ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" липня 2021 р.м. ХарківСправа № 922/2349/19

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Погорелової О.В

при секретарі судового засідання Федоровій К.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Керівника Куп`янської окружної прокуратури Харківської області, м. Куп`янськ 3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Кіндрашівська сільська рада Куп`янського району Харківської області, с. Кіндрашівка
до Головного управління Держгеокадастру в Харківській області (перший відповідач), Фізичної особи ОСОБА_1 (другий відповідач), Фермерського господарства "Ранг" (третій відповідач) та Фермерського господарства "Приоскільне", с. Кіндрашівка (четвертий відповідач)
про визнання незаконним і скасування наказу, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, визнання недійсним договору суборенди земельної ділянки, скасування державної реєстрації права оренди та суборенди земельної ділянки та зобов`язання повернути земельну ділянку державі,
за участю представників учасників справи:

позивача - ОСОБА_2

першого відповідача - не з`явився

другого відповідача - не з`явився

третього відповідача - не з`явився

четвертого відповідача - не з`явився

третьої особи - не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Керівник Куп`янської окружної прокуратури Харківської області (позивач) звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру в Харківській області (перший відповідач), ОСОБА_1 (другий відповідач), Фермерського господарства Ранг (третій відповідач), Фермерського господарства "Приоскільне" (четвертий відповідач); третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Кіндрашівська сільська рада Куп`янського району Харківської області, в якому, з урахуванням заяви від 23.06.2021, просить суд:

визнати незаконним і скасувати наказ Головного управління Держземагенства у Харківській області Про передачу в оренду земельної ділянки від 26.09.2014 № 2308-СГ;

визнати недійсним укладений 21.11.2014 між Головним управлінням Держземагенства у Харківській області та ОСОБА_1 договір оренди землі сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства, площею 14,3160 га, яка розташована за межами населених пунктів Кіндрашівської сільської ради Куп`янського району Харківської області, та скасувати державну реєстрацію права оренди земельної ділянки;

визнати недійсним укладений 06.01.2017 між ОСОБА_1 та ФГ Ранг договір суборенди земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 14,3160 га, яка розташована за межами населених пунктів Кіндрашівської сільської ради Куп`янського району Харківської області та скасувати державну реєстрацію права суборенди земельної ділянки;

зобов`язати ОСОБА_1 та ФГ "Приоскільне" повернути земельну ділянку загальною площею 14,3160 га, яка розташована за межами населених пунктів Кіндрашівської сільської ради Куп`янського району Харківської області, кадастровий номер :02:000:0613, вартістю 327379,53 грн. державі в особі Кіндрашівської сільської ради Куп`янського району Харківської області.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що:

- наказ Головного управління Держземагенства у Харківській області від 26.09.2014 № 2308-СГ було прийнято з порушенням вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим надання у користування (оренду) ОСОБА_1 , а в подальшому - в суборенду ФГ Ранг, земельної ділянки відбулося незаконно, з порушенням вимог земельного законодавства;

- ФО ОСОБА_1 не мав наміру створення фермерського господарства та використання земель за призначенням, адже при зверненні із заявою про надання в оренду земельної ділянки не підтверджено наявність у нього необхідної матеріально-технічної бази для обробітку землі; дозвіл на розробку землерозпорядної документації ОСОБА_1 не надавався, проект відведення земельних ділянок або технічна документації щодо встановлення меж земель на місцевості компетентними органами у відповідності до ст. ст. 185, 186, 186-1 Земельного Кодексу України не розроблялись та не погоджувались, Головним управління Держземагенства у Харківській області не затверджувались; дії ОСОБА_1 були спрямовані на отримання ФГ Ранг в користування земельної ділянки за спрощеною процедурою, а саме - без проведення земельних торгів (аукціону), що передбачені ст.ст. 124,134 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на той час);

- оскільки наказ Головного управління Держземагенства у Харківській області від 26.09.2014 №2308-СГ прийнято усупереч положень ст. ст. 122, 123, 124, 134, 150, 186, 186-1 Земельного кодексу України, ст. ст. 7, 8, 14 Закону України Про фермерське господарство (в редакції, що діяла на той час), останній підлягає скасуванню, договір оренди землі сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства від 21.11.2014, укладений між Головним управлінням Держземагенства у Харківській області та ОСОБА_1 , підлягає визнанню недійсним;

- договір суборенди земельної ділянки сільськогосподарського призначення від 06.01.2017, укладений між ОСОБА_1 та ФГ Ранг, з огляду на невідповідність наказу Головного управління Держземагенства у Харківській області Про передачу в оренду земельної ділянки від 26.09.2014 №2308-СГ вимогам чинного законодавства та визнання недійсним укладеного на його підставі договору оренди землі сільськогосподарського призначення від 21.11.2014, у відповідності до положень ст. ст. 203, 215, 216, 228 ЦК України підлягає визнанню недійсним та, як наслідок, поверненню земельної ділянки загальною площею 14,3160 га, яка розташована за межами населених пунктів Кіндрашівської сільської ради Куп`янського району Харківської області, кадастровий номер :02:000:0613, вартістю 327379,53 грн. державі;

- порушення, що свідчать про незаконність надання ОСОБА_1 земельних ділянок для ведення фермерського господарства та в подальшому їх передача в суборенду ФГ Ранг, прокурором виявлено лише за результатами опрацювання листа ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 11.10.2017 №10-20-14-14673/0/19-17 та доданих до нього документів, отриманих Ізюмською місцевою прокуратурою 26.10.2017, що, на думку прокурора, відповідно до положень ст. ст. 256, 257 ЦК України, ч.1 ст. 261 ЦК України, свідчить про пропуск строку позовної давності з поважних причин та підлягає поновленню.

Рух справи висвітлено у відповідних ухвалах суду.

Під час розгляду справи відповідачами до суду були подані відзиви на позовну заяву, в яких відповідачі, заперечуючи проти позову, зазначали, що позовна заява прокурора не підлягає задоволенню у зв`язку з юридичною та фактичною необґрунтованістю, за наявності фактів, які свідчать про те, що викладені доводи в ній ґрунтуються лише на формальних міркуваннях та припущеннях жодним чином не підтверджених ні фактичними даними у справі, ні наявними в ній доказами. Окрім того, зазначають, що прокурором пропущено строк позовної давності на звернення до суду з позовом. Також, відповідачі вказували на відсутність у прокурора підстав для представництва інтересів держави у даній справі.

У судовому засіданні 15.07.2021 позивач підтримав позов у повному обсязі та просив суд його задовольнити.

Представники відповідачів у судове засідання не з`явилися. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ст.ст. 120, 121 ГПК України.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до ст.ст. 120, 121 ГПК України.

Щодо правомірності представництва інтересів держави у суді прокуратурою у даній справі суд зазначає, що дане питання вирішено Східним апеляційним господарським судом у постанові від 18.03.2021.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками справи докази, заслухавши пояснення позивача, суд встановив наступне.

11.09.2014 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Держземагенства у Харківській області із заявою про надання в оренду земельної ділянки (кадастровий номер :02:000:0613) для ведення фермерського господарства площею 14,3160 га, що розташована за межами населеного пункту на території Кіндрашівської сільської ради Куп`янського району Харківської області. Крім того в даній заяві зазначено, що до неї додаються: копія витягу з Державного реєстру прав, копія паспорту та ідентифікаційного коду, копія документу про наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства та інформацію про нормативну грошову оцінку.

Відповідно до довідки від 02.09.2014 з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл її за власниками земель, землекористувачами, угіддями станом на 01.01.2014 була наявна земельна ділянка площею 14,3160 га, землі державного резервного фонду, сільськогосподарського призначення. У витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно наведено інформацію про те, що земельна ділянка кадастровий номер :02:000:0614, розташована за адресою: Кіндрашівська сільська рада Куп`янського району Харківської області, форма власності державна, дата державної реєстрації 07.11.2013.

Згідно з дипломом НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 1987 року по 1993 рік навчався в Харківському інституті механізації та електрифікації сільського господарства, за спеціальністю механізація сільського господарства.

Відповідно до наказу ГУ Держгеокадастру від 26.09.2014 № 2308-СГ Про надання в оренду земельної ділянки ОСОБА_1 надано в оренду земельну ділянку державної власності сільськогосподарського призначення площею 14,3160 га із кадастровим номером :02:000:0613, яка розташована за межами населених пунктів Кіндрашівської сільської ради Куп`янського району Харківської області, для ведення фермерського господарства, строком на 49 років.

21.11.2014 між ГУ Держгеокадастру (орендодавець) і ОСОБА_1 (орендар) укладено договір оренди землі, за умовами якого орендарю надано в строкове платне користування на 49 років для ведення фермерського господарства земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності з кадастровим номером :02:000:0613, загальною площею 14,3160 га сільськогосподарських угідь (ріллі), яка розташована за межами населеного пункту с. Кіндрашівка на території Куп`янського району Харківської області. У пункті 9 договору визначено, що орендна плата становить 4 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Цей договір зареєстровано 19.05.2015 відповідно до чинного законодавства, про що свідчать відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

21.05.2015 між сторонами складено акт приймання-передачі земельної ділянки згідно з договором від 21.11.2014.

16.05.2016 між тими ж сторонами укладено додаткову угоду про внесення змін до договору оренди землі від 21.11.2014 б/н, право оренди за яким зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 19.05.2015, відповідно до якої, зокрема пункт 9 викладено в іншій редакції та визначено, що орендна плата вноситься орендарем на рахунок місцевих бюджетів у грошовій формі в розмірі 4 % від нормативної грошової оцінки землі та становить 13 095,18 грн. на рік.

07.12.2016 ОСОБА_1 звернувся до ГУ Держгеокадастру з заявою про надання згоди на передачу в суборенду земельних ділянок для ведення фермерського господарства загальною площею 158,0579 га з кадастровими номерами: №:04:000:0305, №:02:000:0615, №:02:000:0614, №:02:000:0608, №:02:000:0612, №:02:000:0611, №:02:000:0610, №:02:000:0613, які розташовано за межами населених пунктів Кіндрашівської сільської ради на території Куп`янського району Харківської області та перебувають у заявника в оренді за договорами оренди від 21.11.2014.

Відповідно до наказу ГУ Держгеокадастру від 13.12.2016 № 14384-СГ Про надання згоди на передачу земельної ділянки в суборенду надано згоду ОСОБА_1 на передачу в суборенду земельної ділянки загальною площею 14,3160 га, у тому числі рілля 14,3160 га, з кадастровим номером :02:000:0613, розташованої за межами населених пунктів на території Кіндрашівської сільської ради Куп`янського району Харківської області, яка передана в оренду ОСОБА_1 на підставі договору оренди від 21.11.2014, із цільовим призначенням для ведення фермерського господарства.

06.01.2017 між ОСОБА_1 (орендар) і ФГ Ранг (суборендар) укладено договір суборенди землі, за умовами якого в суборенду строком на 49 років передано земельну ділянку загальною площею 14,3160 га, у тому числі рілля 14,3160 га, з кадастровим номером :02:000:0613, яка знаходиться за межами населених пунктів Кіндрашівської сільської ради Куп`янського району Харківської області, додатками до якого є розрахунок розміру орендної плати та акт прийому-передачі ділянки в суборенду.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом про визнання незаконним і скасування наказу ГУ Держгеокадастру Про передачу в оренду земельної ділянки від 26.09.2014 № 2308-СГ, визнання недійсними договорів оренди від 21.11.2014 та суборенди від 06.01.2017 і зобов`язання ОСОБА_1 повернути земельну ділянку загальною площею 14,3160 га, яка розташована за межами населених пунктів Кіндрашівської сільської ради Куп`янського району Харківської області, кадастровий номер :02:000:0613, державі в особі Кіндрашівської сільської ради Куп`янського району Харківської області, обґрунтував вимоги тим, що ГУ Держгеокадастру при передачі в оренду громадянину ОСОБА_1 земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності порушено вимоги статей 122-124, 134, 150, 186, 186-1 ЗК, статей 7, 8, 14 Закону України Про фермерське господарство (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) щодо порядку надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства. При цьому, прокурор послався на те, що у встановленому законом порядку для відповідної процедури надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства не було розроблено, погоджено та затверджено землевпорядної документації; не підтверджено наявності у громадянина ОСОБА_1 необхідної матеріально-технічної бази для обробітку такої площі землі (найманих працівників, сільськогосподарської техніки тощо); не з`ясовано можливість потенційного орендаря проводити діяльність на земельній ділянці, що надається в оренду, та дійсного волевиявлення останнього на створення фермерського господарства. Разом із тим, не зважаючи на реєстрацію відповідачем ФГ Приоскільне 09.09.2016, дії з передачі земельних ділянок в суборенду у січні 2017 року були здійснені ОСОБА_1 як фізичною особою, що є порушенням вимог статті 14 Закону України Про фермерське господарство, оскільки лише фермерське господарство як юридична особа може передавати земельну ділянку в суборенду. Крім того, ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства отримав в оренду 8 земельних ділянок загальною площею 158,0579 га, які в подальшому були передані в суборенду ФГ Ранг, що також свідчить про відсутність наміру ОСОБА_1 самостійно обробляти земельні ділянки та використовувати землі за призначенням. Такі дії ОСОБА_1 , за твердженням прокурора, було спрямовано на отримання ФГ Ранг у користування земельної ділянки за спрощеною процедурою, без проведення земельних торгів (аукціону), що передбачено статтями 124, 134 ЗК (у відповідній редакції).

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.

За змістом статей 1, 7, 8 Закону України Про фермерське господарство (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна містити сукупність передбачених частиною 1 статті 7 цього Закону відомостей і обставин. У свою чергу, розглядаючи заяву громадянина по суті, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування (а в разі переданого на судовий розгляд спору суд) повинен дати оцінку обставинам і відомостям, зазначеним у заяві, перевірити доводи заявника, наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки, з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів.

За наслідками зазначеної перевірки орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого типу виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. Натомість відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб`єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов`язковою процедурою без проведення земельних торгів.

Звертаючись до суду з позовом, прокурор послався на незаконність наказу ГУ Держгеокадастру про передачу громадянину ОСОБА_1 земельної ділянки для ведення фермерського господарства, оскільки, зокрема, при цьому було порушено порядок розгляду заяви та надання земельних ділянок державної власності в оренду; також прокурором в обґрунтування позовних вимог наведено обставини, за якими громадянин ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства за спрощеною процедурою (без проведення торгів) отримав в оренду 8 земельних ділянок загальною площею 158,0579 га з відповідними кадастровими номерами, що є порушенням положень Закону України Про фермерське господарство та Земельного кодексу України (у відповідній редакції), а в подальшому як фізична особа передав їх у суборенду ФГ Ранг.

Землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей (стаття 22 Земельного кодексу України).

Статтею 31 Земельного кодексу України (тут і далі - в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного наказу) передбачено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Громадяни - члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю).

Відповідно до частини 1 статті 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам.

За змістом статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 134 Земельного кодексу України не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах), зокрема, земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів, для сінокосіння і випасання худоби, для городництва.

Відповідно до частин 2, 3 статті 123 Земельного кодексу України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, статтею 123 Земельного кодексу України врегульовано загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування у тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначено вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; заборонено компетентним органам вимагати не передбачені цією статтею матеріали та документи; установлені загальні підстави для відмови у наданні такого дозволу.

Згідно з частиною 1 статті 7 Закону України Про фермерське господарство, для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.

У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі.

Заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки. Проект відведення земельної ділянки погоджується та затверджується відповідно до закону. У разі відмови органів державної влади та органів місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки для ведення фермерського господарства питання вирішується судом (частини друга, четверта статті 7 Закону №973-IV).

Таким чином, спеціальний Закон №973-IV визначає обов`язкові вимоги до змісту заяви про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства, які відрізняються від загальних вимог, передбачених статтею 123 Земельного кодексу України до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Зокрема, у заяві про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства потрібно зазначити не лише бажаний розмір і місце розташування ділянки, але й обґрунтувати розміри земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства.

Зазначені вимоги відповідають загальним принципам земельного законодавства (стаття 5 Земельного кодексу України) та меті регулювання земельних відносин у сфері діяльності фермерських господарств, яка полягає у створенні умов для реалізації ініціативи громадян щодо виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, а також для забезпечення раціонального використання й охорони земель фермерських господарств, правового та соціального захисту фермерів України (преамбула Закону №973-IV).

Отже, при вирішенні вимог про законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування щодо надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства застосуванню підлягає порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства, визначений статтею 7 Закону №973-IV як спеціального по відношенню до статті 123 Земельного кодексу України.

Розглядаючи заяву ОСОБА_1 про надання йому в оренду спірної земельної ділянки, Головне управління Держземагенства у Харківській області не провело належної перевірки та не пересвідчилося в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого виду, виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельній ділянці.

Разом з тим відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням фермерських господарств, регулюються, крім положень Земельного кодексу України, положеннями Закону України Про фермерське господарство та іншими нормативно-правовими актами України (стаття 2 цього Закону).

Відповідно до частин першої, другої статті 1 Закону №973-IV, фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону.

Можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства (стаття 8 Закону №973-IV).

За змістом частини 1 статті 5, частини 1 статті 7 Закону України Про фермерське господарство право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.

Після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб (стаття 8 Закону).

Тобто можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства як форми підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією. Надання (передача) фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства. Натомість відсутність такої реєстрації протягом розумного строку є невиконанням умов закону для отримання земельної ділянки з метою ведення фермерського господарства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.01.2020 року у справі № 922/1974/19).

У пунктах 5.17, 5.18 зазначеної постанови Великої Палати Верховного Суду зазначено, що зі змісту положень статті 12 Закону України Про фермерське господарство вбачається, що земельні ділянки, які використовуються фермерським господарством на умовах оренди, входять до складу земель фермерського господарства. З комплексного аналізу норм статей 1, 5, 7, 8, 12 цього Закону можна зробити висновок, що після укладення договору тимчасового користування землею, у тому числі на умовах оренди, фермерське господарство мало бути зареєстроване в установленому законом порядку і з дати реєстрації набути статусу юридичної особи. З цього часу землекористувачем земельної ділянки є фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась.

Практика застосування норм права щодо фактичної заміни у правовідносинах користування земельними ділянками орендаря й переходу обов`язків землекористувача земельних ділянок до фермерського господарства з дня його державної реєстрації є сталою та підтримується Великою Палатою Верховного Суду (аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 13 березня 2018 року у справі № 348/992/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 317/2520/15-ц, від 22 серпня 2018 року у справі № 606/2032/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі №677/1865/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 272/1652/14-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 704/29/17-ц, 16 січня 2019 року у справі № 695/1275/17 та у справі № 483/1863/17, від 27 березня 2019 року у справі № 574/381/17-ц, від 03 квітня 2019 року у справі № 628/776/18, від 23 червня 2020 року у справі № 922/989/18).

Однак на момент видання Головним управлінням Держземагенства у Харківській області спірного наказу та укладання договору оренди, ОСОБА_1 був фізичною особою, який мав намір в подальшому створити фермерське господарство.

Спірна земельна ділянка надана в оренду ОСОБА_1 як громадянину на підставі договору оренди, а тому ототожнення цієї фізичної особи та Фермерського господарства Приоскільне в спірних правовідносинах є неправильним. Такий самий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 року у справі №698/119/18.

Фермерське господарство (у будь-якій його формі) ініціюється для подальшої діяльності з виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, з метою отримання прибутку, що відповідає наведеному у статті 42 Господарського кодексу України визначенню підприємництва як самостійної, ініціативної, систематичної, на власний ризик господарської діяльності, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Формування програми діяльності, залучення матеріально-технічних, фінансових та інші види ресурсів, використання яких не обмежено законом, є складовими елементами здійснення підприємницької діяльності в розумінні статті 44 Господарського кодексу України. При цьому можливість реалізації громадянином права на здійснення підприємницької діяльності у вигляді фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) громадянину земельних ділянок відповідного цільового призначення.

Враховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки іншим чином, ніж це передбачено її цільовим призначенням, а також правові наслідки використання чи невикористання земельної ділянки не за її цільовим призначенням, надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб. Суб`єктом такого використання може бути особа - суб`єкт господарювання за статтею 55 Господарського кодексу України.

Аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду викладені в постанові від 01.04.2020 року у справі №320/5724/17.

У зв`язку зі змінами земельного законодавства, на підставі ст. 15-1, 117, 122 Земельного кодексу України, Указу Президента від 15.10.2020 №0449/2020 "Про деякі заходи щодо прискорення реформи у сфері земельних відносин", постанови Кабінету Міністрів України від 16.11.2020 №1113 "Деякі заходи щодо прискорення реформ у сфері земельних відносин", ГУ Держгеокадастру у Харківській області здійснено передачу з державної у комунальну власність земель сільськогосподарського призначення, які розташовані на території Кіндрашівської сільської об`єднаної територіальної громади. Згідно з інформацією державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Харківській області № 2-ОТГ від 24.11.2020 та акту приймання-передачі, 01.04.2021 право власності на спірну земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0613 зареєстровано за Кіндрашівською сільською радою Куп`янського району Харківської області.

Рішенням 6 сесії 8 скликання Кіндрашівської сільської ради Куп`янського району Харківської області від 09.04.2021 про укладання додаткової угоди до договору оренди землі, вирішено укласти додаткову угоду про внесення змін до договору оренди шляхом заміни сторони у договорі від 21.11.2014, зареєстрованому в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.05.2015 за номером 9759044, кадастровий номер земельної ділянки :02:000:0613, розташована за межами населених пунктів на території Кіндрашівської сільської ради Куп`янського району Харківської області площею 14,3160 га з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства. Зобов`язано ФГ "Приоскільне" у двохмісячний строк укласти і зареєструвати додаткову угоду до договору оренди землі у встановленому порядку; в п`ятиденний строк після державної реєстрації додаткової угоди до договору оренди землі надати Кіндрашівській сільській раді та Головного управлінню ДПС у Харківській області витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права.

09.04.2021 між Кіндрашівською сільською радою Куп`янського району Харківської області, громадянином ОСОБА_1 та ФГ "Приоскільне" укладено додаткову угоду про внесення змін до договору оренди землі від 21.11.2014 земельної ділянки кадастровий номер :02:000:0613, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 37, відповідно до якої змінено сторону договору оренди, а саме ОСОБА_1 на ФГ "Приоскільне".

Земельна ділянка на протязі 2014-2017 років не використовувалась ОСОБА_1 , про що свідчить інформація Головного управління ДФС у Харківській області, відповідно до якої останній декларації з земельного податку до Салтівської ОДПІ ГУ ДФС у Харківській області не подавав. ФГ "Приоскільне" земельна ділянка була передана ОСОБА_1 лише у 2021 році, тобто через сім років після прийняття оспорюваного наказу Головного управління Держземагенства у Харківській області.

Отже, створення громадянином ОСОБА_1 через два роки після отримання оспорюваної земельної ділянки ФГ Приоскільне, мало на меті ухилення від можливої відповідальності у вигляді оскарження у судовому порядку наказу та договору оренди.

З огляду на викладене, суд вважає, що спірна земельна ділянка передана ОСОБА_1 із порушенням вимог статей 116, 121, 123, 134 Земельного кодексу України, статей 7, 12 Закону України Про фермерське господарство, що є підставою для визнання оспорюваного наказу Головного управління Держземагенства у Харківській області незаконним та його скасування.

Щодо тверджень позивача про те, що у встановленому законом порядку для відповідної процедури надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства не було розроблено, погоджено та затверджено землевпорядної документації, суд зазначає наступне.

Як зазначалося вище по тексту рішення, відповідно до довідки від 02.09.2014 з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл її за власниками земель, землекористувачами, угіддями станом на 01.01.2014 була наявна земельна ділянка площею 14,3160 га, землі державного резервного фонду, сільськогосподарського призначення. У витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно наведено інформацію про те, що земельна ділянка кадастровий номер :02:000:0614, розташована за адресою: Кіндрашівська сільська рада Куп`янського району Харківської області, форма власності державна, дата державної реєстрації 07.11.2013.

Метою розробки проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є її індивідуалізація (конкретизація). Здійснення такої індивідуалізації, зокрема, дозволяє здійснити формування земельної ділянки.

Відповідно до частини першої статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Відповідно до частини другої цієї ж статті формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності.

Відповідно до частини першої статті 50 Закону України Про землеустрій проєкти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються лише у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

Отже, якщо земельна ділянка сформована, то розробка проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та його затвердження позбавлені будь-якого сенсу.

Саме тому у частині першій статті 123 ЗК України встановлено, що надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України Про Державний земельний кадастр, право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою.

Таким чином, якщо земельна ділянка зареєстрована в Державному земельному кадастрі, а право власності на неї зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, то положення статті 123 ЗК України та статті 7 Закону України Про фермерське господарство, якими передбачено одержання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та його затвердження, не підлягають застосуванню.

Дана правова позиція суду викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі №688/2908/16-ц.

Отже, твердження позивача про те, що спірна земельна ділянка надана в оренду з порушенням порядку її надання, оскільки таке надання здійснене без розроблення, погодження та затвердження в установленому законом порядку проєкту її відведення, не ґрунтуються на законі.

Спірний договір оренди у даній справі укладено на виконання наказу Головного управління Держземагенства у Харківській області №2308-СГ від 26.09.2014, який наразі визнано незаконним та скасовано.

Тобто, договір оренди укладений неправомірно.

Слід зазначити, що правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту (правова позиція викладена у постанові від 21.11.2018 у справі №577/5321/17 (провадження № 61-43854св18).

У сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації прав на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Відповідно до частини 2 статті 5 Господарського кодексу України конституційні основи правового господарського порядку в Україні становлять, зокрема і забезпечення державою захисту конкуренції у підприємницькій діяльності, на що направлені, в тому числі, і положення вищевказаних статей 7, 12 Закону № 973-IV, статей 116, 118, 121, 123, 134 Земельного кодексу України.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, саме ОСОБА_1 , отримавши в оренду за позаконкурсною процедурою земельну ділянку та створивши, відповідно, фермерське господарство на її основі, не здійснював підприємницької діяльності, передав у суборенду ФГ Ранг дану земельну ділянку, що, відповідно до вищевказаних правових висновків, веде в тому числі і до невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного пільгового порядку одержання іншими приватним суб`єктом в користування земель державної власності поза передбаченою законом обов`язковою процедурою - без проведення земельних торгів.

Відповідно до частин першої, другої статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Оскільки договір оренди землі від 21.11.2014, укладений між ГУ Держземагенства у Харківській області та ОСОБА_1 без дотримання чинних на момент його укладення норм права та на виконання незаконного наказу, фактично спрямований на незаконне заволодіння земельною ділянкою державної власності, то він відповідно до частин першої, другої статті 228 Цивільного кодексу України є нікчемним.

Водночас, якщо правочин є нікчемним, то позовна вимога про визнання його недійсним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. Близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90 цс 19, пункт 72), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18, пункти 69, 70).

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги про визнання спірного договору оренди землі недійсним не підлягають задоволенню.

09.04.2021 між ОСОБА_1 та ФГ "Ранг" була укладена додаткова угода про розірвання договору суборенди землі №8 від 06.01.2017 земельної ділянки кадастровий номер :02:000:0613, відповідно до якої сторони за взаємною згодою вважають розірваним договір суборенди землі №8 від 06.01.2017 земельної ділянки кадастровий номер :02:000:0613. 09.04.2021 між ОСОБА_1 та ФГ "Ранг" підписаний акт приймання-передачі земельної ділянки згідно з договором суборенди землі №8 від 06.01.2017.

Суд зазначає, що оскільки суд визнав недійсним наказ Головного управління Держземагенства у Харківській області №2308-СГ від 26.09.2014 та встановив факт нікчемності правочину договору оренди той договір суборенди також є нікчемним, що відповідає загальному правилу - неправомірні дії не породжують правомірні наслідки.

Наявність у договорі оренди примітки, що орендар має право передавати в суборенду земельну ділянку або її частину без зміни її цільового призначення (пункт 32), не нівелює обов`язок сторін дотримуватись точних дій з приводу дотримання вимог земельного законодавства. Так, сторони мають за цивільним законодавством свободу договору, однак дана свобода має обмеження у вигляді чинних норм земельного законодавства, які дають учасникам земельних відносин рамки прав та обов`язків, які не можливо порушити, оскільки це призведе до негативних наслідків у вигляді, в тому числі передачі в оренду земельної ділянки із порушенням встановленої процедури.

Щодо позовних вимог про скасування державної реєстрації права оренди на земельну ділянку площею 14,3160 га з кадастровим номером :02:000:0613 від 22.05.2015 індексний номер 21501783 (номер запису про інше речове право 9759044) та скасування державної реєстрації права суборенди на земельну ділянку площею 14,3160 га з кадастровим номером :02:000:0613 від 07.04.2017 індексний номер 34672771 (номер запису про інше речове право 19865608), то вказані вимоги є похідними від вимог про визнання незаконним та скасування наказу від 26.09.2014 року №2308-СГ, визнання недійсним договору оренди та суборенди.

Враховуючи, що суд визнав незаконним і скасував наказ Головного управління Держземагенства у Харківській області, встановив факт нікчемності договору оренди та договору суборенди, то похідні вимоги від вказаних вимог з огляду на встановленні обставини підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_1 та ФГ Приоскільне повернути земельну ділянку загальною площею 14,3160 га, яка розташована за межами населених пунктів Кіндрашівської сільської ради Куп`янського району Харківської області, кадастровий номер :02:000:0613 вартістю 327379,53 грн. державі в особі Кіндрашівської сільської ради Куп`янського району Харківської області, суд зазначає наступне.

Як зазначалося вище по тексту рішення, у зв`язку зі змінами земельного законодавства, на підставі ст. 15-1, 117, 122 Земельного кодексу України, Указу Президента від 15.10.2020 №0449/2020 "Про деякі заходи щодо прискорення реформи у сфері земельних відносин", постанови Кабінету Міністрів України від 16.11.2020 №1113 "Деякі заходи щодо прискорення реформ у сфері земельних відносин", ГУ Держгеокадастру у Харківській області здійснено передачу з державної у комунальну власність земель сільськогосподарського призначення, які розташовані на території Кіндрашівської сільської об`єднаної територіальної громади. Згідно з інформацією державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Харківській області № 2-ОТГ від 24.11.2020 та акту приймання-передачі, 01.04.2021 право власності на спірну земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0613 зареєстровано за Кіндрашівською сільською радою Куп`янського району Харківської області.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 216 Цивільного кодексу України визначає правові наслідки недійсного правочину. Так, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Таким чином, позовні вимоги про зобов`язання повернути земельну ділянку підлягають задоволенню, оскільки правочини на яких вона була передана є нікчемними.

Враховуючи, що судом встановлена обґрунтованість та доведеність позовних вимог, які покладені в основу підстав позову, враховуючи заявлення відповідачами заяв про застосування строку позовної давності, суду необхідно, з урахуванням норм матеріального права, беручи до уваги конкретні обставини по даній справі, встановити наявність чи відсутність застосування до спірних правовідносин положень про позовну давність.

Так, Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № № 22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ Нафтова компанія Юкос проти Росії).

Таким чином, застосування інституту позовної давності є одним з інструментів, який забезпечує дотримання принципу юридичної визначеності, тому, вирішуючи питання про застосування позовної давності, суд має повно з`ясувати усі обставини, пов`язані з фактом обізнаності та об`єктивної можливості особи бути обізнаною щодо порушення її прав та законних інтересів, ретельно перевірити доводи учасників справи у цій частині, дослідити та надати належну оцінку наданим ними в обґрунтування своїх вимог та заперечень доказів.

Частиною першою статті 261 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом статей 256, 261 Цивільного кодексу України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу), яка в силу приписів статті 257 цього Кодексу встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 19 квітня 2017 року у справі №405/4999/15-ц та постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі №372/2592/15, від 06 червня 2018 року у справі № 372/1387/13-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц.

У застосуванні зазначених положень слід враховувати правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №907/50/16, в якій зазначено, що це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №362/44/17.

Слід також зазначити, що оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за діяльність її органів, прийняття нормативно-правових актів не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку мають норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних дій державних органів, зокрема шляхом укладання правочинів з порушенням вимог законодавства.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 травня 2016 року у справі №910/3723/14 та Верховний Суд у постанові від 10 травня 2018 року у справі №914/1708/17, від 22 травня 2018 року у справі №922/1084/17 та від 19 листопада 2019 року у справі №910/16827/17.

При цьому, прокурор приймаючи на себе компетенцію представляти інтереси держави у спірних правовідносинах, автоматично приймає на себе обов`язок бути компетентним (обізнаним) в усіх юридично значущих обставинах цих відносин.

Згідно зі статтею 1 Закону України Про прокуратуру (який частково втратив чинність з липня 2015 року) прокурорський нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів Кабінетом Міністрів України, міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади, органами державного і господарського управління та контролю, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими Радами, їх виконавчими органами, військовими частинами, політичними партіями, громадськими організаціями, масовими рухами, підприємствами, установами і організаціями, незалежно від форм власності, підпорядкованості та приналежності, посадовими особами та громадянами здійснюється Генеральним прокурором України і підпорядкованими йому прокурорами.

Відповідно до статті 19 названого Закону предметом нагляду за додержанням і застосуванням законів є, зокрема, відповідність актів, які видаються всіма органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами, вимогам Конституції України та чинним законам.

З огляду на те, прокуратура на момент прийняття оскаржуваного наказу, здійснювала прокурорський нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів органами державної влади, не може спиратись в обґрунтування своєї позиції на те, що органи прокуратури не є учасниками спірних правовідносин, у зв`язку з чим не мають повної інформації з приводу вчинення порушень у сфері орендних правовідносин. В даному випадку суд рахує, що прокуратура дізналася про наявні обставини саме з моменту прийняття оскаржуваного наказу (26 вересня 2014 року), та відхиляє твердження прокурора, що про спірні обставини останньому стало відомо через вивчення інформації даних Публічної кадастрової карти України, та подальшого опрацювання Ізюмською місцевою прокуратурою листа ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 11 жовтня 2017 року №10-20-14-14673/0/19-17 та доданих до нього документів, які прокуратура отримала 26.10.2017.

У березні 2018 року Ізюмська місцева прокуратура Харківської області, Куп`янський відділ Ізюмської місцевої прокуратури зверталась до суду з позовною заявою до відповідачів, Головного територіального управління Держгеокадастру у Харківській області, ОСОБА_1 , Фермерського господарства Ранг про визнання незаконним та скасування наказу, визнання недійсним договору оренди, суборенди земельної ділянки та скасування державної реєстрації.

Велика Палата Верховного Суду у постанові 29 травня 2019 року у справі №628/774/18 зробила висновок про те, що погоджується з висновками Харківського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року про наявність підстав для закриття провадження у справі, оскільки цей спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

За змістом статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає у можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу.

Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог.

До висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.

При цьому, очевидно, що перебування справи у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій на думку добросовісного розсудливого спостерігача виключає необхідність вчинення процесуальних дій спрямованих на припинення цього процесу, а саме подачі заяв про закриття провадження у справі, подачі позовів в порядку іншого судочинства тощо. За таких обставин є неправильним та несправедливим покладення виключно на позивача відповідальності за помилку у визначенні підвідомчості відповідної справи і позбавлення його права на захист у спірних правовідносинах.

Прокурор у позові зазначає, що строк, встановлений статтею 257 Цивільного кодексу України, був пропущений з поважних причин через, що даний строк підлягає поновленню.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 03 квітня 2008 року у справі Пономарьов проти України зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статті 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі Іліан проти Туреччини, зазначено правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Практика Європейського суду з прав людини при застосуванні положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує кожному право на звернення до суду, акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 року).

Частиною 5 статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Аналіз наведених вище правових норм дає підстави для висновку, що подання позову з недодержанням правил підвідомчості/підсудності може бути поважною причиною для поновлення строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 квітня 2019 року у справі № 902/326/16, від 24 вересня 2019 року у справі № 922/1151/18 та у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 травня 2020 року у справі № 922/1467/19.

Таким чином, у випадку, якщо прокурором пред`явлено позов в інтересах держави у зв`язку із вчиненням порушення тим органом, на який покладено владні повноваження в цій сфері, момент початку перебігу строку позовної давності повинен відліковуватися з моменту коли про порушення прав або про особу, яка їх порушила дізнався або мав можливість дізнатися відповідний орган державної влади.

Разом з тим, прокурор має право, враховуючи конкретні обставини справи, у тому числі вчинення порушення тим органом, на який покладено владні повноваження в цій сфері, просити суд визнати причини пропуску строку позовної давності поважними.

Звернення прокурора із позовом до суду через п`ять років після прийняття оскаржуваного наказу, враховуючи наявність активних дій покликаних на захист інтересів держави через подання позову, провадження по якому було закрито у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, зумовлено дійсно поважними причинами, що в свою чергу не призводить до порушення принципу правової визначеності та основних цілей інституту позовної давності.

Враховуючи зазначене, суд, як суд права, а не факту, з метою недопущення порушення права особи на доступ до правосуддя, визначеного статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та застосовуючи основні конституційні засади судочинства, принцип верховенства права, а також принципи справедливості, добросовісності і розумності, виходячи з фактичних обставин справи, надавши оцінку всім зібраним у справі доказам, з урахуванням вимог чинного законодавства та усталеної судової практики, з точки зору наявності або відсутності підстав, пов`язаних з поважністю причин для поновлення строку позовної давності для звернення до суду прокурора за захистом порушеного права та при вирішенні вказаного питання всебічно, повно та об`єктивно дослідити матеріали справи в їх сукупності, давши юридичну оцінку обставинам справи, наявним у справі доказам і доводам учасників справи щодо наявності підстав для поновлення строку позовної давності та захисту порушеного права, дійшов висновку про наявність поважних причин пропуску строку позовної давності та поновлення цього строку в межах розгляду позовних вимог у даній справі.

Враховуючи, що прокурору строк позовної давності поновлений через встановлення поважності причин його пропущення, суд рахує, що заява відповідачів про застосування наслідків спливу строку позовної давності до позовних вимог не підлягає задоволенню.

Аналогічна правова позиція викладена Верхом Судом у постанові від 09.06.2021 в аналогічній справі №922/1141/20.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України). Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Підсумовуючи викладене, враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, суд дійшов про часткове задоволення позовних вимог.

Щодо інших аргументів сторін, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться в рішенні суду, позаяк не покладаються судом в основу цього судового рішення, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, рішення від 10.02.2010).

Відповідно до положень ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 12, 13, 73, 74, 76-79, 91, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держземагенства у Харківській області Про передачу в оренду земельної ділянки від 26.09.2014 №2308-СГ.

Скасувати державну реєстрацію права оренди на земельну ділянку площею 14,3160 га з кадастровим номером :02:000:0613 від 22.05.2015 індексний номер 21501783 (номер запису про інше речове право 9759044).

Скасувати державну реєстрацію права суборенди на земельну ділянку площею 14,3160 га з кадастровим номером :02:000:0613 від 07.04.2017 індексний номер 34672771 (номер запису про інше речове право 19865608).

Зобов`язати ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) та ФГ Приоскільне () повернути земельну ділянку загальною площею 14,3160 га, яка розташована за межами населених пунктів Кіндрашівської сільської ради Куп`янського району Харківської області, кадастровий номер :02:000:0613 вартістю 327379,53 грн. Державі в особі Кіндрашівської сільської ради Куп`янського району Харківської області ().

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (61145, м. Харків, вул. Космічна, 21, пов. 8-9, ) на користь Харківської обласної прокуратури (61001, м. Харків, вул. Б. Хмельницького, 4, ) - 1440,75 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , код ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) на користь Харківської обласної прокуратури (61001, м. Харків, вул. Б. Хмельницького, 4, ) - 1440,75 грн. судового збору.

Стягнути з Фермерського господарства "Ранг" (63720, Харківська область, Куп`янський район,с. Кіндрашівка, вул. Спортивна, 22, код ЄДРПОРУ 40816780) на користь Харківської обласної прокуратури (61001, м. Харків, вул. Б. Хмельницького, 4, ) - 1440,75 грн. судового збору.

Стягнути з Фермерського господарства "Приоскільне" (63720, Харківська область, Куп`янський район, с. Кіндрашівка, вул. Молодіжна, 11, ) на користь Харківської обласної прокуратури (61001, м. Харків, вул. Б. Хмельницького, 4, ) - 1440,75 грн. судового збору.

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ст.ст. 256, 257 ГПК України, рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, з урахуванням приписів п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень ГПК України.

Позивач - Керівник Куп`янської окружної прокуратури Харківської області (63701, Харківська область, м. Куп`янськ, вул. Харківська, 7).

Перший відповідач - Головне управління Держгеокадастру у Харківській області (61145, м. Харків, вул. Космічна, 21, пов. 8-9, ).

Другий відповідач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ідентифікаційний код НОМЕР_2 ).

Третій відповідач - Фермерське господарство "Ранг" (63720, Харківська область, Куп`янський район,с. Кіндрашівка, вул. Спортивна, 22, код ЄДРПОРУ 40816780).

Четвертий відповідач - Фермерське господарство "Приоскільне" (63720, Харківська область, Куп`янський район, с. Кіндрашівка, вул. Молодіжна, 11, ).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Кіндрашівська сільська рада Куп`янського району Харківської області (63720, Харківська область, Куп`янський район, с. Кіндрашівка, вул. Вишнева, 1, ).

Повне рішення підписано 16 липня 2021 року.

Суддя О.В. Погорелова