СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" липня 2021 р. Справа № 922/4161/20

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Ільїн О.В., суддя Россолов В.В., суддя Хачатрян В.С.

за участю секретаря судового засідання Міракова Г.А.

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, матеріали апеляційної скарги позивача (вх. №1449Х/1) на рішення Господарського суду Харківської області від 05 квітня 2021 року (суддя Ольшанченко В.І.) у справі №922/4161/20

за позовом Харківського міського центру зайнятості, м. Харків

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, м. Харків

про стягнення 8690,71 грн, -

ВСТАНОВИЛА:

Харківський міський центр зайнятості звернувся до Господарського суду Харківської області позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якій просить стягнути з відповідача кошти виплачені як допомога по безробіттю ОСОБА_1 у сумі 8690,71 та судові витрати у сумі 2102 грн.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 05 квітня 2021 року (суддя Ольшанченко В.І.) у справі №922/4161/20 у позові відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та шкодою, завданою позивачу, що є обов`язковою умовою для стягнення позадоговірної шкоди відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України.

Харківський міський центр зайнятості з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права просить його скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що випалата допомоги ОСОБА_1 здійснювалась позивачем не добровільно, а на виконання вимог ст. 44 ЗУ "Про заяйнятість населення" та Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

Апеляційний господарський суд у складі, визначеному автоматизованою системою, перевіривши відповідність матеріалів апеляційної скарги вимогам процесуального закону, встановив, що матеріали апеляційної скарги відповідають вимогам закону, що є підставою для відкриття апеляційного провадження.

Ухвалою суду від 17.05.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача на рішення Господарського суду Харківської області від 05 квітня 2021 року у справі №922/4161/20, повідомлено сторони, що відповідно до ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. При цьому, ч. 13 ст. 8 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги підлягає здійсненню у порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

У встановлений ухвалою суду строк, через канцелярію суду 27.05.21 від Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. 6086), в якому управління вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, проти задоволення апеляційної скарги заперечує, вважаючи її необґрунтованою, оскільки відсутність підтвердження наявності елементів складу цивільного правопорушення, які б дали підстави для стягнення збитків на підставі ст. 1173 Цивільного кодексу України. Крім того, зазначає, що Пенсійний фонд України не є суб`єктом відповідальності за цією статтею, оскільки є центральним органом виконавчої влади. Також вважає, що причинно-наслідковий зв`язок між діями управління та понесеними витратами Харківського міського центру зайнятості, що є обов`язковою умовою для стягнення позадоговірної шкоди відповідно до ст. 1166 Цивільного кодексу України, відсутній.

Також, Харківський міський центр зайнятості надіслав відповідь на відзив вх. 6944 від 15.06.2021, в якому зазначено, що підставою для звернення Харківським міським центром зайнятості з позовом до Головного управління Пенсійного фонду про відшкодування майнової шкоди в розмірі 8690 гри. 71 коп. полягає у відмові у призначенні та виплаті пенсії ОСОБА_1 за віком. Наслідком неправомірної дії відповідача у призначення пенсії за віком стало звернення ОСОБА_1 до Харківського міського центру зайнятості та отримання допомоги по безробіттю, що спричинило завдання збитків позивачу, оскільки здійснені виплати допомоги по безробіттю за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття ОСОБА_1 не здійснювались би позивачем у випадку своєчасного призначення та виплати пенсії ОСОБА_1 .

Згідно із ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї та відповіді на відзив, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги Харківського міського центру зайнятості з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 23.12.2019 ОСОБА_1 звернувся до Індустріального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Рішенням відділу з питань призначення пенсій управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №569 від 28.12.2019 відмовлено в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

У цьому рішенні зазначено, що період роботи з 26.02.1982 (наказ №30к від 02.03.1982) по 03.06.1982 (наказ №128А від 03.06.1982) та з 26.06.1982 (наказ №58к від 10.07.1982) по 15.11.1984 (наказ №79 к від 14.11.1984) неможливо зарахувати до загального страхового стажу, оскільки записи в трудовій книжці внесено з порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме в датах звільнення та в датах прийняття наказів про звільнення внесено виправлення.

ОСОБА_1 24.04.2020 звернувся за сприянням у працевлаштуванні до Харківського міського центу зайнятості та відповідно до заяви про надання статусу безробітного від 07.05.2020 отримав статус безробітного з 07.05.2020 з призначенням виплати допомоги по безробіттю, що підтверджується копіями персональної картки від 24.04.2020, заяви про надання/поновлення статусу безробітного від 07.05.2020, заяви про призначення/поновлення виплати допомоги по безробіттю від 07.05.2020.

Як зазначає позивач, 07.05.2020 під час реєстрації в центрі зайнятості ОСОБА_1 надав довідку відділу з питань перерахунку пенсій №25 Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо набуття останнім права на пенсійну виплату з 18.06.2022, про що свідчить копія довідки №2667/02.11-20-03 від 29.04.2020.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2020 по справі №644/1718/20 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення відділу з питань призначення пенсій управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №569 від 28.12.2019 щодо ОСОБА_1 . Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.12.2019 про призначення пенсії за віком та при вирішенні питання зарахувати до його страхового стажу періоди роботи з 26.02.1982 по 03.06.1982 та з 26.06.1982 по 15.11.1984. В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.

В подальшому, на виконання зазначеного вище судового рішення по справі №644/1718/20, прийнято рішення про призначення громадянину ОСОБА_1 пенсії за віком з 01.12.2019 - довічно.

06.10.2020 громадянин ОСОБА_1 надав позивачу довідку Індустріального відділу обслуговування громадян (сервісний центр) головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №3723, згідно з якою він перебуває на обліку в управлінні і одержує пенсію за віком з 01.12.2019 - довічно.

Відповідно до наказу №НТ201012 від 12.10.2020 ОСОБА_1 припинено реєстрацію/облік 12.10.2020, як зазначає позивач у позові, у зв`язку з встановленням факту подання зареєстрованим безробітним недостовірних даних та документів, на підставі яких прийнято рішення про надання йому статусу безробітного, призначення виплати матеріального забезпечення на випадок безробіття та надання соціальних послуг, що мав місце протягом періоду реєстрації.

За період з 07.05.2020 по 09.09.2020 ОСОБА_1 Харківським міським центром зайнятості було перераховано матеріальне забезпечення на випадок безробіття у сумі 8690,71 грн, про що свідчить копія довідки про нараховане та перераховане матеріальне забезпечення ОСОБА_1

Харківським міським центром зайнятості 13.10.2020 прийнятий наказ №520 про організацію роботи щодо повернення коштів, виплачених як допомога по безробіттю ОСОБА_1 за рахунок Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області за період з 07.05.2020 по 11.10.2020 у сумі 8690,71 грн.

Як вказує позивач у позовній заяві, з метою досудового врегулювання спору вищезазначений наказ разом з листом-претензією №ХМЦЗ-02-10546 від 15.10.2020 було направлено на адресу Головного управління ПФУ в Харківській області з пропозицією повернути кошти, але на момент подання позовної заяви сума допомоги по безробіттю на рахунок Харківського міського центру зайнятості не повернута.

Позивач вважає, що своїми неправомірними діями Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області завдало позивачу матеріальну шкоду в розмірі виплаченої 13.10.2020 допомоги по безробіттю в розмірі 8690,71 грн.

Господарський суд Харківської області у задоволенні позову відмовив, у рішенні зазначив, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про наявність правових зв`язків між позивачем і відповідачем. Також, суд вказав, що відповідач, відмовляючи ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком, не знав та не міг знати про те, що такі дії призведуть до завдання позивачу збитків у вигляді здійсненої виплати допомоги по безробіттю. Окрім того, позивачем сума сплачена добровільно, що свідчить про відсутність матеріальної шкоди.

На думку суду попередньої інстанції, позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та шкодою, завданою позивачу, що є обов`язковою умовою для стягнення позадоговірної шкоди відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв`язок, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Предметом спору у даній справі є вимога про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок неправомірних дій.

Правовідносини, що виникли між учасниками справи регулюються, зокрема положеннями: Конституції України, Цивільного кодексу України, Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", Закону України "Про зайнятість населення", Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 за № 280 тощо.

Статтею 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" унормовано, що загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття - система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення, страхові виплати та надання соціальних послуг застрахованим особам за рахунок коштів Фонду соціального страхування України.

За приписами статті 11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, зокрема, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду унормовані статтею 1166 Цивільного кодексу України. За приписами наведеної норми майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

У розумінні приписів наведеної норми однією з підстав виникнення зобов`язання є заподіяння шкоди іншій особі. На відміну від зобов`язань, які виникають із правомірних актів, цей вид зобов`язань виникає із неправомірних актів, яким є правопорушення, тобто протиправне, винне заподіяння шкоди деліктоздатною особою.

Деліктне (позадоговірне) зобов`язання виникає там, де заподіювач шкоди і потерпілий не перебували між собою у зобов`язальних відносинах або шкода виникла незалежно від існуючих між сторонами зобов`язальних правовідносин. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає за наявності вини заподіювача шкоди. Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є вчинення особою правопорушення.

Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення. При цьому, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини.

Наявність всіх вказаних умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди.

Важливим елементом доказування наявності шкоди є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а шкода, яка завдана особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 02.09.2014 у справі №3-100гс14, від 04.11.2014 у справі №3-162гс14, від 22.01.2013 у справі №3-72гс12, від 20.06.2011 у справі №3-56гс11.

У відповідності до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно з ч. 1 ст. 107 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсійний фонд, його органи, посадові особи за шкоду, заподіяну особам внаслідок несвоєчасного або неповного надання соціальних послуг, призначення (перерахунку) та виплати пенсій, передбачених цим Законом, а також за невиконання або неналежне виконання ними обов`язків з адміністративного управління Накопичувальним фондом несуть відповідальність згідно із законом.

Як уже зазначалось вище, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2020 р. по справі №644/1718/20 визнано протиправним та скасовано рішення відділу з питань призначення пенсій управління застосування пенсійного законодавства ГУ ПФУ в Харківській області №569 від 28.12.19. Зобов`язано ГУ ПФУ в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.12.19 про призначення пенсії за віком та при вирішенні питання зарахувати до його страхового стажу періоди роботи з 26.02.1982 по 03.06.1982 та з 26.06.1982 по 15.11.1984.

Отже, протиправна поведінка відповідача, яка полягала у незаконній відмові в призначенні ОСОБА_1 пенсії, встановлена рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2020 р. по справі №644/1718/20, яке набрало законної сили.

Згідно ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, обставини протиправної поведінки Управління Пенсійного фонду, яка виявилась у відмові в призначенні ОСОБА_1 пенсії, є встановленими та не підлягають доведенню.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 43 Закону України "Про зайнятість населення" статусу безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи.

Статус безробітного надається зазначеним у частині 1 цієї статті особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування (частина 2 статті 43 Закону України "Про зайнятість населення").

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 44 Закону України "Про зайнятість населення" зареєстровані безробітні мають право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" та цього Закону.

Пунктом 7 частини 1 статті 31 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" визначено, що виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі призначення чи отримання права на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, пенсії за вислугу років або досягнення особою встановленого законом пенсійного віку.

Таким чином, виплата ОСОБА_1 допомоги по безробіттю здійснювалася позивачем на виконання вимог Закону України "Про зайнятість населення".

Відповідно до положень частини 1 статті 7, статті 8 та пункту 1 частини 2 статті 16 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" виплата допомоги по безробіттю здійснюється за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, який є цільовим централізованим страховим фондом, некомерційною самоврядною організацією, кошти якого не включаються до складу Державного бюджету України.

Виходячи з наведених вище положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" здійснені позивачем виплати допомоги по безробіттю особі, якій призначено пенсію, є витратами позивача, оскільки така виплата допомоги по безробіттю не здійснювалася б позивачем у випадку своєчасного призначення та виплати Пенсійним фондом пенсії ОСОБА_1 .

Внаслідок неправомірних дій відповідача ОСОБА_1 своєчасно не отримав пенсійне забезпечення, яке йому гарантовано чинним законодавством, а позивач безпідставно здійснив громадянину виплату допомоги по безробіттю, як особі, яка не має будь-яких доходів, за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, що свідчить про наявність причинно-наслідкового зв`язку між незаконними діями Пенсійного фонду та понесеними позивачем збитками.

Таким чином, неправомірні дії відповідача, призвели до відмови у призначенні пенсії ОСОБА_1 і завдали матеріальної шкоди позивачу, яка у відповідності до ст.ст. 1166, 1173 ЦК України має відшкодуватися Пенсійним фондом на користь позивача.

Аналогічна правова позиція щодо застосування статей 1166 та 1173 ЦК України та статті 107 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у подібних правовідносинах викладені в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.02.2018 р. у справі № 915/282/17, від 02.03.2018 р. у справі № 916/336/17.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом по даній справі всупереч приписів ст. 73, 74, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України не доведено факту, а також не надано належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження своєї позиції по справі.

Підсумовуючи зазначене вище, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають встановленим обставинам справи, у зв`язку з чим на підставі пунктів 1, 3 частини першої статті 277 Господарського процесуального кодексу України рішення Господарського суду Харківської області від 05 квітня 2021 року у справі №922/4161/20 підлягає скасуванню з прийняттям нового про задоволення позову, апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Пунктом 2 частини четвертої статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

Керуючись ст. 129, 269, 270, 273, п. 2 ч. 1 ст. 275, п. 1, 3 ч. 1 ст. 277, ст. 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Харківського міського центру зайнятості на рішення Господарського суду Харківської області від 05 квітня 2021 року у справі №922/4161/20 задовольнити.

Рішення Господарського суду Харківської області від 05 квітня 2021 року у справі №922/4161/20 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (61022, м. Харків, м-н Свободи, 5, 3 під., 2 пов., ) на користь Харківського міського центру зайнятості (61013, м. Харків, вул. Шевченка, 137А, р/р UA 0706258 в Держказначейській службі України, м. Київ, МФО 820172, ) 8690,71 грн та витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у сумі 3405 грн.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду в порядку, передбаченому статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 15.07.2021 року.

Головуючий суддя Ільїн О.В.

Суддя Россолов В.В.

Суддя Хачатрян В.С.