ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2021 року Справа № 903/135/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Філіпова Т.Л., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Василишин А.Р.

секретар судового засідання Гладка Л.А.

за участю представників сторін:

позивача: не з`явився

відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ВЕСТКОНД на рішення Господарського суду Волинської області від 19.05.2021 р. у справі №903/135/21, ухвалене суддею Дем`як В.М., повний текст рішення складено 27.05.2021 р.

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ВЕСТКОНД

до відповідача Луцької міської ради

про визнання права постійного користування земельною ділянкою

Товариство з обмеженою відповідальністю ВЕСТКОНД звернулося до Господарського суду Волинської області з позовною заявою до Луцької міської ради про визнання права постійного користування земельною ділянкою.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 19 травня 2021 року у справі №903/135/21 в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю ВЕСТКОНД звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Волинської області від 19.05.2021 р. у справі №903/135/21 скасувати повністю. Прийняти у справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ТОВ «ВЕСТКОНД» у повному обсязі.

Ухвалами Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.06.2021 р., відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю ВЕСТКОНД на рішення Господарського суду Волинської області від 19.05.2021 р. у справі №903/135/21 та призначено справу до розгляду.

07.07.2021 на електронну адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від Луцької міської ради, в якому міська рада просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

13.07.2021 р. на електронну адресу апеляційного господарського суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю ВЕСТКОНД надійшло клопотання про залишення відзиву на апеляційну скаргу без розгляду у зв`язку з пропуском строку встановленого судом на подання відзиву.

14.07.2021 р. на електронну адресу апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю ВЕСТКОНД надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що у представника позивача, адвоката Перепечай К.В., 14.07.2021 р. раптово погіршився стан здоров`я з огляду на погодні умови.

Колегія суддів в судовому засіданні розглянула клопотання позивача про залишення відзиву відповідача на апеляційну скаргу без розгляду, дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволення, оскільки відповідно до частин восьмої та дев`ятої статті 165 ГПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Згідно з відміткою на повідомленні про вручення поштового відправлення копія ухвали від 22.06.2021 про відкриття апеляційного провадження одержано уповноваженою особою відповідача 25.06.2021 р., а відзив подано 07.07.2021 р., тобто у встановлений ст.165 ГПК України строк.

Також, колегія суддів апеляційного суду, розглянувши клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.216 ГПК України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених ч. 2 ст. 202 цього Кодексу.

Статтею 202 ГПК України встановлено наслідки неявки в судове засідання учасників справи.

Суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними (ч. 11 ст. 270 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, судом не встановлено наявності обставин, які б унеможливлювали вирішення справи без участі позивача (його представника), судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників провадження про день, час та місце розгляду справи, явка сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась, а також те, що позиція позивача достатньо повно викладена в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи.

Представники сторін у судове засідання 14.07.2021 р. не прибули та не реалізували процесуальне право на участь в судовому засіданні апеляційної інстанції. При цьому колегія суддів звертає увагу сторін на те, що в даному випадку враховується правова позиція Європейського суду з прав людини у справі "Пономарьов проти України", згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Відтак, колегія суддів визначилась про можливість розгляду скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

1.Зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 19.05.2021 р. у справі №903/135/21 в задоволенні позову відмовлено. Відмовляючи в позові, суд першої інстанції дійшов висновку, що земельна ділянка, щодо якої позивач просить визнати право постійного користування земельною ділянкою, не була предметом іпотеки, а на ній лише розташовані об`єкти нерухомого майна, щодо яких у позивача виникло право власності, відтак твердження позивача , що з набуттям права власності на будівлі до нього автоматично перейшло право користування земельною ділянкою, яка була надана в постійне користування ТзОВ Луцьккондитер відповідно до Державного акту №224 від 14.01.1997 на підставі ст.377 Цивільного кодексу України, є помилковим.

2.Узагальнені доводи апеляційної скарги та заперечення щодо них інших учасників справи.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕСТКОНД» акцентує увагу на тому, позивач є новим власником об`єктів нерухомості за адресою м. Луцьк, вул. Володимирська, 57а, яке також набуло права на земельну ділянку, розташовану під цими об`єктами. Апелянт вважає, що права на земельну ділянку переходять до нього згідно положень ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України на тих же підставах користування, на яких земельною ділянкою володіло і користувалось Товариство з обмеженою відповідальністю ЛУЦЬККОНДИТЕР, а саме - на праві постійного користування.

Вважає, що суд першої інстанції, зробивши висновки про неможливість автоматичного переходу права користування земельною ділянкою до ТОВ «ВЕСТКОНД» (в тому числі без рішення уповноваженого органу місцевого самоврядування), допустив неправильне тлумачення положень ч.1,2 ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України. Оскільки чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Більше того, перехід права на будівлю і споруду є однією із законних підстав виникнення прав на землю в набувача об`єкта нерухомості.

Також, скаржник акцентує увагу на те, що у зв`язку зі зміною земельного законодавства наведеними Прикінцевими та перехідними положеннями згаданих законодавчих актів, які в цілому набрали чинності 01.01.2013, урегульовано особливий механізм оформлення земельних ділянок, речові права на які у встановленому порядку набуто до 2004 року, з метою здійснення державної реєстрації та обліку таких земельних ділянок, а також речових прав на них. Таким чином зазначеним законом встановлено право, а не обов`язок, особи, право користування землею якого виникло до 2004 року, шляхом подання за вільним волевиявленням відповідної заяви здійснити державну реєстрацію відповідної земельної ділянки, яка вважається сформованою, та не передбачено граничного строку проведення такої реєстрації.

Водночас, суд першої інстанції не лише необґрунтовано не застосував Перехідні положення Закону України «Про державний земельний кадастр», а й не врахував фактичне визнання відповідачем обставин сформованості вказаної земельної ділянки.

Натомість, правильне застосування положень ч. 1,2 ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, у сукупності з Перехідними положенням Закону України «Про державний земельний кадастр» свідчить про те, що право постійного користування на сформовану земельну ділянку за адресою м. Луцьк, вул. Володимирська, 57-А перейшло до ТОВ «ВЕСТКОНД» у 2017 році разом із набуттям у власність об`єктів нежитлової нерухомості автоматично, не потребує ухвалення Луцькою міською радою будь-якого рішення, і протиправно не визнається відповідачем. У зв`язку з цим, апелянт вважає, що наявні підстави для скасування рішення Господарського суду Волинської області від 19.05.2021 року у справі №903/135/21 як протиправного з ухваленням нового рішення судом апеляційної інстанції про повне задоволення позовних вимог ТОВ «ВЕСТКОНД».

Мотивуючи заперечення на апеляційну скаргу, Луцька міська рада заперечує проти апеляційної скарги, вважає її безпідставною, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Відповідач звертає увагу на те, що ТзОВ «ВЕСТКОНД» не відноситься до перелічених в ч.2 ст.92 ЗК України підприємств, установ чи організацій, а тому набуття вказаним товариством права постійного користування земельною ділянкою на вул. Володимирській, 57-а є неможливим.

Також, відповідач акцентує увагу на тому, що згідно ч.5 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду фізичними або юридичними особами, які не можуть мати у власності земельних ділянок, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташований жилий будинок, будівля або споруда, на умовах оренди.

Вказана норма може бути застосована до даних правовідносин за аналогією закону в силу чого у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду фізичними або юридичними особами, які не можуть мати у постійному користуванні земельних ділянок, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташований жилий будинок, будівля або споруда, на умовах оренди.

Отже, в силу приписів ст.120 ЗК України, до позивача перейшло право вимагати оформлення на своє ім`я права користування земельною ділянкою у формі оренди, а не постійного користування.

3.Обставини справи, встановлені апеляційним судом

26.12.1996 на підставі рішення Луцької міської ради №667 від ТзОВ Виробнича-Комерційна Фірма Луцьккондитер отримало в постійне землекористування земельну ділянку площею 2,0964 га за адресою: м.Луцьк, вул. Володимирська, 57А, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею від 14.01.1997 №244 (бланк акта І-ВЛ №000834). (а.с. 12-31)

Судом встановлено, що на спірній земельній ділянці розміщувались об`єкти нерухомості, що належали ТОВ ВКФ Луцьккондитер.

Між ТзОВ Виробничо-комерційна фірма Луцьккондитер (позичальник) та Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком ПАТ Промінвестбанк було укладено декілька кредитних договорів, а саме:

1) кредитний договір про відкриття мультивалютної кредитної лінії №4-4 від 07.01.2006, з змінами відповідно до договорів про внесення змін №1 від 15.11.2006, №4 від 24.02.2007, №6 від 23.06.2008, №8 від 18.02.2009;

2) кредитний договір №1-4 від 18.02.2009 про надання кредиту на умовах овердрафту;

3) кредитний договір №19-4 від 21.08.2007 з наступними змінами згідно договорів про внесення змін №2 від 26.06.2008, №4 від 18.02.2009.

27.01.2006 між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство) ПАТ Промінвестбанк (іпотекодержатель) та ТзОВ Виробничо-комерційна Фірма Луцьккондитер (іпотекодавець) укладено договір іпотеки №236. Згідно п.п 1.2 договору визначено, що предметом іпотеки є нерухоме майно, яке розташоване за адресою: м. Луцьк, вул. Володимирська, 57-а та належить іпотекодавцю на праві власності.

04.11.2016 між ТзОВ Фінансова компанія Арбо Фінанс (первісний іпотекодержатель) між ТзОВ Вестконд (новий іпотекодержатель) було укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором №24-3 (а.с. 44-45)

Відповідно до умов п.п 1.1 договору первісний іпотекодержатель відступає новому іпотекодержателю своє право вимоги за договором іпотеки від 27.01.2006 посвідченим приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу за реєстровим №236, разом із договорами про внесення змін:

- додатковою угодою до договору іпотеки, посвідченою Ариванюк Н.А, приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу 15.11.2006, за реєстровим №4290;

- додатковою угодою до договору іпотеки, посвідченою Ариванюк Н.А., приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу 04.12.2007, за реєстровим №10414, укладеним між ПАТ Акціонерний комерційний промисло-інвестиційний банк та ТзОВ Виробничо-комерційна фірма Луцьккондитер, як іпотекодавець або боржник, що забезпечує виконання боржником умов кредитного договору про відкриття мультивалютної кредитної лінії №4-4 від 27.01.2006 зі змінами та доповненнями, що укладений між банком та боржником.

Як слідує із матеріалів справи 24.01.2017, 06.04.2017 ТзОВ Вестконд набуло у власність об`єкти нерухомості спецоб`єкт (адмінкорпус) за адресою м. Луцьк, вул. Володимирська, 57 а, шляхом звернення стягнення на іпотечне майно у відповідності до ст. 37 Закону України Про іпотеку та договору іпотеки від 27.01.2006, що підтверджується витягами з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 46-61)

Відповідно до п.п 1.2 договору іпотеки визначено, що земельна ділянка, на якій розташований предмет іпотеки, належить іпотекодавцю на підставі Державного акту на право постійного користування землею, серії І-ВЛ №[х]0834, виданого 14.01.1997 Луцькою міською радою та призначена для обслуговування виробничих та адміністративних будівель, у відповідності до рішень Луцької міської ради від 26.12.1996 за №667, акт зареєстровано в книзі записів актів на право постійного користування землею за №224 та за умовами договору не була предметом іпотеки.

02.04.2018 позивач звернувся до відповідача із заявою про викуп земельної ділянки на вул. Володимирській 57 а в м. Луцьку.(а.с.62)

18.05.2018 відповідач надав відповідь на лист позивача, та відмовив у видачі дозволу на розробку проекту землеустрою щодо викупу такої земельної ділянки. Луцька міська рада вказала про необхідність звернення до міської ради про припинення права постійного користування земельною ділянкою попереднього користувача до моменту оформлення такого права ТзОВ Вестконд.(а.с. 64)

06.08.2018 ТзОВ Вестконд звернулось до ліквідатора ТОВ ВКФ Луцьккондитер, яке на той час перебувало в ліквідаційній процедурі, щодо необхідності припинення права постійного користування земельною ділянкою за адресою: м.Луцьк, вул. Володимирська, 57 А . (а.с. 65-67)

26.02.2020 рішенням Луцької міської ради визнано припиненим ТзОВ Виробничо-комерційна фірма Луцьккондитер право постійного користування земельними ділянками загальною площею 2,1924 г. у зв`язку з ліквідацією товариства. Державний акт на право постійного користування землею зареєстрований в книзі записів державних актів на право постійного користування землею від 10.04.1997 за №224 (серії І-ВЛ №000834), визнано таким, що втратив чинність. Скасовано рішення Луцької міської ради ввід 29.11.2012 №34/110 Про надання ТзОВ Поларт-Інвест дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для обслуговування виробничих та адміністративних будівель на вул. Володимирській, 57а (а.с. 68)

30.12.2020 позивач звернувся з листом до Луцької міської ради про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), з подальшим наданням земельної ділянки в постійне користування.(а.с. 73)

27.01.2021 у відповідь на заяву відповідач направив лист, яким відмовив у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на Володимирській 57А в м.Луцьку з огляду на те, що ТзОВ Вестконд не належить до переліку суб`єктів визначених ст. 92 Земельного кодексу України, які можуть набувати право постійного користування земельними ділянками. (а.с. 73-74)

Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду та просить визнати за ним право постійного користування спірною земельною ділянкою за адресою м. Луцьк, вул. Володимирська, 57-а, на якій розташовані об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності ТзОВ Вестконд.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 19 травня 2021 року у справі №903/135/21 в задоволені позову відмовлено.

4.Правові норми, які застосовуються апеляційним судом до спірних правовідносин.

Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно статті 92 Земельного кодексу України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

За змістом ст. 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельними ділянками характеризується обмеженим суб`єктно-об`єктним складом: об`єктом права власності можуть бути лише земельні ділянки державної або комунальної власності; суб`єктами можуть бути лише юридичні особи, а саме: підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; громадські організації осіб з інвалідністю України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації; релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності; публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування"; заклади освіти незалежно від форми власності; співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Згідно із статтями 125 та 126 Земельного кодексу України, право постійного користування земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав та оформлюються відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004.

Статтею 28 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відповідно до якої, рішення органів державної влади або органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у постійне користування можуть прийматися за відсутності державної реєстрації права власності держави чи територіальної громади на таку земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Також, стаття 28 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначає, що під час проведення державної реєстрації право постійного користування земельними ділянками державної чи комунальної власності, право власності на які не зареєстровано в Державному реєстрі прав, державний реєстратор одночасно з проведенням такої реєстрації проводить також державну реєстрацію права власності на такі земельні ділянки без подання відповідної заяви органами, які передають земельні ділянки у власність або у користування, оскільки, рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у користування і буде вважатися заявою про здійснення державної реєстрації права власності держави чи територіальної громади на зазначену земельну ділянку.

Відповідно до статті 116 Земельного кодексу України, юридичні особи набувають права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Статтею 122 Земельного кодексу України, передбачено повноваження органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування.

Також, згідно пункту 81-2 «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127, для державної реєстрації права власності та права постійного користування на земельну ділянку, права на яку набуваються шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у постійне користування із земель державної або комунальної власності, подається рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи надання у постійне користування або про затвердження документації із землеустрою щодо формування земельної ділянки та передачу її у власність чи надання у постійне користування.

Статтею 140 Конституції України передбачено, місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Стаття 26 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні визначає компетенцію сільських, селищних міських рад, зокрема, щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Вказані питання мають вирішуватися виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради. З аналізу наведених норм матеріального права суд дійшов висновку, що право здійснювати розпорядження землями комунальної власності, у тому числі передавати їх у власність або користування фізичним та юридичним особам, належить до виключної компетенції органу місцевого самоврядування, а відтак не може бути делеговане суду.

Відповідно до ч. 5 ст. 60 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначити в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

5. Правова позиція апеляційного суду стосовно обставин справи і доводів апеляційної скарги.

Розглянувши наявні матеріали справи, врахувавши застосовані норми матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення Господарського суду Волинської області, з огляду на наступне.

За змістом статті 79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, із визначеними щодо неї правами.

Формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї (стаття 79- I зазначеного Кодексу).

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Наразі спірна земельна ділянка не сформована як об`єкт цивільних прав в розумінні вказаної норми.

Згідно пункту 2 Перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» у разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

30.12.2020 позивач звернувся до Луцької міської ради із заявою про надання падання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж спірної земельної ділянки в натурі (на місцевості) з подальшою її передачею у постійне користування.

Відповідно до ч.2 ст.92 ЗК України права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: підприємства, установи та організації, що належать до державної та кому надітої власності; громадські організації осіб з інвалідністю України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації; релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності: публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування"; заклади освіти незалежно від форми власності; співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку; оператор газотранспортної системи та оператор системи передачі.

Указана норма є спеціальною та містить імперативні приписи щодо вичерпного кола осіб, які можуть набувати право постійного користування земельними ділянками комунальної форми власності.

Натомість, ТзОВ «ВЕСТКОНД» є господарським товариством у формі товариства з обмеженою відповідальністю, підприємницьким товариством, юридичною особою приватного права, а відтак не входить до кола суб`єктів, визначеного діючими нормами статті 92 ЗК України, які мають право користуватися земельними ділянками на правах постійного користувача. Оскільки позивач не відноситься до кола суб`єктів, визначених ч. 2 ст.92 ЗК України, Луцька міська рада листом від 27.01.2021 № 1.1-16/443/2021 повідомила позивача про неможливість надання такого дозволу. Водночас позивача було проінформовано про можливість отримання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж спірної земельної ділянки в натурі (на місцевості) з подальшим укладенням договору оренди.

Щодо доводів апелянта в частині застосування до спірних правовідносин положень ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України, правового принципу єдності юридичної долі будівлі та земельної ділянки, апеляційний суд наведені доводи вважає непереконливими, оскільки вони базуються на помилковому тлумаченні норм матеріального права.

За змістом ч.1 ст. 377 Цивільного кодексу України визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

За змістом частин 1 та 2 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Посилання апелянта на постанову Верховного Суду по справі №921/99/18 від 01.12.2020 не приймається до уваги судом апеляційної інстанції. При цьому судом враховано таке.

У постанові від 01.12.2020 по справі №921/99/18 Верховний Суд висловив правову думку, що набуття юридичними особами приватного права у визначеному законодавством порядку права приватної власності на майновий комплекс, який включає об`єкти нерухомого майна, створює правові підстави для переходу права на земельну ділянку до власника об`єкта нерухомості, розташованого на ній, у розмірі відповідно до положень статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України саме в силу закону, договору, рішення суду, інших обставин, що мають юридичне значення, та автоматичного переходу права користування земельною ділянкою відповідно до принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди та цим зумовлюється право власника такого об`єкта нерухомості вимагати оформлення у встановленому порядку свого права користування відповідною земельною ділянкою незалежно від отримання відмови постійного землекористувача від вказаних земель. При цьому, особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я права користування земельною ділянкою в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача - власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній.

Правова конструкція земельних відносин сторін у справі, що розглядалась Верховним Судом, стосувалась права користування земельною ділянкою на умовах оренди, що не може бути застосовано у справі, у якій позивач вимагає визнати за ним право користування земельною ділянкою на праві постійного користування. Також слід урахувати, що право постійного користування земельною ділянкою відповідно до ст.92 ЗК України, на позивача не розповсюджується.

За таких обставин, виходячи з тлумачення норм ст.377 ЦК України, ст.120 ЗК України, реалізація зазначеного принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди у цих фактичних обставинах розуміється як право власника нерухомого майна-будівель та споруд, розташованих на земельній ділянці, отримати земельну ділянку у користування на правах оренди у розмірі, який є необхідним для обслуговування будівель і споруд.

Щодо компетенції та повноважень органу місцевого самоврядування у земельних відносинах апеляційний суд погоджується з оцінкою , наданою судом першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Стаття 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначає компетенцію сільських, селищних міських рад, зокрема, щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Вказані питання мають вирішуватися виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Здійснюючи судочинство, ЄСПЛ неодноразово аналізував межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 17.12.2004 у справі Педерсен і Бодсгор проти Данії зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, відміняти замість нього рішення, яке визнається протиправним, приймати інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду №909/786/17 від 23.05.2018 з якої слідує, що суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Відтак, право здійснювати розпорядження землями комунальної власності, у тому числі передавати їх у власність або користування фізичним та юридичним особам, належить до виключної компетенції органу місцевого самоврядування та не може бути делеговане суду.

Щодо питання про відсутність кадастрового номера спірної земельної ділянки зазначається наступне.

Скаржник посилається на п.2 Перехідних положень Закону України Про державний земельний кадастр, відповідно до змісту якого земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

Слід зазначити, що стаття 1 Закону «Про державний земельний кадастр» визначає, що кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування. Згідно частини 2 ст.16 цього Закону кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. Відповідно до частини 3 та 4 статті 79-1 ЗКУ сформовані земельні ділянки підлягають реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Таким чином, наявність кадастрового номера пов`язана з завершенням процедури формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав і виникнення у зв`язку з цим можливості цивільного обігу цього об`єкта.

Попередній користувач земельної ділянки ТзОВ Виробнича-Комерційна Фірма Луцьккондитер здійснював право постійного землекористування на підставі Державного акту на право постійного користування землею від 14.01.1997 №244 без наявності кадастрового номера земельної ділянки. Право припинилось у зв`язку з прийняттям Луцькою міською радою відповідного рішення від 26.02.2020, проте існування та реалізація цього права попереднім правовласником шляхом володіння і користування цією земельною ділянкою є встановленим фактом, який визнається обома сторонами.

Відтак наведений аргумент жодним чином не впливає на висновки апеляційного суду щодо відсутності у позивача права на отримання у постійне користування земельної ділянки за адресою вул. Володимирська, 57 А в м. Луцьку.

Виходячи із дослідженого, апеляційний суд приходить до висновку про обґрунтованість та законність рішення суду першої інстанції про відмову у позові.

6.Висновки за результатами апеляційного розгляду.

У апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б прийти до висновку про помилковість рішення суду першої інстанції.

Виходячи з положень статті 11 ГПК України, апеляційний суд виходить з того, що як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відтак, застосовуючи наведену практику європейського суду, апеляційний суд вважає що, враховуючи зміст статті 269 ГПК України, надавши оцінку основним доводам апеляційної скарги, а також не встановивши у рішенні суду першої інстанції неправильного застосування норм матеріального права в сукупності з відсутніми порушеннями норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, прийшла до висновку про відсутність таких доводів, які б були оцінені як переконливі і достатні для скасування рішення суду.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів за наслідком апеляційного перегляду приходить до висновку, що доводами апеляційної скарги висновків господарського суду не спростовано, підстав скасування чи зміни рішення, передбачених ст.277-279 Господарського процесуального кодексу України не встановлено, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення господарського суду - без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно ст.129 ГПК.

Керуючись ст.ст.269,270,275,276,281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ВЕСТКОНД на рішення Господарського суду Волинської області від 19.05.2021 р. у справі №903/135/21 - залишити без задоволення, рішення Господарського суду Волинської області - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції в порядку ст.284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк та в порядку встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №903/135/21 повернути Господарському суду Волинської області.

Повний текст постанови складений "20" липня 2021 р.

Головуючий суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Василишин А.Р.