ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" липня 2021 р.м. ХарківСправа № 922/1271/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

секретар судового засідання Гончарова В.В.

за участю представників учасників справи:

позивача - Бронова Ю.Г., ордер серія ХВ № 6 від 08.04.21 р.

відповідача Гужва А.М., ордер серія ЗП № 043034 від 27.04.21 р.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом фізичної особи-підприємця Іванова Євгена Олександровича, місто Харків,

до Харківського приватного ліцею "Школа "Ранок" Харківської області (Школа "Ранок"), місто Харків,

про стягнення 179 792,00 грн.,-

здійснюється фіксування судового процесу технічними засобами - програмно апаратним комплексом "Діловодство суду", серійний номер диска CD-R 922/1271/21

ВСТАНОВИВ:

Позивач, фізична особа-підприємець Іванов Євген Олександрович, звернувся до господарського суду Харківської області із позовної заявою до відповідача, Харківського приватного ліцею "Школа "Ранок" Харківської області (Школа "Ранок"), про стягнення 179 792,00 грн.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 13 квітня 2021 року, прийнято позовну заяву фізичної особи-підприємця Іванова Євгена Олександровича до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження.

Під час підготовчого провадження, через реалізацію прав за статтями 42, 161, 165, 166, 167 Господарського процесуального кодексу України, сторонами сформовано та представлено суду заяви по суті справи: - відзив відповідача (вх. № 10041 від 05 травня 2021 року), прийнятий до розгляду протокольною ухвалою суду від 11 травня 2021 року; - відповідь на відзив (вх. № 11247 від 17 травня 2021 року), прийнятий до розгляду ухвалою суду від 18 травня 2021 року; - заперечення відповідача (вх. № 12527 від 31 травня 2021 року), прийнятий до розгляду протокольною ухвалою від 31 травня 2021 року. 31 травня 2021 року, протокольною ухвалою суду, на підставі пункту 18 частини 2 статті 182, пункту 3 частини 2 статті 185, частини 5 статті 185, статей 195, 232 ГПК України, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 14 червня 2021 року. 14 червня 2021 року суд розпочав розгляд справи по суті. В засіданні суду 14 червня 2021 року оголошено перерву по розгляду справи по суті до 12 липня 2021 року. 12 липня 2021 року у судовому засіданні, відповідно до статті 240 ГПК України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та дослідивши подані суду докази, перевіривши відповідність доводів сторін фактичним обставинам справи, судом встановлено такі обставини.

Як зазначає позивач, в період з 21 серпня 2019 року по 11 вересня 2019 року було проведені господарські операції по поставці товару, на підставі усного договору поставки, на підтвердження чого надає видаткові накладні на загальну суму 179 792,00 грн. за наступним переліком: видаткова накладна № 254 від 30.08.2019 на суму 48 500,00 грн., видаткова накладна № 255 від 30 серпня 2019 року на суму 24 600,00 грн., видаткова накладна № 256 від 11 вересня 2019 року на суму 1 242,00 грн., видаткова накладна № 264 від 11 вересня 2019 року на суму 13 650,00 грн., видаткова накладна № 260 від 31 жовтня 2019 року на суму 12 000,00 грн., видаткова накладна № 261 від 01 листопада 2019 року на суму 79 800,00 грн.

Подаючи позов позивач стверджує, що належним чином виконав господарські зобов`язання, а тому просить стягнути з відповідача не лише борг у сумі 14 892,00 грн. (який виник на підставі усного договору поставки), а також грошові кошти 164 900,00 грн., що були стягнуті за рішенням суду у справі № 922/1104/20, оскільки, на думку позивача, відповідач діяв не сумлінно, звернувшись до суду, маючи належним чином виконанні умови договору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

Виходячи з предмету даного спору, предметом оцінки та дослідження є обставин щодо наявності підстав для стягнення з відповідача 14 892,00 грн. суми, яка за розрахунками позивача є боргом відповідача за передачу вивіски для позначення місцезнаходження школи "Ранок" за місцезнаходженням закладу (літери та композитні матеріали), а також 164 900,00 грн. суми, яка була стягнута за рішенням суду у справі № 922/1104/20, втім, на думку позивача, відповідач діяв не сумлінно, звернувшись до суду, маючи належним чином виконанні умови договору.

Частиною 2 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Цей правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24 травня 2018 року у справі № 922/2391/16, а також у постанові від 18 червня 2021 року у справі № 910/16898/19.

Як встановлено судом, в квітні 2020 року Харківський приватний ліцей "Школа "Ранок" Харківської області (відповідач у даній справі) звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просив стягнути з фізичної особи-підприємця Іванова Євгена Олександровича (позивач у даній справі) попередню оплату в сумі 164 900,00 грн., яка була перерахована за передачу вивіски для позначення місцезнаходження школи "Ранок" за місцезнаходженням закладу (літери та композитні матеріали).

Рішенням Господарського суду Харківської області від 02 червня 2020 у справі № 922/1104/20 позовні вимоги задоволено з підстав: 1) недоведеності існування між сторонами в письмовій формі договору про поставку вивіски для позначення місцезнаходження школи "Ранок" за місцезнаходженням закладу (літери та композитні матеріали), 2) з підстав відсутності в матеріалах справи будь-яких належних та допустимих доказів наявності правових підстав набуття відповідачем грошових коштів в загальній сумі 164900 грн., які позивач перерахував на його користь платіжними дорученнями № 466731 від 23.08.2019, № 466738 від 23.08.2019, № 467100 від 28.08.2019, № 467271 від 29.08.2019, № 467731 від 02.09.2019, № 467909 від 03.09.2019, № 468200 від 04.09.2019, № 469049 від 06.09.2019 та № 472465 від 12.09.2019, 3) суд також вказав, що навіть у випадку існування між сторонами договору купівлі продажу укладеного в належній формі, грошові кошти мають бути повернуті відповідачем на користь позивача на підставі ст. 693 ЦК України, оскільки останній не виконав взятих на себе зобов`язань за цим договором, а позивач листами № 01-39/12 від 13.01.2020 та № 01-39/40 від 28.01.2020 фактично реалізував своє право на повернення сплаченої передоплат, а відтак у фізична особа - підприємець Іванов Євген Олександрович не мав достатніх правових підстав для набуття грошових коштів у сумі 164 900,00 грн.

Подаючи апеляційну скаргу фізична особа-підприємець Іванов Євген Олександрович додав нові докази, а саме видаткові накладні: № 254 від 30 серпня 2019 на суму 48 500,00 грн., № 255 від 30 серпня 2019 року на суму 24 600,00 грн., № 256 від 11 вересня 2019 року на суму 1 242,00 грн., № 264 від 11 вересня 2019 року на суму 13 650,00 грн., № 260 від 31 жовтня 2019 року на суму 12 000,00 грн., № 261 від 01 листопада 2019 року на суму 79 800,00 грн.

Апеляційна інстанція, переглядаючи справу № 922/1104/20 та залишаючи без змін рішення першої інстанції, зазначила про недоведеність фізичною особою-підприємцем Івановим Євгеном Олександровичем неможливості подання ним доказів до суду першої інстанції з об`єктивних причин, які не залежали від його волі, що зумовило відмову суду апеляційної інстанції у прийнятті до розгляду вказаних вище доказів. Апеляційний суд вказав, що "як свідчать матеріали справи, між сторонами не існує укладеного в письмовій формі договору на поставку відповідачем позивачу вивіски для позначення місцезнаходження школи Ранок за місцезнаходженням закладу (літери та композитні матеріали). Вказана обставина позивачем та відповідачем не заперечується. Отже, відповідач безпідставно обґрунтовує свої позовні вимоги нормами Цивільного кодексу України щодо порядку виконання договору купівлі-продажу. Позивач перерахував відповідачу грошові кошти в загальній сумі 164900 грн., що підтверджується первинними бухгалтерськими документами - платіжними дорученнями № 466731 від 23.08.2019, № 466738 від 23.08.2019, № 467100 від 28.08.2019, № 467271 від 29.08.2019, № 467731 від 02.09.2019, № 467909 від 03.09.2019, № 468200 від 04.09.2019, № 469049 від 06.09.2019 та № 472465 від 12.09.2019. Матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів наявності правових підстав набуття відповідачем грошових коштів у вказаній сумі. Також в матеріалах справи відсутні рахунки № 266 від 21.08.2019, № 268 від 21.08.2019, № 269 від 27.08.2019, № 270 від 27.08.2019, посилання на які містяться в платіжних дорученнях. Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно збережених коштів в розмірі 164900 грн. на підставі статті 1212 ЦК України".

А відтак, рішення суду у справі № 922/1104/20 є таким, що набрало законної сили, і обставини встановлені в мотивувальній частині даного судового акту є преюдиійними, та відповідно, повторному доказуванню не підлягають.

У статті 1 Конституції України закріплено, що Україна є правовою державою. Як будь-яка правова держава, Україна гарантує захист прав і законних інтересів людини і громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя. Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина 1 статті 129 Конституції України).

Обов`язок держави у забезпеченні права кожної людини на доступ до ефективних та справедливих послуг у сфері юстиції та правосуддя закріплені як основоположні принципи у Конституції України, національному законодавстві та її міжнародних зобов`язаннях, у тому числі міжнародних договорах, стороною яких є Україна.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року, закріплено принцип доступу до правосуддя. Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, указав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права частиною спільної спадщини договірних Сторін.

Суд зазначає, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Христов проти України», no. 24465/04, від 19 лютого 2009 року, «Пономарьов проти України», no. 3236/03, від 03 квітня 2008 року).

Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Згідно з преамбулою та статтею 6 Розділу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) рішеннями Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України" і від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Отже, судове рішення у справі № 922/1104/20, яке набрало законної сили та є остаточним, не може бути поставлено під сумнів. При цьому, розглядаючи справу № 922/1104/20 суд, як першої, так і другої інстанції, дійшли висновку про відсутність між сторонами в письмовій формі договору про поставку вивіски для позначення місцезнаходження школи "Ранок" за місцезнаходженням закладу (літери та композитні матеріали), а посилання Харківського приватного ліцею "Школа "Ранок" Харківської області (Школа "Ранок") про існування між сторонами усної домовленості було розцінене як безпідставне, оскільки в силу вказаних вище положень закону така домовленість (договір) має бути відображена у письмовій формі, що зумовило застосування до спірних правовідносин статті 1212 Цивільного кодексу України та на базі даної норми стягнення грошових коштів у розмірі 164 900,00 грн., як безпідставно набуті та через відсутність доказів виконання зобов`язань з боку ФОП Іівнов Є.О.

При цьому, суд не погоджується із заперечення позивача стосовно того, що в справі № 922/1104/20 не було висвітлений факт оплати відповідачем виставлених позивачем рахунків та в подальшому підписання обома учасниками видаткових накладних, оскільки в рамках справи № 922/1104/20 судами констатовано відсутність будь-яких укладеного в письмовій формі договору між позивачем та відповідачем щодо поставки вивіски для позначення місцезнаходження Школи "Ранок" за місцем розташування закладу (літери та композитні матеріали).

Посилання позивачем, що в справі № 922/1104/20 не досліджувалась обставина формування рахунків та підписання відповідачем видаткових накладних, які на його думку свідчать про належне виконання усного договору поставки, спростовується вище викладеним, а також тією обставиною, що видаткова накладна № 254 від 30 вересня 2019 на суму 48 500,00 грн., видаткова накладна № 255 від 30 серпня 2019 року на суму 24 600,00 грн., видаткова накладна № 256 від 11 вересня 2019 року на суму 1 242,00 грн., видаткова накладна № 264 від 11 вересня 2019 року на суму 13 650,00 грн., видаткова накладна № 260 від 31 жовтня 2019 року на суму 12 000,00 грн., видаткова накладна № 261 від 01 листопада 2019 року на суму 79 800,00 грн. не були прийняті до розгляду судом апеляційної інстанції справі № 922/1104/21 через не доведення позивачем у даній справі об`єктивних причин, що зумовили не подання даних доказів до суду першої інстанції. Тобто, сама суб`єктивна поведінка позивача у даній справі, зумовила неналежний юридичний супровід та не доведення ним заперечень проти позовних вимог у справі № 922/1104/20, і дана обставина не може породжувати новий позов, в якому будуть представлені ті саме докази, які не були подані (з суб`єктивних причин) до суду в рамках іншого позову.

З приводу суми у розмірі 14 892,00 грн., яка фігурує як частина предмету позову у даній справі, то як вже було зазначено вище, у справі № 922/1104/20 судами було констатовано факт відсутності письмової домовленості між сторонами з приводу поставки вивіски для позначення місцезнаходження Школи "Ранок" за місцем розташування закладу (літери та композитні матеріали), що є преюдиційним фактом, який не потрібно доводити знову, та констатовано про відсутність доказів на підтвердження виконання зобов`язань з боку ФОП Іівнов Є.О. (позивач у даній справі), відповідно, дана сума не може бути стягнути в рамках даної справи.

З приводу особистих стосунків, про які наголошує позивач у заявах по суті справи (зокрема, у відповіді на відзив), то вони не можуть бути оцінені судом з призми їх достовірності, об`єктивності та вірогідності, адже базуються на припущеннях позивача, що в свою чергу є недопустимим в господарському процесі, оскільки суд, приймає рішення, яке ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України).

Виходячи з предмету (стягнення грошових коштів у сумі 179 792,00 грн.) та підстав заявленого позову (усний договір поставки), у контексті застосування положень статті 75 Господарського процесуального кодексу України до судової справи № 922/1104/20, обставини у якій були досліджені судом виключно з точки зору преюдиційності для даного спору та встановлених у ній обставин, які висвітлюють факт відсутності між сторонами в письмовій формі договору про поставку відповідачем на користь позивача вивіски для позначення місцезнаходження школи «Ранок» за місцезнаходженням закладу (літери та композитні матеріали), відсутність доказів виконання з боку ФОП Іівнов Є.О. зобов`язань, що зумовило застосування у справі № 922/1104/20 норми статті 1212 Цивільного кодексу України, та стягнення з останнього грошових коштів у сумі 164 900,00 грн., що були внесені відповідачем як попередня оплата, а відтак суд відмовляє позивачу у стягненні з відповідача грошових коштів у сумі 164 900,00 грн., оскільки дана сума була стягнута за рішенням суду, яке набрало законної сили, а відтак не може бути поставлено під сумнів, а також суд відмовляє у стягненні 14 892,00 грн., яку позивач рахує як заборгованість за усним договором поставки, зобов`язання по якому не виникли в силу відсутності письмової форми договору та відсутності доказів виконання зобов`язань з боку ФОП Іванов Є.О, що підтверджується справою № 922/1104/20, що в сукупності складає предмет позову 179 792,00 грн., а відтак, суд з урахуванням вище викладеного, відмовляє позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, пункт 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року).

З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Виконуючи імперативні вимоги статті 238 Господарського процесуального кодексу України, суд зазначає, що через відмову в позову, судові витрати не покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 1-5, 10-13, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, 129, 194-196, 201, 208-210, 216-220, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Харківської області,-

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення відповідно до статей 256, 257 ГПК України та з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних положень Кодексу.

Повне рішення складено "13" липня 2021 р.

Суддя Н.В. Калініченко

справа № 922/1271/21