СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" липня 2021 р. Справа № 922/4303/20

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Ільїн О.В., суддя Россолов В.В., суддя Хачатрян В.С.

за участю секретаря судового засідання Міракова Г.А.

за участю представників:

позивач Єфременко О.О.,

відповідач - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу АТ НАК Нафтогаз (вх. №1165Х/1) на рішення Господарського суду Харківської області від 11 березня 2021 року (суддя Буракова А.М., повний текст складено 22.03.2021 р.) у справі №922/4303/20

за позовом Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ

до Комунального підприємства Харківські теплові мережі, м. Харків

про стягнення 810784,06 грн,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (позивач) звернулося до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" (відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача боргу у загальній сумі 810784,06 грн., у тому числі: основний борг у сумі 652828,02 грн.; пеня у сумі 96335,52 грн., три проценти річних у сумі 35067,05 грн.; інфляційні втрати у сумі 24566,07 грн. та збитки в сумі 1987,40 грн. Також, позивач просить суд стягнути з відповідача судові витрати, а саме 12161,80 грн. сплаченого судового збору та інші витрати, пов`язані з розглядом даної справи. В обґрунтування позову позивач вказує, що відповідачем були порушені умови договору № 1542/18-РО-32 постачання природного газу від 09.10.2018 щодо своєчасної оплати переданого газу за даним договором.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 11 березня 2021 року (суддя Буракова А.М., повний текст складено 22.03.2021 р.) у справі №922/4303/20 позов задоволено частково. Стягнуто з КП "Харківські теплові мережі" на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" основний борг у сумі 652828,02 грн.; пеню в сумі 48167,76 грн., три проценти річних у сумі 35067,05 грн.; інфляційні втрати у сумі 24566,07 грн., збитки в сумі 1987,40 грн. та судовий збір у сумі 12161,80 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

АТ НАК Нафтогаз з рішенням суду першої інстанції не погодилось, звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення скасувати в частині відмови у стягненні пені в сумі 48167,76 грн, прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 19.04.2021 року апеляційну скаргу АТ НАК Нафтогаз на рішення Господарського суду Харківської області від 11 березня 2021 року у справі №922/4303/20 залишено без руху на підставі порушення п. 2 ч. 3 ст. 258 Господарського процесуального кодексу України. Заявнику апеляційної скарги запропоновано усунути впродовж 10 днів з моменту отримання цієї ухвали, встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки. Роз`яснено апелянту, що в разі не усунення вказаних недоліків в установлений строк, апеляційна скарга згідно ч. 4 ст.174 Господарського процесуального кодексу України, яка застосовується в силу ч. 2 ст. 260 Господарського процесуального кодексу України, буде вважатися не поданою і підлягає поверненню заявнику.

У визначений ухвалою суду строк від АТ НАК Нафтогаз надійшла заява про усунення недоліків скарги з доказами сплати судового збору.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 12.05.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ НАК Нафтогаз та призначено справу до розгляду.

Ухвалою суду від 30.06.2021 задоволено заяву представника АТ НАК Нафтогаз про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, призначеному на 05.07.2021 о 12:30 год у справі №922/4303/20 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Через канцелярію суду 09.06.2021 року КП Харківські теплові мережі надало відзив на апеляційну скаргу, в якому не погоджується з доводами, викладеними у апеляційній скарзі, зазначає, що у КП Харківські теплові мережі відсутнє джерело погашення штрафних санкцій, просить рішення суду першої інстанції залишити без задоволення, апеляційну скаргу без змін.

У судове засідання з`явився позивач. Відповідач у засідання суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи те, що явка представників не була визнана обов`язковою і неявка відповідача не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, враховуючи принцип ефективності судового процесу, який діє у господарському судочинстві і направлений на недопущення затягування процесу, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що справа має бути розглянута судом у розумний строк, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду скарги за відсутністю відповідача, за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду відповідає в повній мірі вимогам законодавства з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 09 жовтня 2018 року між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (постачальник) та Комунальним підприємством "Харківські теплові мережі" (споживач) було укладено договір №1542/18-РО-32 постачання природного газу (надалі - договір).

Також, між сторонами були укладені наступні додаткові угоди до договору: № 1 від 24.10.2018, № 2 від 27.10.2018, № 3 від 05.11.2018, № 4 від 26.11.2018, № 5 від 20.03.2019, № 6 від 20.03.2019, № 7 від 29.03.2019 та № 8 від 23.04.2019.

Відповідно до п.1.1. договору в редакції додаткової угоди № 4 до договору, постачальник зобов`язувався поставити споживачеві природний газ, а споживач зобов`язувався прийняти його та оплатити на умовах цього договору.

Згідно п.1.2. договору в редакції додаткової угоди № 4 до договору, природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для релігійних організацій (крім обсягів, що використовується для провадження їх виробничо-комерційної діяльності).

Господарським судом встановлено, що на виконання умов договору позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 1858449,96 грн., що підтверджується наступними актами приймання - передачі природного газу:

- від 31.10.2018 за жовтень 2018 року на суму 839,15 грн.;

- від 30.11.2018 за листопад 2018 року на суму 189886,25 грн.;

- від 31.12.2018 за грудень 2018 року на суму 383199,53 грн.;

- від 31.01.2019 за січень 2019 року на суму 465523,22 грн.;

- від 28.02.2019 за лютий 2019 року на суму 391220,88 грн.;

- від 31.03.2019 за березень 2019 року на суму 284840,59 грн.;

- від 30.04.2019 за квітень 2019 року на суму 142940,34 грн.

Пунктом 5.1. договору в редакції додаткової угоди № 4 до договору було встановлено, що оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом розрахункового періоду. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем постачання газу.

Позивач вказує, що відповідачем розрахунки за поставлений природний газ проводились з порушенням умов договору. В підтвердження даних обставин позивачем надано сальдо по підприємству відповідача за період з 01.10.2018 по 31.08.2020 та довідку по операціях по підприємству відповідача за період з 01.10.2018 по 31.08.2020.

Також, позивачем в обґрунтування позовних вимог було надано до суду копії банківських виписок (том 1 а.с. 80 - 170).

Згідно з п. 7.2. договору в редакції додаткової угоди № 4 до договору, у разі прострочення споживачем оплати згідно пунктів 5.1., 5.6 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до п. 9.3. договору, строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить п`ять років.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об`єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв`язок, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За приписами ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, в тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно зі ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частина 1 ст. 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 714 Цивільного кодексу України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Правові наслідки порушення зобов`язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Згідно ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

В частині 2 статті 343 Господарського кодексу України прямо зазначається, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, з огляду на умови договору, перевіривши розрахунок пені, інфляційних втрат та 3% річних за договором, суд попередньої інстанції дійшов до висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення основного боргу в сумі 652828,02 грн. та правомірність нарахування пені у сумі 96335,52 грн., 3% річних у сумі 35067,05 грн. та інфляційних втрат у сумі 24566,07 грн. за порушення відповідачем умов договору № 1542/18-РО-32 постачання природного газу від 09.10.2018, з чим погоджується апеляційний суд.

Щодо вимоги про стягнення збитків у сумі 1987,40 грн., слід зазначити наступне.

Пунктом 3.13. договору (в редакції додаткової угоди № 4) визначено, що якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний обсяг використаного споживачем природного газу більше ніж на 5% відрізняється від замовленого обсягу газу на відповідний період (зазначений в п. 2.1. договору), споживач зобов`язаний відшкодувати постачальнику збитки в порядку, визначеному п. 5.7. договору. При цьому розмір збитків визначається наступним чином:

- якщо фактичний об`єм (обсяг) використання природного газу буде менший від замовленого обсягу природного газу, споживач зобов`язаний відшкодувати позичальнику збитки у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості недовикористаного обсягу газу за звітний (розрахунковий) період (п. 3.13.1.);

- якщо фактичний об`єм (обсяг) використання природного газу буде перевищувати замовлений обсяг природного газу на цей період, споживач зобов`язаний відшкодувати збитки за перевищення об`єму (обсягу) природного газу, що розраховується за формулою (п. 3.13.2.):

В = (Vф-Vn)хЦхК,

де: Vф - об єм (обсяг) природного газу, який фактично поставлений постачальником споживачу протягом розрахункового періоду за цим договором відповідно до акту приймання-передачі природного газу;

Vn - замовлений обсяг природного газу на розрахунковий період, зазначений в п. 2.1 договору;

Ц - ціна природного газу за цим договором;

К - коефіцієнт, який дорівнює 0,5.

Пунктом 5.7. договору (в редакції додаткової угоди № 4) передбачено, що відшкодування позивачу збитків, розрахованих відповідно до умов п. 3.13. договору, здійснюється наступним чином:

- постачальник на підставі даних, зазначених в акті приймання-передачі (якщо відповідач порушив п. 3.9. договору та не надав акт приймання передачі, то використання газу за відповідний період приймається 0 куб.м.) та замовлених обсягів, визначених п. 2.1. договору, розраховує збитки відповідно до п. 3.13.1. або 3.13.2. п.3.13. договору;

- постачальник після 15 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, надає споживачу акт-претензію щодо відшкодування збитків та розрахунок збитків;

- споживач протягом 20 (двадцяти) робочих днів з моменту отримання акту-претензїї, зобов`язаний відшкодувати позивачу вартість збитків на рахунок, визначений в акті-претензїї.

Відповідно до підп. 8) п.6.2. договору (в редакції додаткової угоди № 4) споживач зобов`язаний, зокрема, відшкодувати позивачу збитки, розраховані відповідно до п. 3.13. договору.

Відповідно до підп. 4) п.6.3. договору (в редакції додаткової угоди № 4), постачальник має право вимагати від споживача відшкодування постачальнику збитків, що виникли через порушення споживачем умов п. 2.1. договору у разі, якщо відхилення фактично використаних споживачем у розрахунковому періоді обсягів газу більш ніж на 5% (як в бік збільшення, так і зменшення фактично використаних обсягів) відрізняється від замовлених.

Відповідно до п. 2.1. договору (у редакції додаткової угоди № 6 ) постачальник передає споживачу у березні 2019 року замовлений обсяг природного газу в кількості 43,000 тис.куб.м.

Актом приймання-передачі від 31.03.2019 року сторони погодили розмір фактично переданого природного газу у обсязі 38,067 тис.куб.м.

Таким чином, відповідач у березні 2019 фактично спожив природний газ в обсязі меншому на 4,933300 тис.куб.м, ніж було узгоджено сторонами пунктом 2.1. договору.

Як встановлено, у рішенні суду, позивачем 17.05.2019 на адресу відповідача відправлено Акт-претензію за вих.№ 26-924-19, змінену в частині розрахунку суми збитків листом від 28.11.2019 № 26-4330-19, якою позивач вимагав у відповідача сплатити збитки на підставі п. 3.13 та 5.7 Договору та п.1 Розділу VI Правил в розмірі 1128,59 грн. за різницю між замовленим в березні 2019 обсягом природного газу та фактичним обсягом використаного відповідачем в березні 2019 року обсягом природного газу за договором, згідно розрахунку збитків.

Вищезазначена Акт-претензія отримана відповідачем, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, проте, станом на момент звернення із цим позовом до суду, збитки позивача в добровільному порядку відповідачем не відшкодовані.

Відповідно до п. 2.1. договору (у редакції додаткової угоди № 8) постачальник передає споживачу у квітні 2019 року замовлений обсяг природного газу в кількості 23,000 тис.куб.м.

Актом приймання-передачі від 30.04.2019 року сторони погодили розмір фактично переданого природного газу у обсязі 19,103 тис.куб.м.

Таким чином, відповідач в квітні 2019 фактично спожив природний газ, в обсязі меншому на 3,89700 тис.куб.м. ніж було узгоджено сторонами відповідно до п.2.1. договору.

Позивачем 19.06.2019 на адресу відповідача направлено Акт-претензію за вих.№ 26-2192-19, змінену в частині розрахунку суми збитків листом від 28.11.2019 № 26-4337-19, якою позивач вимагав у відповідача сплатити збитки на підставі п. 3.13 та 5.7 Договору та п. 1 Розділу VI Правил в розмірі 858,81 грн. за різницю між замовленим в квітні обсягом природного газу та фактичним обсягом використаного відповідачем в квітні 2019 природного газу за договором, згідно розрахунку збитків.

Акт-претензія отриманий відповідачем, проте, станом на момент звернення із позовом до суду, збитки позивача в добровільному порядку відповідачем не відшкодовані.

Відповідно до ч.1 ст. 611 ЦК України, одним з правових наслідків порушення зобов`язання є встановлене договором або законом відшкодування збитків.

Боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки (ч.1 ст. 623 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 224 ГК України, під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Перевіркою розрахунку збитків встановлено, що він є правильним та відповідає умовам пунктів 3.13. та 5.7. договору та п. 1 Розділу VI Правил постачання природного газу, у зв`язку з чим, вимога щодо стягнення збитків у розмірі 1987,40 грн. є обґрунтованою і підлягає задоволенню.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції, а також в апеляційній скарзі відповідач не погоджується розміром пені та просить зменшити її розмір на 85,6 % - відсоток споживання населенням теплової енергії.

Колегія суддів, проаналізувавши висновок місцевого господарського суду щодо задоволення вимоги відповідача про зменшення розміру пені і твердження, викладені у апеляційній скарзі, зазначає таке.

Відповідно до частин першої, третьої статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу; якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Статтею 233 Господарського кодексу України передбачене право суду зменшити розмір штрафних санкцій у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Така правова позиція викладена і в рішенні Конституційного Суду України № 7-рп/2013 від 11.07.2013.

В обґрунтування своїх вимог про зменшення розміру пені відповідач посилається на те, що тривалий час підприємство знаходиться у тяжкому фінансовому стані, викликаному зокрема неплатежами різних категорій споживачів за спожиту теплову енергію, невідповідністю тарифів за теплову енергію для населення фактичним витратам на її виробництво. На протязі останніх років господарської діяльності підприємства заборгованість споживачів за спожиту теплову енергію щомісяця складає сотні мільйонів гривень. З кожним роком ця заборгованість неухильно зростає, незважаючи на заходи, що приймаються по її стягненню.

У 2019 році 85,6% від загального обсягу виробленої теплової енергії споживалося населенням. Станом на 01.01.2021 загальна сума заборгованості за теплову енергію складає 4,0 млрд грн., у тому числі заборгованість населення 3,6 млрд грн., бюджетних установ 186,2 млн грн., госпрозрахункових підприємств 155,6 млн грн., заборгованість державного та місцевого бюджету з компенсації пільг 63,1 млн грн.

Господарська діяльність по наданню житлово-комунальних послуг підпадає під сферу дії окремих законів, що спрямовані на захист інтересів споживачів цих послуг, але зачіпають інтереси підприємств, що надають ці послуги. Так, Законом України "Про тимчасову заборону стягненні пені з громадян України за несвоєчасне внесення плати за житлово-комунальні послуги" №486/96 від 13.11.96р. до 01.01.2011 було заборонено нараховувати і стягувати із громадян пеню за несвоєчасну оплату житлово-комунальних послуг, що не ініціювало проведення оплат та позбавляло КП "Харківські теплові мережі" джерела погашення по штрафних санкціях. З 01.01.2011 заборона на нарахування й стягнення пені знята.

Стягнення пені з населення передбачено Законом України Про житлово-комунальні послуги від 09.11.2017 № 2189-VIII на підставі договорів, укладених відповідно до вимог статей 13 15 цього Закону. Але укладення таких договорів Законом України від 30 березня 2020 року N 540-ІХ було відтерміновано на строк 5 місяців з дня закінчення карантину. Згідно із змінами, внесеними Законом України від 3 грудня 2020 року N 1060-ІХ, договори про надання комунальних послуг мають бути укладені виконавцями відповідних комунальних послуг протягом двох місяців з дня набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України про затвердження типових публічних договорів приєднання про надання комунальних послуг, які дотепер не затверджені, що унеможливлює нарахування та стягнення пені з населення.

Тобто, у КП Харківські теплові мережі в обсязі поставленої населенню теплової енергії (85,6%) відсутнє джерело погашення штрафних санкцій.

Законом України "Про реструктуризацію заборгованості по квартирній платі, платі за житлово-комунальні послуги, спожитий газ і електроенергію" дозволяється реструктуризовувати заборгованість за комунальні послуги строком до п`яти років. Станом на 01.12.2020 сума реструктуризованої заборгованості складає 208,9 млн грн. (довідка є в матеріалах справи).

Важкий фінансовий стан підприємства підтверджується балансом підприємства на 30.09.2020, у якому відображені збитки підприємства. Сума збитків станом на 30.09.2020 становила 7,9 млрд грн. (копія є в матеріалах справи).

Сплата штрафних санкцій в повному обсязі, в даному випадку, зачіпає не лише майнові інтереси відповідача, а і інші інтереси, зокрема можливість забезпечувати централізоване теплопостачання установам бюджетної сфери та послуг з теплопостачання населенню міста Харкова. Відповідно до Статуту предметом діяльності КП "Харківські теплові мережі" є виробництво, транспортування, розподіл та реалізація теплової енергії усім групам споживачів за тарифами, що регулюються відповідно до чинного законодавства. Надмірно великі суми штрафних санкцій, джерел покриття яких у КП Харківські теплові мережі немає, може привести до численних аварій у зв`язку з недостачею коштів на ремонт і заміну трубопроводів, строк експлуатації яких давно минув.

Крім того, необхідно зазначити, що з листопада 2014 року підприємство працює в умовах дії постанови Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 № 217, якою затверджений Порядок розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладені спеціальні обов`язки. Згідно цього Порядку теплопостачальні організації відкривають в уповноваженому банку поточні рахунки із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожиту теплову енергію та/або надані комунальні послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води за категоріями споживачів "населення", "релігійні організації", "бюджетні установи", "інші споживачі". Всі кошти, які надходять на рахунки із спеціальним режимом використання КП "Харківські теплові мережі", розподіляються згідно з нормативами, встановленими НКРЕКП, та перераховуються банком на рахунки постачальника природного газу (НАК Нафтогаз України), оператора газотранспортної системи (АТ Укртрансгаз), оператора газорозподільних систем (ПАТ Харківміськгаз), постачальника покупної теплової енергії (ПрАТ Харківська ТЕЦ-5) та на поточний КП Харківські теплові мережі. Частина грошових коштів, що залишається КП "Харківські теплові мережі" після розподілу, складає біля 10%. За рахунок цих коштів підприємству необхідно виплачувати заробітну плату працівникам, сплачувати обов`язкові податки та внески, здійснювати оплату за електричну енергію, воду, проводити ремонтні роботи, роботи з ліквідації наслідків аварійних ситуацій тощо.

Тобто, перерахування коштів НАК Нафтогаз України здійснюється відповідно до Порядку розподілу коштів з урахуванням встановлених нормативів перерахування коштів і КП Харківські теплові мережі ніяким чином не впливає на перерахування коштів, що надійшли як плата за теплову енергію та послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, на рахунок позивача за постачання природного газу.

Слід також зазначити, що Законом України Про тимчасову заборону стягненні пені з громадян України за несвоєчасне внесення плати за житлово-комунальні послуги №486/96 від 13.11.1996 до 01.01.2011 було заборонено нараховувати і стягувати із громадян пеню за несвоєчасну оплату житлово-комунальних послуг, що не ініціювало проведення оплат та позбавляло Комунальне підприємство Харківські теплові мережі джерел погашення по штрафних санкціях. Хоча з 01.01.2011 заборона на нарахування й стягнення пені знята, але стягнення пені з населення передбачено лише з травня 2019 року Законом України Про житлово-комунальні послуги від 09.11.2017 № 2189-VIII, що унеможливлює її нарахування та стягнення підприємством. Законом України Про реструктуризацію заборгованості по квартирній платі, платі за житлово-комунальні послуги, спожитий газ і електроенергію дозволяється реструктурувати заборгованість за комунальні послуги строком до п`яти років. Станом на 01.12.2020 сума реструктурованої заборгованості складає 208,9 млн. грн., що підтверджуються інформацією відповідача від 12.01.2021.

Отже, на думку судової колегії апеляційного суду, наведені доводи та надані документи підтверджують винятковість ситуації стосовно комунального підприємства, що забезпечує тепловою енергією і послугами з теплопостачання споживачів міста Харкова.

Така правова позиція узгоджується з висновками, викладеними у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справах №№ 922/3602/18, 922/3612/18, 922/3636/18, 922/2130/19, відповідно до яких штрафні санкції відносно КП Харківські теплові мережі зменшені пропорційно обсягу споживання теплової енергії населенням та на 50%.

З огляду на особливості здійснення господарської діяльності у сфері теплопостачання та законодавчо обумовлену специфіку взаємовідносин між суб`єктами, що здійснюють господарську діяльність у цій сфері, відповідач не має можливості самостійно впливати на своєчасність розрахунків за поставлену позивачем теплову енергію, у зв`язку з чим вина відповідача з прострочення платежів за спірними договорами відсутня.

Прострочення оплати відповідачем за поставлений газ відбулось не тільки з вини відповідача, оскільки відповідач є комунальним підприємством і основним різновидом господарської діяльності відповідача є надання послуг опалення та постачання гарячої води населенню та іншим споживачам. Основним споживачем послуг відповідача з централізованого теплопостачання є населення. В матеріалах справи містяться довідка про стан заборгованості споживачів за надані послуги з теплопостачання КП Харківські теплові мережі.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору, місцевим господарським судом стягнуто з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційні втрати, що також компенсує можливі негативні наслідки для кредитора.

Разом з тим, суд приймає до уваги, що сплата штрафних санкцій зачіпає не лише майнові інтереси відповідача, а й інші інтереси, зокрема, впливає на можливість вчасного та якісного постачання теплової енергії споживачам.

Отже, колегія суддів підтримує висновок, якого дійшов місцевий суд у рішенні, що зважаючи на специфіку господарської діяльності відповідача, його скрутний фінансовий стан, а також, необхідність врахування інтересів позивача, зменшення заявленої до стягнення суми пені на 50%, у розмірі 48167,76 грн забезпечить дотримання справедливого балансу інтересів обох сторін.

Відповідно до приписів ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно приписів ст. 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням норм права, викладених в постановах Верховного суду, колегія суддів вважає висновок місцевого суд про часткове задоволення позову і зменшення заявленої до стягнення пені на 50% обґрунтованим, у зв`язку з чим, відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з їх юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведених висновків колегії суддів, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду має бути залишене без змін.

Враховуючи те, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 269, п. 1, ч. 1 ст. 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу АТ НАК Нафтогаз на рішення Господарського суду Харківської області від 11 березня 2021 року у справі №922/4303/20 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 11 березня 2021 року у справі №922/4303/20 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 12.07.2021 року.

Головуючий суддя Ільїн О.В.

Суддя Россолов В.В.

Суддя Хачатрян В.С.