ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
"05" липня 2021 р. Справа №921/182/20
05 липня 2021 року Західний апеляційний господарський суд прийняв постанову, якою залишив без змін рішення господарського суду Тернопільської області від 28.09.2020 року у справі №921/182/20.
Я не погоджуюсь з даною постановою. Вважаю, що рішення суду першої інстанції підлягало скасуванню, а в позові належало відмовити повністю з підстав недоведеності неправомірних дій відповідача у заподіянні позивачу збитків, стягнення яких є предметом спору в цій справі.
Поняття збитки і підстави їх відшкодування у цивільних правовідносинах визначені у статті 22 Цивільного кодексу України та передбачають, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: - втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); - доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Для застосування такого виду господарської санкції, як стягнення збитків, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою і збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів господарсько-правова відповідальність не настає.
У справі №921/182/20 позивач обгрунтовує свої позовні вимоги, посилаючись, зокрема на пункт 4 частини 3 статті 1212 Цивільного кодексу України: відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Проте, в судових рішеннях у справі №921/233/19, які мають силу преюдиції щодо даної справи, суди першої та апеляційної інстанцій, задовольняючи позов про визнання недійсним договору №1 від 31.03.2016 про спільну діяльність, укладеного між Дочірнім сільськогосподарським підприємством «Надзбруччя-Агро» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Трейд-Агрохім», встановили, що всупереч ст.8 Закону України «Про оренду землі» та п.30 договорів оренди землі, укладених позивачем з фізичними особами, ДСП «Надзбруччя-Агро» передало земельні ділянки в суборенду ТОВ «Трейд-Агрохім» без письмової згоди орендодавців (власників ділянок).
Тобто, в даному випадку підставою визнання недійсним договору про спільну діяльність була, перш за все, протиправна поведінка позивача, який передав орендовані земельні ділянки в користування (суборенду) відповідачу без письмової згоди орендодавців.
Відповідно до п.1, 2 статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
Аналіз наведених норм свідчить, що обов`язок відшкодування збитків передбачається виключно при встановленні обставин порушення цивільних прав і вини сторони, яка здійснила відповідні дії.
Важливим елементом доказування наявності майнової шкоди (збитків) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача шкоди та збитками потерпілої особи. Необхідно довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки.
На моє переконання, в даній справі позивач не довів обставин неправомірних дій відповідача, які стали підставою для визнання договору про спільну діяльність недійсним з порушенням цивільних прав позивача, а також вини, як одного з елементів складу цивільного (господарського) правопорушення.
Відсутність в даному спорі вищезазначених складових елементів правопорушення, без яких господарсько-правова відповідальність не настає, є достатньою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Тому відпадає потреба у дослідженні та здійснення аналізу доказів, поданих позивачем на обґрунтування розміру заявлених до стягнення збитків на предмет їх належності та допустимості відповідно до ст.ст. 76, 77 ГПК України.
Суддя Зварич О.В.