ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" липня 2021 р.м. ХарківСправа № 922/1828/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю комерційно-виробнича фірма "Рома", місто Первомайський,

до Приватного підприємства "Лан", село Станичне,

про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю комерційно-виробнича фірма "Рома", звернувся до господарського суду Харківської області із позовної заявою до відповідача, Приватного підприємства "ЛАН", про стягнення 90 082,94 грн.

01 червня 2021 року, ухвалою господарського суду Харківської області, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито позовне провадження у справі № 922/1828/21, розгляд якої ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами. Крім того, встановлено, зокрема, відповідачу, згідно статті 251 ГПК України, п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали суду для подання відзиву на позов.

Відповідач відзиву на позовну заяву не подав, про відкриття позовного провадження був повідомлений належним чином, шляхом скерування судової кореспонденції за адресою, вказаною у позовній заяві позивачем, та яка відповідає відомостям про місцезнаходження відповідача, внесеним до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, на підтвердження чого в матеріалах справи наявне рекомендоване поштове відправлення. Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений ухвалою про відкриття провадження у справі від 01 червня 2021 року, не подав до суду відзиву на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно статті 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Відповідно до частини 1 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Згідно частини 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка ратифікована Україною 17 липня 1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про вчинення усіх необхідних дій для розгляду справи та про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заявлені позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлено наступне.

03 березня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю комерційно-виробнича фірма "Рома" (покупець, позивач у справі) та Приватним підприємством "Лан" (постачальник, відповідач у справі) укладено договір поставки пшениці № 11/03 (далі за текстом договір), за умовами якого постачальник зобов`язується поставити в строк, зазначений у специфікаціях, і передати у власність покупця, а покупець прийняти і оплатити пшеницю (надалі товар) за кількістю та ціною визначеної у специфікації до цього договору, що є невід`ємною його частиною (пункт, 1.1., 2.2., 2.3., 3.3. договору). Як-то передбачено у розділі 4 договору, покупець сплачує 80% вартості товару на поточний рахунок постачальника, зазначений у договорі, згідно рахунку із зазначенням точної кількості та ціни товару без ПДВ, суми ПДВ, усього до сплати, у строк згідно специфікації до цього договору. Договір діє з моменту його підписання і діє до 31 травня 2020 року (пункт 9.12 договору). У Специфікації № 07 від 02 червня 2020 року сторони обумовили найменування товару, який підлягає поставці, його кількість, вартість товару без ПДВ, суму ПДВ, загальну вартість товару, а також умови оплати та строк поставки товару, зокрема, визначено, що: загальна вартість товару 178 499,88 грн. з ПДВ; кількість товару 30 тон; строк поставки до 08 червня 2020 року; оплата на протязі одного банківського дня з дати поставки товару.

Виконуючи обумовлені сторонами зобов`язання, позивач перерахував на розрахунковий рахунок відповідача 80% передоплати по специфікації № 07 від 02 червня 2020 року на суму 142 799,90 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 4372 від 02 червня 2020 року.

19 червня 2020 року відповідач поставив позивачу товар у кількості 8.860 тон, що підтверджується видатковою накладною № 1906/20 від 19 червня 2020 року. Тобто, відповідач свої договірні зобов`язання, які обумовлені умовами Специфікації № 07 від 02 червня 2020 року, виконав частково, здійснив постачання 8.860 тон товару на загальну суму 43 930,80 грн.

Враховуючи, що договірні зобов`язання по Специфікації № 07 від 02 червня 2020 року відповідачем було виконано частково та на протязі майже одинадцяти місяців останнім не було вчинено жодних активних дій, покликаних на до постачання товару, підприємство-позивача було змушено звернутись до суду з метою захисту порушених прав і законних інтересів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Аналізуючи умови укладеного між сторонами договору, враховуючи, що предметом договору слугує зобов`язання із передачі товару, суд зазначає, що між сторонами виникли господарські відносини на підставі договору поставки, до яких, крім положень ЦК України, що регулюють загальні умови виконання зобов`язання, застосовуються також положення глави 54 підрозділу 1 Розділу ІІІ ЦК України.

Положеннями статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що договір оформлений належним чином та підписаний уповноваженими представниками сторін й скріплений печатками сторін без зауважень та заперечень, в добровільному порядку. Додатком до договору слугує Специфікації № 07 від 02 червня 2020 року, яка має у своєму змісті конкретизацію умов господарської операції по поставці пшениці згідно договору № 11/03 від 03 березня 2020 року.

Відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У розділі 4 договору визначено, що покупець сплачує 80% вартості товару на поточний рахунок постачальника, зазначений у договорі, згідно рахунку із зазначенням точної кількості та ціни товару без ПДВ, суми ПДВ, усього до сплати, у строк згідно специфікації до цього договору. При цьому, пункт 5 Специфікації № 07 від 02 червня 2020 року конкретизує умови оплати та визначає обов`язок покупця оплатити товар на протязі одного банківського дня з дати поставки товару. Тобто, позивач сплачує спочатку перший транш у розмірі 80% від вартості товару, а остаточний розрахунок проводиться на протязі одного банківського дня з дати поставки товару.

Як свідчать матеріали справи, 02 червня 2020 року позивачем оплачено 80% передоплати за поставлений товар на підставі платіжного доручення № 4372 від 02 червня 2020 року.

Втім, відповідач лише частково виконав обов`язкові до виконання умови договору, поставив позивачу 19 червня 2020 року товар на загальну суму 43 930,80 грн. (проти встановленої у специфікації № 07 від 02 червня 2020 року загальної суми поставки 178 499,88 грн.). Доказів виконання відповідачем зобов`язання з поставки позивачу в повному обсязі товару у визначений сторонами строк, матеріали справи не містять, залишок недопоставленого товару складає 90 082,94 грн.

Згідно частини 1, частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати (ст. 693 ЦК України).

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

За матеріалами справи встановлено, що позивач, з метою захисту своїх прав та законних інтересів, без досудового порядку врегулювання спору, звернувся одразу до господарського суду Харківської області із даним позовом.

Враховуючи положення статі 693 Цивільного кодексу України, яка встановлює альтернативність поведінки покупця в разі прострочення покупця поставки товару (або передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати), суд дійшов висновку, що позивач скористався передбаченим чинним законодавством правом та через скерування до суду позовної заяви, сформував чітку та однозначну вимогу до відповідача - повернення суми попередньої оплати.

При цьому, відсутність дій з боку відповідача щодо поставки всього об`єму товару, надає позивачу право на "законне очікування" на повернення коштів попередньої оплати, як залишку недопоставленого товару. Не повернення відповідачем цих коштів прирівнюється до порушення права на мирне володіння майном (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Брумареску проти Румунії", "Пономарьов проти України", "Агрокомплекс проти України").

Враховуючи викладене, оскільки відповідачем не спростовано тверджень позивача про невиконання відповідачем у встановлені строки всього об`єму зобов`язання з поставки товару за договором, зокрема відповідачем не надано суду доказів виконання в повному обсязі умов специфікації № 07 від 02 червня 2020 року, що є умовою для застосування положень статті 693 Цивільного кодексу України, а відтак, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача суми попередньої оплати у розмірі 90 082,94 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Аналіз положень чинного законодавства України дає підстави для висновку, що, установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов`язання, Цивільний кодекс України покладає на неї обов`язок довести відсутність своєї вини. Особа звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов`язання. Виходячи із цих загальних засад, має встановлюватися і наявність або відсутність вини: особа має визнаватися невинуватою, якщо вона вжила всіх заходів для належного виконання зобов`язання при тому ступені турботливості та обачності, що вимагалася від неї за характером зобов`язання та умовами обороту.

Проте, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, які саме заходи були вжиті відповідачем з метою належного виконання взятих на себе зобов`язань перед позивачем. Крім того, відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належних доказів на підтвердження повної поставки товару у встановлені Специфікацією № 07 від 02 червня 2020 року строки, у зв`язку з чим, на підставі встановлених під час розгляду справи обставин суд вважає заявлені позивачем вимоги обґрунтованими та такими, що підтверджені достовірними доказами.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (див. рішення у справах "Ейрі проти Ірландії", від 09 жовтня 1979 року, пункт 24, Series A N 32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява №38695/97, пункт 43, ECHR 2000-II). У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року "Справа "Серявін та інші проти України"" (заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року).

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе обов`язки щодо поставки товару, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, з урахуванням наведеного.

Судові витрати зі сплати позивачем при поданні позову судового збору, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1-5, 8, 10-12, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, пунктом 2 частини 1 статті 129, статтями 232, 233, 236-238, 240, 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Харківської області, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Приватного підприємства "Лан" (63232, Харківська область, Нововодолазький район, село Станичне, вулиця Комарова, будинок 9, ідентифікаційний код юридичної особи 31847991) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю комерційно-виробнича фірма "Рома" (64107, Харківська область, місто Первомайський, вулиця Шевченка, будинок 24, ідентифікаційний код юридичної особи 23325414) грошові кошти у сумі 90 082,94 грн., а також судові витрати (сплачений судовий збір) в сумі 2 270,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 ГПК України та з урахуванням пункту 17.5 Перехідних положень Кодексу.

Повне рішення складено "20" липня 2021 р.

Суддя Н.В. Калініченко