УХВАЛА

08 липня 2021 року

м. Київ

Справа № 910/10565/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Баранець О. М. - головуючий, Бакуліна С.В., Стратієнко Л.В.,

за участю секретаря судового засідання Низенко В. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Акціонерного товариства «Українська залізниця»

на рішення Господарського суду міста Києва

у складі судді Морозова С.М.

від 02.06.2020

та постанову Північного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Куксова В.В., Тищенко А.І., Шаптали Є.Ю.

від 03.02.2021

за позовом ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П., Cayman Islands

до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державне підприємство «Південна залізниця»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»

про стягнення 66 363 000,00 доларів США та 113 350 563,07 грн

за участю представників:

від позивача: Кобець І.В., Проценко О.М.,

від відповідача: Ємець О.А.,

від третьої особи на стороні позивача: не з`явилися,

від третьої особи на стороні відповідача: не з`явилися.

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» заборгованості за кредитним договором про відкриття кредитної лінії № К-03/140 від 07.03.2012 у загальному розмірі 66 363 000 доларів США та 113 350 563,07 грн, яка складається з заборгованості по кредиту - 66 000 000 доларів США; заборгованості по процентам - 363 000 доларів США; 3% річних по тілу кредиту - 111 678 113,85 грн; 3% річних по процентам - 1 072 449,22 грн; штраф - 600 000 грн.

Позов обґрунтовано тим, що відповідач в порушення покладеного договором про відкриття кредитної лінії № К-03/140 від 07.03.2012 обов`язку, своє зобов`язання щодо погашення кредиту та сплати процентів у визначені договором строки не виконав.

14.05.2019 судом було замінено позивача у справі № 910/10565/17, а саме Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на його правонаступника - ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П.

Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 07.03.2012 року між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (Банк) та Південною залізницею (Позичальник) укладено Кредитний договір про відкриття кредитної лінії №К-03/140 згідно з п. 2.1 якого: банк зобов`язувався надати позичальнику кредит шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії у сумі, яка не може перевищувати 105 000 000 доларів США, на умовах, встановлених цим договором, а позичальник зобов`язувався повернути кредит та сплатити проценти, встановлені цим договором.

Кредитування відбувається шляхом надання позичальнику кредитних коштів окремими траншами, загальна сума яких не може перевищувати ліміту кредитної лінії.

Встановлення розміру кожного окремого траншу відбувається шляхом підписання з позичальником договору про внесення змін до цього договору, в якому визначається розмір кожного окремого траншу та дата його видачі. Кредитування в межах ліміту окремого траншу здійснюється після укладення сторонами цього договору відповідного договору про внесення змін до нього (п. 2.1 договору).

Відповідно до наведених положень договору, при видачі кредитних коштів сторонами складені договори про внесення змін № ДУ-03/192 від 11.04.2012 (транш у розмірі 10 000 000 доларів США); № ДУ-03/349 від 27.07.2012 (транш у розмірі 10 000 000 доларів США); № ДУ-03/97 від 09.08.2013 (транш у розмірі 50 000 000 доларів США).

Згідно з п.2.2 Договору дата остаточного повернення всіх отриманих в межах кредитної лінії сум кредиту - 03 березня 2015 року.

Зміни до умов кредитування сторони погодили, також, уклавши договори про внесення змін та доповнень 31.05.2012 № ДУ-03/265; 14.06.2012 №-ДУ-03/284; 17.10.2012 № ДУ-03/476; 19.02.2013 № ДУ-33/14.

На виконання умов кредитного договору про відкриття кредитної лінії №К-03/140 від 07.03.2012 Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк» було видано кредит загальною сумою 70 000 000 доларів США, що підтверджується меморіальними валютними ордерами № 5 від 11.04.2012; № 1 від 27.07.2012; № 392347 від 12.08.2013, виписками по рахунку відповідача за період з 07.03.2012 по 16.06.2017.

На погашення суми кредитних коштів позичальником було сплачено 4 000 000 доларів США, що підтверджується платіжними дорученнями № 5 від 20.03.2015, № 6 від 24.03.2015, № 7 від 26.03.2015.

Сума процентів, що була погашена за період з 03.05.2012 по 02.06.2017 складає 31 384 832, 91 доларів США відповідно до наданих банківських виписок та здійснених нарахувань.

Згідно з п. 4.2.8 кредитного договору №К-03/140 від 07.03.2012 позичальник зобов`язувався забезпечити щомісячні надходження грошових коштів на поточні рахунки у банку у розмірі не менше ніж 100 000 000 грн.

Пунктом 5.5 Договору встановлена відповідальність позичальника, зокрема: за кожен випадок невиконання прийнятих на себе зобов`язань, передбачених п.п.4.2.3.- 4.2.5, 4.2.7-4.2.9, 6.11 цього договору Позичальник сплачує Банку штраф у розмірі 50 000 грн. Сплата штрафу не звільняє Позичальника від належного виконання зобов`язань за цим Договором.

У відповіді на вимогу банку про сплату заборгованості за вих. № 28-01-07/6 від 09.03.2017, Публічне акціонерне товариство «Укрзалізниця» підготовлено лист від 23.03.2017 за вих. № Ц-2/4-23/1209-17 з пропозицією продовження врегулювання простроченої заборгованості із зазначенням відомостей про вирішення на засіданні правління Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» 22.03.2017 питання щодо погашення заборгованості перед Публічним акціонерним товариством «Промінвестбанк» протягом квітня-червня 2017 року на загальну суму 62,25 млн. доларів США; по решті заборгованості (91 млн. доларів США) розглянуто терміни повернення протягом 2017 - 2018 років.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач стверджує, що запропонованого графіку погашення заборгованості позичальник не дотримався, у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань з погашення кредиту та сплати процентів за кредитним договором у відповідача станом на 19.06.2017 року виникла заборгованість в сумі 66 363 000 доларів США та 113 350 563, 07 грн.

До складу сум заявлених до стягнення позивачем включено: заборгованість по кредиту - 66 000 000 доларів США; заборгованість по процентам - 363 000 доларів США нараховані за період прострочення станом на 19.06.2017; 3% річних по тілу кредиту - 111 678 113, 85 грн нараховані у періоді прострочення з 05.10.2014 по 19.06.2017; 3% річних по процентам - 1 072 449,22 грн нараховані у періоді прострочення з 05.10.2014 по 19.06.2017; штраф - 600 000 грн (50 000 грн х 12) нарахований згідно п. 5.5 договору в межах спеціального строку давності (1 рік) за 12 випадків невиконання п. 4.2.8 кредитного договору (червень 2016-травень 2017 року).

Короткий зміст рішення та постанови судів попередніх інстанцій

Господарський суд міста Києва рішенням від 02.06.2020 у справі № 910/10565/17 позов задовольнив частково. Стягнув з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П. заборгованість за Кредитним договором про відкриття кредитної лінії №К-03/140 від 07.03.2012 у розмірі 66 000 000,00 доларів США заборгованості по кредиту, 363 000,00 доларів США заборгованості по процентах за неправомірне користування кредитними коштами, 85 283,40 грн 3% річних, нарахованих на суму прострочених відсотків за користування кредитом в періоді з 05.10.2014 по 03.03.2015 та 231 360,00 грн витрат по сплаті судового збору. В іншій частині в позові відмовив.

Північний апеляційний господарський суд постановою від 03.02.2021 у справі № 910/10565/17 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнив частково.

Рішення Господарського суду міста Києва від 02.06.2020 у справі №910/10565/17 в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам за неправомірне користування кредитними коштами в розмірі 363 000 доларів США - скасував. Провадження в цій частині закрив.

В іншій частині рішення скасував частково, виклав резолютивну частину рішення в іншій редакції.

Стягнув з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П. заборгованість за Кредитним договором про відкриття кредитної лінії №К-03/140 від 07.03.2012 у розмірі 66 000 000 доларів США заборгованості по кредиту, 11 609,09 грн - 3% річних та 223 920,00 грн витрат по сплаті судового збору.

Стягнув з ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П. на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» 6610,89 грн судових витрат понесених на оплату судової експертизи.

В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 02.06.2020 у справі №910/10565/17 - залишив без змін.

Стягнув з ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П. на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги 1980,00 грн.

Суди попередніх інстанцій не погодились з доводами відповідача, що зважаючи на висновки Великої Палати Верховного Суду по справі № 444/9519/12 викладені у постанові від 28.03.2018, вимоги банку щодо стягнення з відповідача процентів у розмірі 363 000 доларів США та 1 060 840, 47 грн - 3% річних нарахованих на суму заборгованості зі сплати процентів є неправомірним, а тому сплачені відповідачем на погашення неправомірно нарахованих відсотків за кредитом після спливу встановленого сторонами у п. 2.2 кредитного договору (після 04.03.2015), повинні бути скеровані банком на погашення простроченої до сплати суми кредиту.

Суди попередніх інстанцій зазначили, що матеріалами справи підтверджено, що позичальник самостійно до 31.07.2017 здійснював платежі в рахунок погашення процентів, а не в рахунок погашення простроченої заборгованості за тілом кредиту.

Доказів того, що позичальник звертався до банку (первісного кредитора) з вимогою зарахувати кошти, сплачені як погашення процентів, в рахунок погашення простроченої заборгованості за тілом кредиту суду не надано. Також, матеріали справи не містять доказів, що банк самостійно здійснив зарахування коштів, сплачених як погашення процентів за користування кредитом, у рахунок погашення простроченої заборгованості за тілом кредиту.

Водночас, з умов договору не убачається положень про автоматичне здійснення зарахування коштів, сплачених позичальником як процентів за користування кредитом, на погашення тіла кредиту.

22.02.2019 між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк» (первісний кредитор) та ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П. (новий кредитор) укладено договір купівлі-продажу прав вимоги.

На момент звернення до суду та на момент відступлення права вимоги на користь ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П. кошти, сплачені на погашення процентів за користування кредитом, не були зараховані на погашення суми тіла кредиту, а тому заборгованість за тілом кредиту становила 66 000 000,00 доларів США.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

Акціонерне товариство «Українська залізниця» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 02.06.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2021 у справі № 910/10565/17, в якій просило скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій в частині стягнення основної суми заборгованості в розмірі 66 000 000,00 доларів США та прийняти в цій частині нове рішення, яким в задоволенні вимог ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П. про стягнення основної суми кредитної заборгованості в розмірі 66 000 000,00 доларів США відмовити.

Підставою касаційного оскарження судових рішень позивач зазначив пункт 1 абзацу 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України та послався на те, що судами не враховано практику Верховного Суду в подібних правовідносинах щодо застосування положень статей 625, 1048, 1050 Цивільного кодексу України, викладену в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17, від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.06.2020 у справі № 902/5/19, від 02.07.2020 у справі № 910/18618/17.

Відповідач вважає, що враховуючи висновки викладені в наведених ним постановах Верховного Суду, суд апеляційної інстанції мав дійти висновку про неправомірність продовження нарахування банком відсотків за правомірне користування, що передбачені умовами кредитного договору у розмірі 11% після 03.03.2015, та враховуючи пункт 3.5 кредитного договору, мав зменшити розмір основної заборгованості на розмір сплачених після закінчення строку кредитування відсотків, розмір яких обраховано експертами при проведенні судової експертизи.

ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П. у відзиві на касаційну скаргу просив залишити її без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 02.06.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2021 у справі № 910/10565/17 залишити без змін. Зазначив, що наведені скаржником постанови не містять жодного висновку на підтвердження підстав касаційної скарги відповідача щодо необхідності здійснення зарахування добровільно сплачених після закінчення строку кредитування процентів в рахунок погашення основної заборгованості (тіла кредиту), а тому не можуть бути підставою для касаційного перегляду.

Третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача Державне підприємство «Південна залізниця» подало письмові пояснення, які фактично є відзивом на касаційну скаргу, у яких погодилось з наведеними відповідачем у касаційній скарзі доводами, вважає її обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Розгляд клопотань.

Акціонерне товариство «Українська залізниця» заявило клопотання про зупинення провадження у справі № 910/10565/17 до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 910/5617/21 за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» до Публічного акціонерного товариства «Промінвестбанк» та ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П. про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги від 22.02.2019.

ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П. проти задоволення клопотання відповідача заперечував.

Суд касаційної інстанції відхиляє клопотання відповідача, оскільки відповідно до положень частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Провадження у справі № 910/5617/21 за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» до Публічного акціонерного товариства «Промінвестбанк» та ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П. про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги від 22.02.2019, як зазначено відповідачем, місцевим господарським судом відкрито 12.05.2021. Тобто на час постановлення оскаржених у справі № 910/10565/17 судових рішень спору щодо дійсності договору купівлі-продажу не існувало, і таке клопотання відповідачем у судах першої та апеляційної інстанцій не заявлялось.

Також Акціонерне товариство «Українська залізниця» заявило клопотання про передачу справи № 910/10565/17 на розгляд об?єднаної палати Верховного Суду з підстав необхідності відступити від висновків Верховного Суду, викладених в постановах від 04.06.2020 у справі № 902/5/19 та від 02.07.2020 у справі № 910/18618/17.

ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П. проти задоволення цього клопотання відповідача заперечував.

Суд касаційної інстанції відхиляє клопотання відповідача про передачу справи № 910/10565/17 на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів об?єднаної палати Касаційного господарського суду. Викладені у постановах Верховного Суду від 04.06.2020 у справі № 902/5/19 та від 02.07.2020 у справі № 910/18618/17 висновки про необхідність відступу від яких зазначає відповідач, стосуються застосування положень статей 625, 1048, 1050 Цивільного кодексу України при вирішенні спору про стягнення процентів за кредитними договорами після припинення дії таких договорів. У зв?язку з чим зазначено, що якщо сторони бажають врегулювати свої правовідносини щодо стягнення річних у порядку частини другої статті 625 Цивільного кодексу України іншим способом, ніж той який передбачено цією нормою, то таке регулювання повинно бути самостійною умовою договору, воно не може ототожнюватися з умовами договору про стягнення процентів за правомірне користування кредитом, передбаченими у порядку статті 1048 Цивільного кодексу України, оскільки законодавець не ототожнює підстави правомірного та неправомірного користування кредитними коштами.

Однак у справі № 910/10565/17 спір стосується відмови банку зменшити розмір основної заборгованості на розмір сплачених після закінчення строку кредитування відсотків.

Отже, у суду касаційної інстанції відсутні підстави вирішувати питання про необхідність відступу від зазначених відповідачем висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 04.06.2020 у справі № 902/5/19 та від 02.07.2020 у справі № 910/18618/17, при розгляді спору у справі № 910/10565/17.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції

Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Щодо суті касаційної скарги

Касаційне провадження у справі відкрито відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Щодо визначення подібності правовідносин, Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 № 910/17999/16 ; пункт 38 постанови від 25.04.2018 № 925/3/17, пункт 40 постанов від 25.04.2018 № 910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15 та від 13.09.2017 року по справі № 923/682/16.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц).

Проаналізувавши висновки, що викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17, від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.06.2020 у справі № 902/5/19, від 02.07.2020 у справі № 910/18618/17, суд касаційної інстанції вважає, що вони стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі, що переглядається, з огляду на таке.

Так, предметом позову у справі № 444/9519/12 є стягнення заборгованості за договором споживчого кредитування фізичних осіб, у справі № 910/1238/17 є стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами, у справі № 912/1120/16 є визнання боржника банкрутом.

У зазначених постановах викладено правовий висновок, за змістом якого за період прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Водночас постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17 та від 04.02.2020 у справі №912/1120/16 не містять висновків щодо необхідності автоматичного зарахування добровільно сплачених після закінчення строку кредитування процентів в рахунок погашення основної заборгованості.

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.06.2020 у справі № 902/5/19, від 02.07.2020 у справі № 910/18618/17, суд, враховуючи висновки викладені у тому числі в зазначених вище постановах Великої Палати Верховного Суду, щодо застосування положень статей 625, 1048, 1050 Цивільного кодексу України при вирішенні спору про стягнення процентів за кредитними договорами після припинення дії таких договорів також зазначив, що якщо сторони бажають врегулювати свої правовідносини щодо стягнення річних у порядку частини другої статті 625 Цивільного кодексу України іншим способом, ніж той який передбачено цією нормою, то таке регулювання повинно бути самостійною умовою договору, воно не може ототожнюватися з умовами договору про стягнення процентів за правомірне користування кредитом, передбаченими у порядку статті 1048 Цивільного кодексу України, оскільки законодавець не ототожнює підстави правомірного та неправомірного користування кредитними коштами.

Висновків щодо необхідності автоматичного зарахування добровільно сплачених після закінчення строку кредитування процентів в рахунок погашення основної заборгованості наведені постанови також не містять і подібних обставин у зазначених справах встановлено не було.

Разом з тим у справі № 910/10565/17 Акціонерне товариство «Українська залізниця», посилаючись на висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17 та від 04.02.2020 у справі №912/1120/16 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.06.2020 у справі № 902/5/19, від 02.07.2020 у справі № 910/18618/17, зазначає, що суд апеляційної інстанції мав дійти висновку про неправомірність продовження нарахування банком відсотків за правомірне користування, що передбачені умовами кредитного договору у розмірі 11 % після 03.03.2015 та, враховуючи пункт 3.5 Кредитного договору, зменшити розмір основної заборгованості на розмір сплачених після закінчення строку кредитування відсотків.

Суд апеляційної інстанції у справі, що розглядається, застосував наведені правові позиції при частковому задоволенні позовних вимог та дійшов висновку, що після закінчення строку кредитування підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, що також підтвердив відповідач у своїй касаційній скарзі.

При цьому, зазначені постанови Верховного Суду не містять жодного висновку на підтвердження підстав касаційної скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця»: ані щодо визначення припинення зобов`язання зі сплати відсотків з певної дати як належного способу захисту прав, ані щодо необхідності здійснення зарахування добровільно сплачених після закінчення строку кредитування процентів в рахунок погашення основної заборгованості (тіла кредиту).

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20.04.2021 у справі № 910/20947/17, від 20.04.2021 у справі № 910/21454/17, від 20.04.2021 у справі № 910/19925/17, від 20.04.2021 у справі № 910/7252/17.

Таким чином, правовідносини у справах, на які посилається скаржник, не є подібними до правовідносин у справі, що розглядається, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, а також їх правове регулювання є різними, що виключає подібність спірних правовідносин у цих справах.

У контексті наведеного відсутні підстави для висновку про те, що правовідносини у справі, що розглядається, та справах, на які посилається скаржник на обґрунтування підстав касаційного оскарження прийнятих у справі судових рішень, є подібними.

З огляду на викладене, доводи скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій при розгляді справи № 910/10565/17 висновків Верховного Суду, викладених у вказаних вище постановах, є безпідставними.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-яких інших підстав касаційного оскарження, передбачених частиною другою статті 287 Господарського процесуального кодексу України, позивач не зазначив та не обґрунтував у поданій касаційній скарзі, Верховний Суд, відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України, дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 02.06.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2021 у справі № 910/10565/17.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Згідно з частиною другою статті 296 Господарського процесуального кодексу України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.

Керуючись статтями 234, 235, пунктом 5 частини першої, частиною другою статті 296 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 02.06.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2021 у справі № 910/10565/17.

2. Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Баранець

Судді С. Бакуліна

Л. Стратієнко