсутність висновку (у разі відсутності цього висновку сторона, яка заявила клопотання, повинна обґрунтувати неможливість подати такий висновок).

Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Таким чином, призначення судової експертизи у справі є правом, а не обов`язком суду, яке суд може реалізувати лише у разі виникнення дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування або наявні у справі докази є взаємно суперечливими.

Оболонською РДА в м.Києві 20.01.2016 було скеровано на адресу ФОП Гопки О.І. повідомлення про припинення договору.

Повідомлення орендодавцем орендаря про припинення договору є юридично значимою дією, яка засвідчує наявність такого волевиявлення та забезпечує своєчасну обізнаність з ним іншої сторони, є передумовою для настання обумовлених таким одностороннім правочином наслідків також для іншої особи за правилами абзацу 3 частини третьої статті 202 ЦК України.

Чинне законодавство на момент повідомлення Оболонською РДА ФОП ГОпки О.І. про закінчення дії договору оренди законодавство не містило спеціальних вимог щодо того, коли орендар вважається повідомленим чи способів такого повідомлення, у договорі сторони також не передбачили будь-які домовленості щодор того, коли вважається здійсненим повідомлення сторони про припинення чи зміну договору.

З огляду на викладене, колегією суддів визнається заявлене відповідачем-1 клопотання про призначення експертизи необґрунтованим.

Щодо клопотання відповідача -1, викладеного в прохальній частині апеляційної скарги про зобов`язання Київську міську прокуратуру надати в матеріали справи для подання на дослідження експерту оригінали рекомендованих повідомленнях про вручення цінних листів №925 від 20.01.2016 та №933 від 20.01.2016, ніби-то адресованих Оболонською районною в м. Києві державною адміністрацією на ім`я Гопки Олександра Івановича , колегія суддів зазначає наступне.

Розглянувши подане клопотання про зобов`язання прокурора надати в матеріали справи для подання на дослідження експерту оригінали рекомендованих повідомленнях про вручення цінних листів, колегія суддів не знаходить підстав для його задоволення з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ГПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 81 ГПК України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. У клопотанні про витребування судом доказів повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується (крім клопотання про витребування судом групи однотипних документів як доказів); 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; 5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.

Витребування доказів є правом, а не обов`язком суду.

Оскільки в призначенні судової почеркознавчої експертизи з метою встановлення чий підпис міститься у рекомендованих повідомленнях про вручення поштових відправлень №925 від 20.01.2016 та №933 від 20.01.2016, адресованих Оболонською районною в м. Києві державною адміністрацією на ім`я Гопка Олександра Івановича відмовлено, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення клопотання відповідача-1 про зобов`язання прокурора подати на дослідження експерту документи.

Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного відповідачем-1 в апеляційній скарзі

За доводами апелянта, договір оренди нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , укладений 10.06.2016 між ТОВ «ТОП НЕРУХОМІСТЬ» та ФОП ОСОБА_2, не суперечить вимогам чинного законодавства та не може бути визнаний недійсним, оскільки на момент його укладення власником спірного майна було ТОВ «ТОП НЕРУХОМІСТЬ», а тому вказаний правочин не втратив юридичної сили і новим власником майна мають виконуватись його умови відповідно до ч. 1 ст. 770 ЦК України.

При цьому, за доводами апелянта, право власності ТОВ «ТОП НЕРУХОМІСТЬ» на вказане нежитлове приміщення підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно з якою за Товариством зареєстровано право власності на зазначене приміщення.

Такі доводи апелянта колегія суддів вважає безпідставними, оскільки нежитлове приміщення НОМЕР_1 площею 134,4 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , є власністю територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, що підтверджується, у тому числі, розпорядженнями виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12.09.2012 № 1605, від 29.11.2012 № 2131, розпорядженням Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 31.05.2015 №41.

Разом з цим, встановлено, що директор ТОВ «ТОП Нерухомість» незаконно заволодів вказаним приміщенням.

Зазначені обставини встановлено рішенням Господарського суду м. Києва від 16.03.2017 у справі №910/1468/17, постановленим за позовом Київської місцевої прокуратури №5.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини щодо того, що власником приміщення є територіальна громада міста Києва, з володіння якої воно вибуло незаконно та поза її волею, не потребує доказування.

Крім того, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.10.2017 у справі № 826/19963/16, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 05.12.2017 визнано протиправним та скасовано рішення:

- державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Коровайко О.С. про державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна від 29.03.2016, на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 204 кв.м, АДРЕСА_2, загальною площею 487 кв.м, за ОСОБА_1

- приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Синьовид І.О. від 30.04.2014 про перехід права влвсності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 204 кв. м, АДРЕСА_2, загальною площею 487 кв. м, від ОСОБА_1 до ТОВ «ТОП НЕРУХОМІСТЬ».

Доводи апелянта щодо того, що на момент укладення спірного правочину право власності на спірне приміщення зареєстровано за ТОВ «ТОП НЕРУХОМІСТЬ» є безпідставними, оскільки сама лише державна реєстрація права не породжує не змінює та не припиняє певні права та обов`язки, а отже спірний договір укладено товариством, яке не набуло права власності на спірне майно у встановленому законом порядку.

Твердження ФОП Гопки О.І. про те, що права та обов`язки за договором оренди від 10.06.2016, укладеним між ним та ТОВ «ТОП НЕРУХОМІСТЬ», несе новий власник спірного майна є помилковими, оскільки спірне майно не набуте Київською міською радою на підставі правонаступництва, а витребувано із незаконного володіння ТОВ «ТОП НЕРУХОМІСТЬ» на підставі рішення суду. Територіальна громада міста Києва не є новим власником на підставі судового рішення, а була власником спірного майна з моменту передачі спірного майна у комунальну власність.

Частиною 1 статті 203 ЦК України установлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підставою недійсності правочину згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Крім того, за ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право передачі майна у найм відповідно до ст. 761 ЦК України має власник речі або особа, якій належать майнові права.

У даному випадку спірний договір укладено особою - TQB «ТОП НЕРУХОМІСТЬ», яка не мала права розпоряджатись комунальним майном у будь-який спосіб, в тому числі шляхом укладення договору оренди.

Крім того, беручи до уваги, що приміщення є власністю територіальної громади міста Києва, при передачі цього приміщення в оренду необхідно дотримуватись порядку, встановленого Законом України «Про оренду державного та комунального майна» та Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 21.04.2015 року № 415/1280.

В порушення ст.ст. 9-13 Закону, п.п. 7, 9, 10 Положення порядок укладення договору оренди комунального майна та процедуру передачі такого майна в оренду дотримано не було.

При цьому стаття 11 Закону та розділ 5 Положення передбачають обов`язковість проведення оцінки об`єкта оренди до укладення договору оренди, однак оцінка об`єкта нерухомості за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, не проведена.

Таким чином, оспорюваний договір оренди суперечить вимогам ст.ст. 316, 317, 319, 761 ЦК України, оскільки його укладено особою, яка ніколи не була законним власником переданого в оренду майна, суперечить ст. 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та розділу 2 Положення, оскільки договір укладено неналежним орендодавцем, а також суперечить статтям 9-12 Закону, оскільки договір укладено без дотримання порядку, встановленого для договорів оренди комунального майна.

Вказані обставини свідчать про наявність підстав для визнання спірного договору недійсним, оскільки його зміст суперечить вимогам закону: договір укладено особою, яка не мала права розпоряджатись майном, а також договір укладено всупереч приписам Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва.

Крім того, апелянт наполягає на неможливості застосування реституції до спірних правовідносин.

Однак прокурором не заявляється про реституцію, а ставиться вимога про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення у зв`язку з тим, що скаржник використовує комунальне майно без належної правової підстави.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що апелянт не погоджується із наявністю підстав для його виселення, оскільки після закінчення строку дії договору оренди, укладеного з ДП «ЕКОС», він продовжував сплачувати орендні платежі.

Слід зазначити, що орендні платежі за користування комунальним майном ОСОБА_2 не сплачуються, що підтверджується листом КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» від 23.05.2018 № 463-2858 (міститься у матеріалах справи).

Крім того, за доводами апелянта, договір укладений між ним та ДП «ЕКОС» є діючим.

Проте згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції, що діяла на час існування орендних правовідносин) орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до ст. З Закону України «Про оренду державного та комунального майна» відносини щодо оренди державного майна, майна, що перебуває у комунальній власності, регулюються договором оренди, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Нормами ст.ст. 9-12 вказаного Закону передбачено порядок укладення та істотні умови договору оренди. При цьому, проведення оцінки об`єкта оренди, є обов`язковою.

У відповідності до п.п. 7, 9, 10 Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 21.04.2015 року № 415/1280 передача комунального майна здійснюється на конкурсних засадах та підлягає страхуванню орендарем на користь підприємства-балансоутримувача.

Пунктом 12 вказаного Положення передбачено порядок внесення змін до договору оренди, згідно якого внесення змін здійснюється за згодою сторін договору до закінчення терміну його дії.

В порушення вказаних норм законодавства вимоги щодо укладення/змін договору оренди виконано не було, тому посилання ФОП Гопки О.І. на продовження строку дії договору оренди нежитлових приміщень від 30.12.2011 № 94, укладеного між ним та ДП «ЕКОС», є безпідставним, а отже цей договір не може бути належною правовою підставою для користування ФОП Гопкою О.І. спірним приміщенням.

Частиною 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

У межах розгляду справи № 925/312/15, на рішення у якій посилається апелянт, судом встановлено, що договір з ДП «ЕКОС» поновив свою дію на той самий строк на який його було укладено, а отже він вважався діючим до 31.12.2015.

Оболонською районною в місті Києві державною адміністрацією 20.01.2016 скеровано на адресу ФОП Гопки О.І. повідомлення про припинення договору.

Повідомлення орендодавцем орендаря про припинення договору є юридично значимою дією, яка засвідчує наявність такого волевиявлення та забезпечує своєчасну обізнаність з ним іншої сторони, є передумовою для настання обумовлених таким одностороннім правочином наслідків також для іншої особи за правилами абзацу 3 частини третьої статті 202 ЦК України.

Чинне на момент повідомлення Оболонською районною в м. Києві державною адміністрацією ФОП Гопки О.І. про закінчення дії договору оренди законодавство не містило спеціальних вказівок щодо того, коли орендар вважається повідомленим чи способів такого повідомлення; у договорі сторони також не передбачили будь-які домовленості щодо того, коли вважається здійсненим повідомлення сторони про припинення чи зміну договору.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 19.05.2020 у справі № 910/719/19 зазначила, що правове регулювання процедури припинення орендних правовідносин, наведене у ст. 764 ЦК України та частині другій статті 17 Закону, спрямовано на досягнення справедливого балансу між правом орендодавця як власника майна володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд і правом орендаря очікувати на стабільність та незмінність його майнового становища. У контексті наведених вище норм настання наслідків у вигляді припинення чи продовження договору є пов`язаним х дотриманням сторонами орендних правовідносин добросовісної та послідовної поведінки, обумовленої змістом укладеного договору, положеннями господарського законодавства, а також усталеними звичаями ділового обороту та документообігу.

Оболонська районна в м.Києві державна адміністрація належним чином виконала свій обов`язок щодо доведення інформації про припинення дії договору до орендаря, надіславши йому 20.01.2016 заяву про припинення договору оренди цінним листом з описом вкладеного на дві адреси: адресу розташування орендованого майна, та за місцем реєстрації ФОП Гопки О.І.

Наявність відповідної заяви орендодавця та належних доказів її надсилання орендарю свідчить про те, що орендодавцем було повідомлено орендаря про припинення договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну його дії, а відтак і про припинення договірних відносин між сторонами відповідно до приписів чинного законодавства.

Тобто, договір укладений між ДП «ЕКОС» та апелянтом не може бути належною правовою підставою для користування апелянтом спірним приміщенням, оскільки термін дії цього договору закінчився і договір є припиненим.

Враховуючи, що договір з ДП «ЕКОС» припинено, а договір укладений з ТОВ «ТОП НЕРУХОМІСТЬ» підлягає визнанню недійсним, є підстави для виселення Відповідача із приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки апелянт користується приміщенням і його дії перешкоджають власнику (Київська міська рада) у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що апелянт не погоджується із наявністю підстав у прокурора для представництва інтересів держави в особі Київської міської ради у вказаній справі.

Колегія суддів не погоджується з вказаними доводами апелянта з наступних підстав.

З урахуванням висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, слід зазначити, що, відповідно до п. 38 вказаної постанови Великої Палати Верховного Суду бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Згідно з п. 40 вказаної постанови Великої Палати Верховного Суду невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватись як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням, зокрема, таких чинників: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

У даному випадку мала місце необхідність невідкладного захисту інтересів держави, оскільки спір у справі стосується комунального майна, а відповідач упродовж тривалого часу безкоштовно користується нерухомим майном територіальної громади м. Києва, внаслідок чого місцевий бюджет не отримує кошти, які повинні надходити за оренду комунального майна.

Більше того, незаконне використання спірного приміщення фактично позбавляє територіальну громаду можливості користуватися об`єктом комунальної власності на власний розсуд.

Відповідно до ст. 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

В силу приписів ст.ст. 1,16, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 6 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» на території міста Києва правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності від імені та в інтересах територіальної громади здійснює Київська міська рада.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Конституції України та ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує.

Тобто Київрада як власник зобов`язана вживати заходи щодо сумлінного та добросовісного управління довіреним їй комунальним майном, забезпечувати його ефективне використання, контролювати стан збереження, а у випадку порушення іншими особами речових прав територіальної громади - невідкладно реагувати.

Водночас з матеріалів справи вбачається, що первинну реєстрацію права власності на спірне приміщення проведено ще 29.03.2016 за ОСОБА_1 , а 27.04.2016 - за ТОВ «ТОП НЕРУХОМІСТЬ», але Київрада не виявила цей факт, хоча в силу покладених на неї законом обов`язків повинна була.

Київрада має вільний доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а отже повинна була контролювати стан збереження комунального майна та мала реальну можливість відстежити реєстрацію права власності на комунальне майно за іншими особами через цей Реєстр, проте не зробила цього, не відслідкувала наявність реєстрації права власності на це майно за ОСОБА_1 та ТОВ «ТОП НЕРУХОМІСТЬ», внаслідок чого останнє змогло розпоряджатись цим майном, зокрема, укласти з ФОП Гопкою ОТ. договір оренди.

Таким чином, фактичні обставини справи свідчать, що прокурор зобов`язаний був захистити інтереси держави, оскільки уповноважений орган - Київрада усупереч закону допустила неодноразове незаконне відчуження спірного майна та безкоштовне використання цього майна ФОП Гопкою О.І., внаслідок чого кошти за користування комунальним майном до бюджету не надходили.

Відповідно до п. 67 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 наявність бездіяльності компетентного органу повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом за конкретних фактичних обставин.

При цьому Верховний Суд вказав, що бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звернувся до суду з відповідним позовом у розумний строк (п. 77 постанови).

У даному випадку матеріалами справи підтверджується, що Київська міська рада знала про порушення інтересів держави з боку відповідачів, мала повноваження щодо їх захисту, проте з позовом до суду з метою захисту порушених інтересів держави так і не звернулась.

Так, Київська міська рада була учасником господарської справи № 910/1468/17 за позовом Київської місцевої прокуратури № 5 в інтересах держави в особі Київради до ТОВ «ТОП Нерухомість» про витребування майна, зокрема, нежитлового приміщення АДРЕСА_1 .

Рішенням господарського суду м.Києва від 16.03.2017 у справі № 910/1468/17 позов прокурора задоволено та витребувано спірні приміщення на користь територіальної громади м.Києва в особі Київради.

При цьому встановлено, що первинну реєстрацію права власності на спірне приміщення проведено ще 29.03.2016 за ОСОБА_1 , а 27.04.2016 - за ТОВ «ТОП НЕРУХОМІСТЬ».

Однак Київрада, маючи вільний доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, не відслідкувала наявність реєстрації права власності на це майно за ОСОБА_1 та ТОВ «ТОП НЕРУХОМІСТЬ», не ініціювала звернення до суду з метою повернення майна у комунальну власність, внаслідок чого останні змогли розпоряджатись цим майном, а судове рішення про витребування спірного майна з чужого незаконного володіння було постановлено саме за позовом прокурора.

Під час виконання судового рішення у справі № 910/1468/17 виявлено, що спірним приміщенням користується ФОП Гопка О.І., який повідомив про те, що він використовує це приміщення на підставі договору оренди з ТОВ «ТОП НЕРУХОМІСТЬ» від 10.06.2016.

При виконанні вказаного вище судового рішення представник Київради був присутній, що підтверджується копією акту державного виконавця від 12.05.2017, який міститься в матеріалах справи.

Тобто Київрада була обізнана про використання спірного приміщення по АДРЕСА_1 ФОП Голкою О.І., як мінімум, з травня 2017 року, однак питання про оскарження спірного договору та виселення ФОП Гопки О.І. Київрадою упродовж року ініційовано так і не було.

Вказане підтверджує бездіяльність Київради, яка, знаючи про існуючі порушення інтересів держави ще з 2017 року, що полягають у незаконному відчуженні та використанні комунального нерухомого майна, маючи в силу Законів України «Про місцеве самоврядування в Україні» та «Про столицю України - місто-герой Київ» повноваження щодо захисту цих інтересів, їх захисту не здійснила.

При цьому у своїх поясненнях, які містяться в матеріалах справи, Київрада не заперечує той факт, що будь-які заходи щодо повернення майна територіальної громади м. Києва та визнання недійсним договору оренди від 10.06.2016 Київрадою не вживались.

Тобто Київраді достеменно було відомо про порушене право власності територіальної громади столиці, однак заходи, спрямовані на захист інтересів держави, Київрадою, яка виконує правомочності власника комунального майна у м.Києві, вжито так і не було.

Щодо повідомлення місцевою прокуратурою Київради в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» про внесення вказаної позовної заяви, то в матеріалах справи міститься відповідне повідомлення від 15.05.2018, факт отримання якого підтверджує і Київрада у своїх поясненнях.

Законом не встановлено конкретну форму, зміст чи порядок вручення такого повідомлення, а отже повідомлення від 15.05.2018, яке міститься в матеріалах справи і яке отримано Київрадою, є належним доказом виконання прокурором вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Крім того, сама Київрада не спростовує обставини щодо власної бездіяльності, на які посилається прокурор у позовній заяві.

Суд першої інстанції встановив, що прокурором була дотримана процедура повідомлення позивача про звернення з позовом до суду відповідно до вимог частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», в матеріалах справи містяться належні докази повідомлення прокурором Київради про звернення до суду з позовом, та встановлено підстави для представництва інтересів держави в особі позивача.

Поряд з цим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 не зазначено, що таке повідомлення може бути єдиним доказом бездіяльності компетентного органу, а вказано, що бездіяльність повинна самостійно оцінюватись судом за конкретних фактичних обставин.

Фактичні обставини щодо бездіяльності Київради підтверджуються матеріалами справи (судове рішення у справі № 910/1468/17, акт державного виконавця, інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, листування з комунальним підприємством тощо), у даному випадку наявні підстави для представництва органами прокуратури інтересів держави в суді, а отже Київська місцева прокуратура № 5 обґрунтовано звернулась з вказаним позовом до суду.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову Київської місцевої прокуратури №5.

Щодо доводів апелянта про те, що судом не було вирішено його клопотання про зобов`язання позивача надати в матеріали справи оригінали рекомендованих повідомлень від 23.07.2017 та призначити у справі судову експертизу колегія суддів зазначає наступне.

Провадження у справі № 910/6144/18 відкрито 21.05.2018, а отже 23.07.2017 відповідач не міг подати такі клопотання.

Крім того, судом першої інстанції у судовому засіданні 10.08.2018 розглядалось клопотання відповідача про витребування доказів та призначення експертизи, у задоволенні клопотань відмовлено.

Після повернення справи Верховним Судом на новий розгляд до суду першої інстанції, такі клопотання ФОП Гопкою О.І. не заявлялись.

При цьому ФОП Гопка О.І. належним чином повідомлявся судом про призначення справи до розгляду, однак в судові засідання не з`являвся, подаючи клопотання про відкладення розгляду справи, які судом неодноразово задовольнялись.

Таким чином, підстав для задоволення судом клопотання ФОП Гопки О.І. не було, оскільки воно вже вирішувалось судом першої інстанції на першому колі розгляду, а після повернення справи на новий розгляд до господарського суду м.Києва не заявлялось без зазначення поважних причин.

Доводи відповідача -1, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вірного по суті рішення суду, при ухваленні якого судом надано оцінку як кожному доказу окремо, так і в їх сукупності, вірно встановлено характер спірних правовідносин та в цілому правильно застосовані норми матеріального права, які їх регулюють.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції про задоволення позову, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б прийти до висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.

Виходячи з правил ч. 4 ст. 11 ГПК України, апеляційний суд застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи відповідача -1, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

В той же час заперечення прокурора та третьої особи -2 на апеляційну скаргу узгоджуються з матеріалами справи та приймаються колегією суддів до уваги.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин решту аргументів відповідача -1 (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про задоволення позову.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Гопки Олександра Івановича

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2020 у справі №910/6144/18.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Гопки Олександра Івановича на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2020 у справі №910/6144/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2020 у справі №910/6144/18 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/6144/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текс постанови підписано 14.07.2021.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко