ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.07.2021м. ДніпроСправа № 904/7154/20

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Колісника І.І.

за участю секретаря судового засідання Тертишної К.В.

та представників:

від позивача: Іванченко І.С.; від відповідача: Малєєва О.М. - адвокат

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу

за позовом Регіонального відділення фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, м. Дніпро

до Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк", м. Київ

про стягнення 238 693,87 грн.

СУТЬ СПОРУ:

Регіональне відділення фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" 238 693,87 грн.

Судові витрати позивач просить покласти на відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором оренди №12/02-5976-ОД від 08.04.2016 щодо своєчасного повернення об`єкта оренди (нежитлове вбудоване приміщення площею 30,6 кв.м, розташоване за адресою: м. Дніпро, пр. Гагаріна, 72 навчального корпусу № 1) за відповідним актом після закінчення строку дії договору з 08.03.2020, у зв`язку з чим позивач нарахував до стягнення з відповідача заборгованість у загальній сумі 238693,87 грн, з яких: 18 076,13 грн - заборгованість з орендної плати за період з 15.04.2020 по 22.07.2020; 220 617,74 грн - неустойка відповідно до частини другої статті 785 Цивільного кодексу України за період з 15.04.2020 по 22.07.2020.

Відповідач позов не визнає. У відзиві на позов, який надійшов до суду 04.02.2021, відповідач звертає увагу суду на те, що ним на адресу позивача та балансоутримувача направлялися листи №Е.18.0.0.0/4-261 та №Е.18.0.0.0/4-262 від 22.01.2020 щодо наміру продовжити договірні відносини. Однак, позивач залишив дані листи без відповіді, у зв`язку з чим відповідач був змушений 22.07.2020 підписати акт здачі-приймання приміщення, яким повернув орендоване приміщення балансоутримувачу. За таких обставин відповідач вважає, що в його діях відсутній умисел на ухилення від повернення об`єкта оренди, що виключає можливість застосування до нього неустойки в порядку частини другої статті 785 Цивільного кодексу України.

У відповіді на відзив, яка надійшла до суду 16.06.2021, позивач не заперечує проти того, що відповідач листом №Е.18.0.0.0/4-261 від 22.01.2020 повідомив його про свій намір продовжити договір оренди та зазначив, що всі необхідні документи будуть надані.

У свою чергу листом від 19.02.2020 позивач звернувся до балансоутримувача орендованого приміщення щодо надання згоди на продовження договору оренди та необхідності надання відповідних документів для здійснення оцінки вартості майна, що перебуває в оренді. У відповідь жодних документів ні від відповідача, ні від балансоутримувача орендованого приміщення до позивача не надходило.

Інші заяви щодо пролонгації договору з наданням необхідних документів від відповідача до позивача не надходили.

Листом № 11-02-01812 від 02.04.2020 позивач повідомив відповідача та балансоутримувача орендованого приміщення про те, що відповідно до пункту 10.1 договору дію договору припинено та у разі не повернення орендованого майна після закінчення терміну дії договору, відповідачу буде здійснено нарахування неустойки у розмірі подвійної орендної плати.

Також позивач зауважує, що лише листом № Е.18.0.0.0/4-4048 від 22.07.2020 відповідач повідомив про свій намір звільнити орендоване приміщення з 30.07.2020, а сам акт приймання-передачі від 22.07.2020 надав разом із своїм листом №Е.18.0.0.0/4-200928/3274 від 28.09.2020, отриманим позивачем 06.10.2020 за вх. № 11/06913.

Підсумовуючи, позивач зазначає, що у зв`язку з несвоєчасним поверненням відповідачем орендованого майна, позивач має право нарахувати до сплати відповідачу неустойку відповідно до частини другої статті 785 Цивільного кодексу України.

У запереченнях на відповідь на відзив, які надішли до суду засобами поштового зв`язку 14.06.2021, відповідач вважає, що договір оренди припинив свою дію 08.03.2021 та з огляду на правову позицію об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладену у постанові від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19, стягнення заборгованості з орендної плати в позадоговірний період є незаконним.

Інші заперечення є аналогічними тим, що викладені у відзиві на позов.

Ухвалою суду від 19.01.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 18.02.2020. Однак, ухвалою суду від 05.02.2021 провадження у справі було зупинено до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 911/2390/18.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 закінчено перегляд справи №911/2390/18, що стало підставою для поновлення провадження у справі № 904/7154/20 ухвалою господарського суду від 26.03.2021.

Водночас, ухвалою суду від 26.03.2021 провадження у справі в черговий раз було зупинено до закінчення перегляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 910/11131/19.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень постановою Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.04.2021 закінчено касаційний перегляд справи № 910/11131/19, що стало підставою для поновлення провадження у справі № 904/7154/20 ухвалою господарського суду від 24.05.2021 з призначенням підготовчого засідання на 15.06.2021.

За результатами підготовчого засідання 15.06.2021 постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті на 06.07.2021.

У судовому засіданні 06.07.2021 представники сторін надали пояснення, аналогічні своїм заявам по суті справи. При цьому представник відповідача заперечив отримання останнім від позивача листа № 11-02-01812 від 02.04.2020 з повідомленням про припинення спірного договору оренди.

За наслідком судового засідання 06.07.2021 судом проголошено й підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Між Регіональним відділенням фонду державного майна України по Дніпропетровській області, правонаступником якого відповідно до наказу Фонду державного майна України № 39 від 17.01.2019 є Регіональне відділення фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (далі позивач, орендодавець) та Публічним акціонерним товариством комерційним банком "Приватбанк", яке в подальшому змінило найменування на Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі відповідач, орендар), укладено договір № 12/02-5976-ОД від 08.04.2016 оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності (далі - договір).

Відповідно до пункту 1.1 договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно нежитлове вбудоване приміщення (далі - майно) площею 30,6 кв.м, реєстровий номер 02066747.4.ЦЖМФУЕ006, розміщене за адресою: м.Дніпропетровськ, пр. Гагаріна, 72 навчального корпусу № 1, що перебуває на балансі Дніпропетровського національного університету ім. О. Гончара (далі балансоутримувач), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість на 06.01.2016 і становить за незалежною оцінкою 441 758,00 грн.

Майно передається в оренду з метою розміщення фінансової установи. Використання орендованого державного майна не за призначенням забороняється (пункт 1.2 договору).

За умовами пунктів 2.1, 2.2 договору орендар вступає у строкове платне користування державним майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору (у разі оренди нерухомого майна на строк не менше ніж три роки не раніше дати державної реєстрації договору) та акта приймання-передачі майна. Передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на це майно. Власником орендованого майна залишається держава, а орендар користується ним протягом строку оренди.

Передача майна в оренду здійснюється за вартістю, визначеною у звіті про незалежну оцінку, складеному за Методикою оцінки. Обов`язок складання акта приймання-передавання майна в оренду покладається на орендодавця (пункти 2.3, 2.4 договору).

Відповідно до пункту 3.1 договору орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорцій її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 (зі змінами) (далі Методика розрахунку) і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку лютий 2016 14798,36 грн.

За змістом пункту 3.3 договору орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. Оперативна інформація про індекси інфляції, розраховані Державною службою статистики України, розміщується на веб-сайті Фонду державного майна України.

Відповідно до пункту 3.6 договору орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні:

50% - до державного бюджету за місцем реєстрації орендаря у податковій інспекції на рахунки, відкриті відділенням казначейства, у розмірі 7399,18 грн;

50% - на рахунок балансоутримувача у розмірі 7399,18 грн щомісяця, не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним незалежно від наслідків господарської діяльності орендаря протягом дії договору.

Додатковою угодою від 06.04.2018 до договору сторони внесли зміни до пунктів 3.1, 3.6 договору в частині розміру орендної плати й визначились, що він становить 18736,67 грн, як базова за червень 2016 року (а.с. 21).

Згідно з пунктом 3.12 договору у разі припинення (розірвання) договору оренди орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передавання включно. Закінчення строку дії договору оренди не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, враховуючи санкції, до державного бюджету та балансоутримувачу.

Сторони передбачили, що у разі припинення або розірвання договору орендар зобов`язаний повернути балансоутримувачу орендоване майно за актом приймання-передачі у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) орендованого майна з вини орендаря (пункт 5.10 договору).

За умовами пункту 5.16 договору орендар зобов`язаний у разі свого наміру продовжити строк дії договору оренди, не пізніше ніж за місяць до закінчення терміну дії договору оренди подати орендодавцю про це заяву з документами щодо виконання умов договору оренди (копія договору страхування державного майна, копія договору страхування цивільної відповідальності, платіжні доручення про сплату страхового платежу та ін.).

Цей договір укладено строком на 1 рік, що діє з 08 квітня 2016 року по 07 квітня 2017 року включно (пункт 10.1 договору). Додатковою угодою від 06.04.2018 цей договір пролонговано з 08.04.2017 по 07.03.2020 включно (а.с. 21).

За змістом пункту 10.4 договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зазначені дії оформляються додатковим договором, який є невід`ємною частиною договору при обов`язковій наявності дозволу органу, уповноваженого управляти об`єктом оренди, якщо це не суперечить чинному законодавству України.

Чинність цього договору припиняється, серед іншого, внаслідок закінчення строку, на який його було укладено (пункт 10.6 договору).

Відповідно до пункту 10.9 договору у разі припинення або розірвання цього договору майно протягом трьох робочих днів повертається орендарем балансоутримувачу.

Майно вважається поверненим балансоутримувачу з моменту підписання акта приймання-передавання між орендарем та балансоутримавачем, один примірник якого надається орендарем орендодавцю у двотижневий термін з моменту його підписання. Обов`язок щодо складання акта приймання-передавання про повернення майна покладається на орендаря (пункт 10.10 договору).

За умовами пункту 10.11 договору якщо орендар не виконує обов`язок щодо повернення майна, орендодавець має право вимагати від орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування майном за час прострочення.

Відповідно до умов договору об`єкт оренди передано орендарю в платне користування за актом приймання-передачі від 08.04.2016 (а.с. 18).

Листом № 11-02-01812 від 02.04.2020 позивач звернувся до відповідача та балансоутримувача Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара, в якому повідомив про припинення договору оренди з 08.03.2020 та просив терміново повернути орендоване майно за актом приймання-передачі балансоутримувачу (а.с. 23).

На підтвердження доказів надсилання зазначеного листа відповідачу позивач надав фіскальний чек від 02.04.2020 за змістом якого надсилання здійснено рекомендованим листом без повідомлення за ідентифікаційним штрих-кодом № 851. Оригінал фіскального чеку було досліджено судом у судовому засіданні 06.07.2021 (а.с. 23).

Позивач стверджує, що строк дії договору оренди припинився 08.03.2020, однак відповідач орендоване майно повернув балансоутримувачу лише 22.07.2020, яким користувався після закінчення строку дії договору оренди.

Доказом повернення об`єкта оренди є належним чином оформлений акт приймання-передачі від 22.07.2020 (а.с. 27).

За таких обставин позивачем нараховано до стягнення з відповідача заборгованість у загальній сумі 238 693,87 грн, з яких: 18 076,13 грн - орендна плата за період з 15.04.2020 по 22.07.2020; 220 617,74 грн - неустойка відповідно до частини другої статті 785 Цивільного кодексу України за період з 15.04.2020 по 22.07.2020, з чим відповідач не погоджується, що й стало причиною виникнення спору.

Предметом доказування є обставини, пов`язані з наявністю підстав щодо сплати відповідачем заборгованості з орендної плати за період з 15.04.2020 по 22.07.2020.

Щодо стягнення неустойки в порядку частини другої статті 785 Цивільного кодексу України, як подвійної плати за користування орендованим майном після спливу строку дії договору оренди, предметом доказування є обставини невжиття орендарем належних заходів щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди за наслідком припинення орендних правовідносин за відсутності умов, які б перешкоджали орендарю вчасно повернути майно орендодавцю у визначений договором оренди строк (умисне ухилення орендаря від обов`язку щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди; утримання орендованого майна у володінні орендаря та перешкоджання орендарем у доступі орендодавця до належного йому об`єкта оренди; відсутності з боку орендодавця бездіяльності та невчинення ним дій, спрямованих на ухилення від обов`язку прийняти орендоване майно від орендаря та оформити повернення наймачем орендованого майна тощо).

Відповідно до частини першої статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з частиною першою статті 795 Цивільного кодексу України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з частиною першою статті 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором (стаття 764 Цивільного кодексу України).

Статтею 785 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Згідно з частиною другою статті 795 Цивільного кодексу України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Отже, виходячи із змісту частини першої статті 759 та частини першої статті 785 Цивільного кодексу України, договір найму (оренди) зумовлює право наймача (орендаря) користуватися орендованим майном упродовж строку дії договору зі сплатою наймодавцю (орендодавцю) орендної плати, погодженої умовами договору оренди; припинення договору найму зумовлює обов`язок наймача негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною у постанові від 24.10.2019 у справі № 904/3315/18, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.12.2019 у справі № 910/20370/17.

Подібні за змістом правові приписи містяться і в Законі України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992, чинного на час спірних правовідносин, де зазначено, що:

договір оренди вважається укладеним з моменту досягнення домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту договору (частина перша статті 12 Закону України "Про оренду державного та комунального майна");

передача об`єкта оренди орендодавцем орендареві здійснюється у строки і на умовах, визначених у договорі оренди (частина перша статті 13 Закону України "Про оренду державного та комунального майна").

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п`ять років, якщо орендар не пропонує менший термін.

У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов`язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

Відтак, положення як Цивільного кодексу України, так і Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачають можливість та умови продовження договору оренди на той самий термін і на тих самих умовах за відсутності заяви (повідомлення) однієї зі сторін про припинення чи зміну умов договору протягом місяця після закінчення терміну його дії.

При цьому, заява (повідомлення) орендодавця про припинення договору оренди за закінченням строку договору є одностороннім правочином, який відображає волевиявлення орендодавця у спірних правовідносинах, що не потребує узгодження з орендарем в силу прямої норми закону, і є підставою для припинення відповідних зобов`язальних правовідносин.

Повідомлення орендодавцем орендаря про припинення договору є юридично значимою дією, яка засвідчує наявність такого волевиявлення та забезпечує своєчасну обізнаність з ним іншої сторони, є передумовою для настання обумовлених таким одностороннім правочином наслідків також для іншої особи за правилами абзацу третього частини третьої статті 202 Цивільного кодексу України, згідно з якою односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Правове регулювання процедури припинення орендних правовідносин, що наведене у статті 764 Цивільного кодексу України та у частині другій статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", спрямовано на досягнення справедливого балансу між правом орендодавця як власника майна володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд і правом орендаря очікувати на стабільність та незмінність його майнового становища. У контексті наведених вище норм настання наслідків у вигляді припинення чи продовження договору є пов`язаним з дотриманням сторонами орендних правовідносин добросовісної та послідовної поведінки, обумовленої змістом укладеного договору, положеннями господарського законодавства, а також усталеними звичаями ділового обороту та документообігу.

Подібна правова позиція сформована Верховним Судом у складі суддів Касаційного господарського суду, що викладена у постанові від 05.08.2020 у справі № 921/163/19 (п.п.6.10, 6.17).

Слід відзначити, що відповідно до умов договору та змісту наведених законодавчих приписів сторони не обмежені в праві заявити про припинення або зміну договору як протягом одного місяця після закінчення договору, так і в будь-який час протягом строку дії такого договору.

Викладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у його постановах від 02.07.2019 у справі № 906/742/18, № 906/743/18, № 906/746/18, від 16.07.2019 у справі № 906/744/18, від 13.08.2019 у справі № 906/740/18, від 26.12.2019 у справі № 904/342/19.

Стверджуючи про припинення спірного договору оренди, позивач у справі посилається на звернення до відповідача та балансоутримувача листом № 11-02-01812 від 02.04.2020.

Заперечення відповідача щодо неотримання зазначеного листа судом не приймається з огляду на те, що сам лише факт неотримання ним поштової кореспонденції, надісланої за належною адресою не може вважатися поважною причиною, оскільки це зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надала суду таку адресу для направлення кореспонденції. До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 2-4159/12 (провадження № 61-4961св19) та у постанові від 11 червня 2021 року у справі № справа № 2-6236/11 (провадження №61-6596ск20).

Оцінюючи докази відповідача, спрямовані на продовження строку дії спірного договору, у тому числі й лист № Е.18.0.0.0/4-261 від 22.01.2020 про намір продовжити строк дії договору, суд доходить висновку, що такий намір відповідача не є визначальним для продовження строку дії договору оренди, вирішальним є волевиявлення власника майна, у даному разі відсутність його бажання на продовження орендних відносин з відповідачем, заявленим у визначений законом строк.

Спроби відповідача домогтися згоди позивача на продовження строку дії договору оренди після його припинення 08.03.2020 не впливають на правові наслідки закінчення договірних відносин і не звільняють його від цивільної відповідальності за несвоєчасне повернення об`єкта оренди. Перешкод у поверненні об`єкта оренди позивач відповідачу не чинив.

Повернення спірного об`єкта оренди балансоутримувачу підтверджується двостороннім актом від 22.07.2020 (а.с. 27).

Отже, неповернення об`єкта оренди за договором у період після закінчення строку дії договору відбулося виключно з вини самого орендаря (відповідача), а тому існують усі правові підстави для застосування до відповідача відповідно до частини другої статті 785 Цивільного кодексу України неустойки у заявленій позивачем сумі - 220 617,74 грн, розрахованої за період з 15.04.2020 по 22.07.2020.

Поряд із неустойкою позивачем одночасно заявлена до стягнення за той самий період також і орендна плата у сумі 18 076,13 грн.

Позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають з наступних підстав.

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (частина перша статті 762 Цивільного кодексу України).

Частиною першою статті 286 Господарського кодексу України передбачено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Зі змісту наведених норм вбачається, що договір оренди є підставою виникнення права наймача (орендаря) користуватися орендованим майном упродовж строку його дії зі сплатою наймодавцю (орендодавцю) орендної плати, погодженої умовами договору; а припинення такого договору є підставою виникнення обов`язку наймача негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Користування майном за договором оренди є правомірним, якщо воно відповідає його умовам та положенням чинного законодавства, які регулюють такі правовідносини з урахуванням особливостей предмета найму та суб`єктів договірних правовідносин.

Відносини найму (оренди) у разі неправомірного користування майном можуть регулюватися умовами договору, що визначають наслідки неправомірного користування майном, та нормами законодавства, які застосовуються до осіб, які порушили зобов`язання у сфері орендних відносин.

Правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку, і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм статей 759, 762, 763 Цивільного кодексу України, статей 283, 284, 286 Господарського кодексу України. Із припиненням договірних (зобов`язальних) відносин за договором у наймача (орендаря) виникає новий обов`язок - негайно повернути наймодавцеві річ.

Після спливу строку дії договору оренди невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.

Відтак, користування майном після припинення договору оренди є таким, що здійснюється не відповідно до його умов - неправомірне користування майном, у зв`язку з чим вимога щодо орендної плати за користування майном за умовами договору, що припинився (у разі закінчення строку, на який його було укладено тощо), суперечить змісту правовідносин за договором найму (оренди) і регулятивним нормам Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма статті 762 Цивільного кодексу України ("Плата за користування майном") і охоронна норма частини другої статті 785 Цивільного кодексу України ("Обов`язки наймача у разі припинення договору найму") не можуть застосовуватися одночасно, адже орендар не може мати одночасно два обов`язки, які суперечать один одному: сплачувати орендну плату, що здійснюється за правомірне користування майном, і негайно повернути майно.

Отже, положення пункту 3 частини першої статті 3 та статті 627 Цивільного кодексу України про свободу договору не застосовуються до договорів оренди в тій їх частині, якою передбачені умови щодо здійснення орендної плати за період від моменту припинення дії договору до моменту повернення орендованого майна, оскільки сторони в такому випадку відступають від положень актів цивільного законодавства (стаття 6 Цивільного кодексу України).

Неврахування таких висновків щодо застосування положень цивільного та господарського законодавства на практиці призводить до того, що з орендаря, який після припинення строку дії договору оренди не повернув майно орендодавцю на його вимогу, фактично стягується потрійний розмір орендної плати, а саме: безпосередньо орендна плата, а також неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Наведений підхід у регулюванні орендних правовідносин, вочевидь, не узгоджується з такими загальними засадами цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України).

З викладеного вбачається, що обов`язок орендаря сплачувати орендну плату за користування орендованим майном зберігається до припинення договору оренди (до спливу строку його дії), оскільки орендна плата є платою орендаря за користування належним орендодавцю майном та відповідає суті орендних правовідносин, що полягають у строковому користуванні орендарем об`єктом оренди на платній основі.

Водночас, неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі (після) припинення договору оренди - якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення вказаного договору, коли користування майном стає неправомірним. Для притягнення орендаря, що порушив зобов`язання, до зазначеної відповідальності необхідна наявність вини (умислу або необережності) відповідно до вимог статті 614 Цивільного кодексу України.

Тому, яким би способом у договорі оренди не регламентувалися правовідносини між сторонами у разі невиконання (несвоєчасного виконання) наймачем (орендарем) обов`язку щодо повернення речі з найму (оренди) з її подальшим користуванням після припинення такого договору, проте ці правовідносини не можуть врегульовуватись іншим чином, ніж визначено частиною другою статті 785 Цивільний кодекс України (зокрема, з установленням для наймача (орендаря) будь-якого іншого (додаткового) зобов`язання, окрім того, що передбачений вказаною нормою).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19.

Щодо покладення на відповідача заявлених позивачем судових витрат, у тому числі 30,00 грн за пересилання поштової кореспонденції до суду, суд зазначає таке.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи ( ч. 1 ст. 124 ГПК України).

За змістом частини другої статті 128 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат, пов`язаних з розглядом справи чи підготовкою до розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 129 ГПК України).

На підтвердження цих витрат позивач суду надав фіскальні чеки (а.с. 9, 92).

З урахуванням викладеного та відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України на відповідача покладаються судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме: судовий збір у сумі 3309,26 грн та судові витрати, пов`язані з пересиланням поштової кореспонденції у сумі 27,73 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Регіонального відділення фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях до Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" про стягнення 238 693,87 грн - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (ідентифікаційний код 14360570; місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д) на користь Регіонального відділення фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (ідентифікаційний код 42767945; місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Центральна, буд. 6) неустойку у сумі 220617,74 грн, судовий збір у сумі 3309,26 грн, судові витрати, пов`язані з пересиланням поштової кореспонденції у сумі 27,73 грн.

У решті позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду в порядку та строки, передбачені статтями 256, 257 ГПК України, з урахуванням підпункту 17.5 підпункту 17 пункту 1 розділу XI Перехідні положення цього Кодексу.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 16.07.2021.

Суддя І.І. Колісник