ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

13 липня 2021 року Справа № 159/2106/19

Господарський суд Волинської області у складі судді Вороняка А. С., за участі секретаря судового засідання Коритан Л. Ю., розглянувши матеріали по справі

за позовом: ОСОБА_1

до відповідачів: 1) Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська ОТБ

2) Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська оптово-торгова база

про визнання договору недійсним та припинення державної реєстрації права власності,

за участю представників-учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

від позивача : Сорокопуд М. О., адвокат, ордер серії АС № 1020160 від 17.05.2021

від відповідача-1: н/з;

від відповідача-2: н/з.

Права та обов`язки учасникам судового процесу роз`яснені відповідно до ст.ст. 42, 46 ГПК України.

Відводу складу суду не заявлено.

Запис розгляду судової справи здійснюється за допомогою технічних засобів, а саме: програмно-апаратного комплексу Діловодство суду.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Суть спору: ОСОБА_1 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база", Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ" про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 31 липня 2018 року, укладеного між ТОВ "Ковельська оптово-торгова база" та Ковельською оптово-торгової базою Волинської облспоживспілки, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Веремчуком С. В., зареєстрованого у реєстрі за № 1 677 та припинення державної реєстрації права власності ТОВ Ковельська ОТБ оформленої записами за №27285753, № 27285786 про право власності на склад О-1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1 та на нежитлове приміщення, склад Д-1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1, вчинену 31.07.2018 приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком Сергієм Володимировичем( з врахуванням заяви про зміну предмету позову № б/н від 31.05.2021).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається, що 01 лютого 2013 року відбулась державна реєстрація юридичної особи - ТзОВ «Ковельська оптова база». Він був учасником товариства. Відповідно до пункту 3.2. статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база», розмір статутного капіталу товариства складає 440000 гривень, вклад позивача до статутного капіталу 26400 гривень, що становить 6% статутного капіталу.

03.04.2017 року позивач звернувся до учасників ТОВ «Ковельська оптово-торгова база» із заявою від 03.04.2017 року, в якій просив виключити його зі складу засновників ТОВ «Ковельська оптово-торгова база» та провести розрахунки пов`язані з виходом із складу учасників. Товариство задовольнило його заяву, виключило ОСОБА_1 зі складу учасників товариства, провівши перерозподіл частки між іншими учасниками.

07 лютого 2018 року товариство сплатило позивачу на картковий рахунок в ПАТ «Приватбанк» 26412 гривень в повернення внеску до статного капіталу та виплатило дивіденди за період з 01.01.2017 по дату виключення зі складу учасників.

Виплативши 26412 гривень товариство фактично повернуло внесок учасника до статутного капіталу. Разом з тим на дату виходу учасника складено баланс товариства. (03.04.2017) р. Так, згідно з балансом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковельська оптово-торгова база», складеного відповідачем на дату виходу, власний капітал (чисті активи) Товариства, тобто вартість його майна на кінець звітного періоду, становила 1507600 грн.. Виходячи з відомостей балансу станом на 03.04.2017 року до виплати вибувшому учаснику підлягала сума 90456 гривень з розрахунку (1507600 грн х 6/100%).

Враховуючи, що товариством сплачено 26412 гривень заборгованість Товариства перед вибувшим учасником складала 64044 гривень. (90456-26412).

Вказує, що Товариство лише частково провело розрахунки з учасником, який вибув з Товариства.

Позовна заява про стягнення вартості майна, пропорційної частці у статутному капіталі товариства, вперше була подана до Господарського суду Волинської області 23.07.18 р. за якою 26.07.18 р. було відкрито провадження у справі № 903/513/18. Проте вже 24.07.18 р. та 31.07.18 р. боржник - ТзОВ «Ковельська оптово - торгова база» за договорами купівлі - продажу, посвідченими приватним нотаріусом Луцького міськнотокругу Веремчуком С.В., відчуджив всі об`єкти нерухомості Ковельській оптово-торговій базі Волинської облспоживспілки. Учасники обох цих юридичних осіб є пов`язаними особами, так як директором їх обох є ОСОБА_2 , який, в свою чергу, є засновником (учасником) ТзОВ "Ковельська оптово - торгова база". Засновником ТОВ "Ковельська оптово - торгова база" та Ковельської оптово торгової бази Волинської облспоживспілки є Волинська обласна спілка споживчих товариств, яким було відомо про судовий спір щодо майна. Згідно з експертним висновком вартість майна становить 5996150 грн, однак, відчужене майно було за ціною не вище 180000 грн. 01.09.18 р. у Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців за рішенням учасників ТзОВ «Ковельська оптово-торгова база» було внесено записи про зменшення Статутного капіталу товариства з 440000 грн до 30800 грн без повідомлення кредиторів. 18.09.18 р. у Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців було внесено запис про рішення щодо припинення юридичної особи шляхом ліквідації. Оскільки на розгляді господарського суду перебувала справа, відповідачем у якій було ТзОВ «Ковельська оптово - торгова база», то суд заборонив вносити запис про припинення юридичної особи в результаті ліквідації. Вважає, що вище перераховані дії свідчать про намір ТзОВ «Ковельська оптово-торгова база» не виконувати рішення господарського суду щодо сплати коштів вибулому учаснику, так як ні майна, ні коштів відповідач не має. Продаж об`єктів нерухомості пов`язаній особі до ухвалення судового рішення був здійснений з порушенням чинного законодавства та з метою виведення активів.

В обґрунтування ще однієї вимоги про припинення державної реєстрації права власності позивач посилається на те, що звертаючись з позовом до суду у 2019 році для повернення у власність Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська оптово торгова база було достатньо ухвалення судового рішення про визнання недійсним оспорюваного договору, на підставі якого була здійснена державна реєстрація права. Однак згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" викладено у новій редакції і згідно з вимогами Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень рішення суду, щодо визнання недійсним договору купівлі - продажу не зумовлює виникнення обов`язку припинення державної реєстрації права власності на відповідний об`єкт. Враховуючи те, що державна реєстрація права власності на складські приміщення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за Ковельською ОТБ здійснена на підставі недійсного правочину, з метою ефективного захисту інтересів є необхідність для заявлення вимоги щодо припинення державної реєстрації права власності за Ковельською ОТБ здійснену приватним нотаріусом (державним реєстратором) Луцького міського нотаріального округу Веремчуком Сергієм Володимировичем.

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Ковельського міськрайонного суду Волинської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база", Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ" про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 31 липня 2018 року, укладеного між ТОВ "Ковельська оптово-торгова база" та Ковельською оптово-торгової базою Волинської облспоживспілки, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Веремчуком С. В., зареєстрованого у реєстрі за № 1 677.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 31 серпня 2020 року по даній справі позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 31 липня 2018 року, укладений між ТОВ "Ковельська оптово-торгова база" та Ковельською оптово-торгової базою Волинської облспоживспілки, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Веремчуком С. В., зареєстрований у реєстрі за № 1 677. Вирішено, що заходи забезпечення позову, що вжиті відповідно до ухвали Ковельського міськрайсуду Волинської області від 03 квітня 2019 року у справі № 159/1792/19 провадження № 2-з/159/7/19 діють до набрання рішенням суду у цій справі законної сили та продовжують діяти протягом дев`яноста днів із дня набрання цим рішенням суду законної сили. Додатковим рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10.19.2020 вирішено стягнути з відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковельська оптово - торгова база» та відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковельська ОТБ» на користь позивача ОСОБА_1 судові витрати у справі у справі в розмірі по 768 грн. 40 коп. з кожного. Іншим додатковим рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05.10.2020 вирішено стягнути з відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковельська оптово-торгова база» та відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковельська ОТБ» на користь позивача ОСОБА_1 судові витрати у справі, що є витратами на оплату професійної правової допомоги, в розмірі по 7500 грн з кожного.

Постановою Волинського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 24 березня 2021 року касаційну скаргу ТзОВ "Ковельська ОТБ" задоволено частково. Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 31 серпня 2020 року, додаткове рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10 вересня 2020 року, додаткове рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05 жовтня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року скасовано. Провадження у справі за позовом закрито. Повідомлено позивача, що розгляд справи за його позовом віднесено до юрисдикції господарських судів.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року справу № 159/2106/19-ц передано для продовження розгляду до Господарського суду Волинської області.

11.05.2021 справа №159/2106/19 надійшла на адресу Господарського суду Волинської області.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 159/2106/19 розподілено судді Вороняку А. С.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 17.05.2021 прийнято справу до провадження, підготовче засідання призначено на 02.06.2021.

17.05.2021 позивач подав заяву про забезпечення позову, в якій просить суд до набрання рішенням суду законної сили по справі накласти арешт на об`єкти нерухомого майна:

- склад О-1, загальна площа 1047 (кв.м); реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1, адреса: АДРЕСА_1 ;

- нежитлове приміщення, склад Д-1 загальна площа 1205.91 кв.м; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1; адреса: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 19.05.2021 заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково, а саме: до набрання рішенням суду законної сили по справі № 159/2106/19 заборонено відчуження майна: складу О-1, загальна площа 1047 (кв.м); реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1, адреса: АДРЕСА_1 ; нежитлового приміщення, склад Д-1 загальна площа 1205.9 кв.м; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1; адреса: АДРЕСА_1 ; в іншій частині заяви про забезпечення позову відмовлено.

24.05.2021 відповідач - 2 подав відзив на позовну заяву, в якому просить позовну заяву задовольнити в повному обсязі, при цьому вказує, що ОСОБА_1 був учасником ТзОВ «Ковельська оптово-торгова база» з моменту його заснування. 04.07.2017 вийшов із числа учасників товариства. На момент виходу частка учасника складала 6 % статутного капіталу. Станом на 03.04.2017 до виплати вибувшому учаснику підлягала сума 90456,00 грн, в лютому 2018 позивачу було сплачено 26412,00 грн. 23.07.2018 учасникам товариства стало відомо, що ОСОБА_1 подано до суду позов про стягнення з товариства вартості майна, пропорційної частці у статутному капіталі товариства. Цього ж дня на загальних зборах товариства було прийнято рішення про відчуження всіх об`єктів нерухомості, які перебували у власності товариства в користь Ковельської оптово-торгової бази Волинської облспоживспілки. 24.07.2018 було відчужено частину складських приміщень та приміщення прохідної балансовою вартістю 183751,08 грн. 31.07.2018 було здійснено відчуження складів, які перебували під обтяженням за залишковою (балансовою вартістю) 137595,28 грн. Вказує, що на даний час ні майна, ні коштів товариство не має.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 191 ГПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Оскільки, відзив на позову заяву підписана директором Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська оптово-торгова база Вакулюком В. О., визнання позову не суперечить закону та не порушує права чи інтереси інших осіб, суд приймає визнання позову відповідачем - 2.

26.05.2021 відповідач-1 подав письмові пояснення в яких просить в позові відмовити, при цьому вказує, що 31.07.18 між ТзОВ «Ковельська оптово-торгова база» як продавцем та Ковельською оптово - торговою базою Волинської облспоживспілки, правонаступником якої є відповідач - ТзОВ «Ковельська ОТБ», як покупцем, дійсно, було укладено оспорюваний договір. Його укладенню передувало рішення загальних зборів учасників ТзОВ «Ковельська оптово-торгова база» про продаж складу Д-1 та складу О-1, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною 137595 грн 28 коп. - протокол загальних зборів учасників № 7 від 30.07.18. Пунктом 2.1 оспорюваного договору визначено, що вартість продажу майна за домовленістю сторін становить 137595 грн 28 коп.. Згідно з довідкою від 30.07.18 р. № 4, балансова вартість нерухомого майна становить 137595 грн, 28 коп., а саме: складу Д-1 - 71680 грн 64 коп.; складу О-1 - 65914 грн 64 коп. (п. 2.2. оспорюваного договору). Відповідно до п. 3.1. оспорюваного договору, розрахунки за придбане майно здійснюються покупцем з відстроченням платежу і він зобов`язується сплатити ціну майна на протязі 1 - го місяця з дня підписання цього договору, у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на рахунок продавця. Згідно з платіжним дорученням № 56 від 31.07.2018 покупець сплатив продавцю кошти в сумі 137595 грн 28 коп. в рахунок оплати вартості придбаного майна. 31.07.2018 на виконання оспорюваного договору продавець передав покупцю склад Д-1 та склад О-1, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з актом приймання - передачі. Право власності на предмет оспорюваного договору зареєстровано за Ковельською оптово-торговою базою Волинської облспоживспілки згідно з витягом з Держреєстру речових прав на нерухоме майно № 132770126, № 132769823 від 31.07.2018. Склад Д-1 та склад О-1, які є предметом оскаржуваного договору купівлі-продажу від 31.07.2018 на момент укладення договору по сьогоднішній день знаходиться на земельній ділянці за кадастровим номером :42:012:0110, площею 3,95 га, яка належить ТзОВ «Ковельська ОТБ» на праві постійного користування, згідно Державного акту на право постійного користування землею виданого згідно рішення Ковельської районної ради № 33-11 від 21.02.1995. Крім того вказує, що на момент укладення оспорюваного договору не існувало жодних заборон чи інших обтяжень, які б перешкоджали укладенню договору купівлі-пролажу від 31.07.2018.

02.06.2021 від ТзОВ Ковельська ОТБ надійшло клопотання про залишення позовної заяви без руху, оскільки позивачем не сплачено судовий збір за місцем розгляду справи.

У судовому засіданні 02.06.2021 судом ухвалено на місці заяву позивача про зміну предмета позову прийняти, а у задоволенні клопотання відповідача-1 про залишення позову без руху відмовити з підстав наведених у ній та ухвалено на місці відкласти підготовче засідання на 15.06.2021.

Ухвалою суду від 15.06.2021 ухвалено на місці закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 29.06.2021.

18.06.2021 на адресу Господарського суду Волинської області надійшла ухвала Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24.05.2021 про передачу для розгляду по суті заяви ТзОВ Ковельська ОТБ про поворот виконання рішень Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10.09.2020 та 05.10.2020. 29.04.2021 ТзОВ Ковельська ОТБ звернулося до Ковельського міськрайонного суду Волинської області із заявою про поворот виконання рішень Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10.09.2020 та 05.10.2020, в якій просить допустити поворот виконання рішення у вказаній вище цивільній справі в частині стягнення з ТзОВ Ковельська ОТБ - на користь ОСОБА_1 судових витрат, а саме: 768,40 грн за рішенням суду від 10.09.2020; 7500,00 грн за рішенням суду від 05.10.2020. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вказаними вище судовими рішеннями стягнуто з товариства суми судових витрат та згідно з платіжним дорученням № 23 від 15.01.2021 р. ТзОВ Ковельська ОТБ сплачено цю заборгованість за виконавчими документами. Однак за постановою Верховного Суду від 24.03.2021 вказані вище рішення Ковельського міськрайсуду Волинської області скасовані та провадження у справі закрито. Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24.05.2021 заяву ТзОВ Ковельська ОТБ про поворот виконання рішень Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10.09.2020 та 05.10.2020 передано до Господарського суду Волинської області як суду першої інстанції по розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська оптово-торгова база, Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська ОТБ про визнання договору купівлі продажу нерухомого майна недійсними для розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 22.06.2021 прийнято до розгляду по суті заяву ТзОВ Ковельська ОТБ про поворот виконання рішень Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10.09.2020 та 05.10.2020.

29.06.2021 позивач подав письмові пояснення на заяву про поворот виконання рішень в якій вказує, що заява є безпідставною і передчасною, оскільки Господарським судом Волинської області ще не вирішено спір по суті, а тому в її задоволенні слід відмовити.

В судовому засіданні 29.06.2021 суд на місці ухвалив відкласти розгляд справи по суті на 13.07.2021.

12.07.2021 відповідач-2 подав письмові пояснення в яких вказує, що станом на дату укладення спірного договору у ТзОВ «Ковельська оптово-торгова база» існувала кредиторська заборгованість в сумі 64044,00 гривень, що підтверджено балансом товариства складеним на 03.04.2017. Згідно з балансом ТзОВ «Ковельська оптово торгова база», власний капітал (чисті активи) Товариства, становив 1507600 грн. Враховуючи баланс складений станом на 03.04.2017 року (з метою встановлення розміру виплати) вибувшому учаснику підлягала до виплати сума 90456 гривень з розрахунку (1507600 грн х 6/100%). Сплачено було 26412 гривень, заборгованість товариства перед вибувшим учасником складала 64044 гривень. Ухвалою господарського суду Волинської області 26.07.2018 року було відкрито провадження по справі N903/513/18 про стягнення вищезазначених коштів. Зазначена ухвала Господарського суду Волинської області була вручена товариству «Ковельська оптово торгова база» 30.07.2018 року. Рішенням господарського суду Волинської області від 15.01.2019 року у справі № 903/771/18 збільшено суму боргу з 64044 гривень до 405297,91 гривень, враховуючи реальну ринкову вартість чистих активів Товариства на момент виходу учасника із товариства. Договір був вчинений Товариством за залишковою вартістю - 137 595 грн, 28 коп., з відстрочкою платежу строком на місяць, оскільки продаж здійснювався в користь Ковельської оптово торгової бази Волинської облспоживспілки, яка не мала коштів на оплату майна. Оплату за нотаріальні послуги з оформлення відчуження майна було проведено ТзОВ «Ковельська оптово- торгова база». Відтак враховуючи вказані витрати операція з продажу майна була збитковою для товариства. Наявні в товаристві кошти в тому числі і кошти отримані від продажу майна були розподілені на виплату дивідендів діючим на той момент учасникам, при цьому помилково не було враховано вимоги статті 27 Закону «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» щодо заборони виплати дивідендів, якщо: товариство не здійснило розрахунків з учасниками товариства у зв`язку із припиненням їх участі у товаристві або з правонаступниками учасників товариства відповідно до цього Закону; майна товариства недостатньо для задоволення вимог кредиторів за зобов`язаннями, строк виконання яких настав, або буде недостатньо внаслідок прийняття рішення про виплату дивідендів чи здійснення виплати. Оскільки іншого майна в товаристві не залишилось було прийняте рішення про зменшення статутного капіталу з 440000 гривень до 30800 гривень. В подальшому товариству стало відомо про наявність відкритих виконавчих проваджень про стягнення коштів в користь ОСОБА_1 . Станом на липень 2021 року виконавчі провадження не завершені в зв`язку з відсутністю у товариства майна та коштів, що підтверджується листом органу державної виконавчої служби від 09.07.2021 року.

Дане пояснення відповідача-2 приєднано судом до матеріалів справи, однак докази долучені до нього суд залишив без розгляду, оскільки останні подано з пропуском строку передбаченого Господарським процесуальним кодексом України (далі ГПК України), без клопотання про його поновлення.

В судовому засідання 13.07.2021 позивач та представник позивача позов підтримали, просять його задовольнити повністю. Додатково повідомили, що докази понесених судових витрат будуть подані ними після ухвалення рішення по справі, за результатом розгляду позовних вимог.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, представник відповідача-1 подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю з`явитись в судове засідання через погане самопочуття. Дане клопотання не підлягає до задоволення через необґрунтованість, оскільки представництво не обмежене певним колом осіб і відповідач-1 не був позбавлений можливості направити іншого представника.

Згідно ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

встановив:

Відповідно до копії Статуту ТзОВ «Ковельська оптового-торгова база», затвердженого рішенням учасників цього товариства (протокол зборів учасників № 2 від 29.02.16 р.), (а. с. 8- 16 т.1) товариство засноване на основі Цивільного та Господарського кодексів України, Законів України: «Про господарські товариства», «Про власність», іншого чинного законодавства України для здійснення підприємницької діяльності та отримання прибутку на основі повного госпрозрахунку, самофінансування та самоокупності. Його засновниками є, зокрема, Волинська облспілка споживчих товариств, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 .. Метою діяльності товариства є одержання прибутку, зокрема.

Згідно з протоколом № 7 загальних зборів учасників ТзОВ «Ковельська оптово-торгова база» від 24.04.2017 розглянуто та задоволено заяву ОСОБА_1 від 03.04.2017, про вихід зі складу учасників цього товариства (а. с. 119-120 т.1).

Після виходу ОСОБА_1 зі складу учасників товариства виникли судові спори з приводу розміру частки у майні товариства, що належить йому при виході із складу учасників цього товариства.

Відповідно до рішення Господарського суду Волинської області від 15.01.2019 у справі № 903/771/18 за позовом ОСОБА_1 до ТзОВ «Ковельська оптово-торгова база» про стягнення 450 297,91 грн(а. с. 16-18 т.1), зміненим постановою Північно - західного апеляційного господарського суду від 10.10.2019, позов ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 405849,00 грн вартості його частки майна у статутному капіталі товариства, 15138,69 грн інфляційних втрат, 7538,78 грн 3 % річних.

Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2020 року касаційна скарга на вказані судові рішення повернута скаржникові - ТзОВ «Ковельська оптово -торгова база».

31.07.2018 ТзОВ «Ковельська оптово-торгова база» укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, що підтверджується даними з Державних реєстрів (а. с. 21-34 т.1), а також копією договору купівлі-продажу нерухомого майна від 31.07.2018 (далі - оспорюваний договір) (а. с. 109-110 т.1).

Як вбачається з протоколу № 7 загальних зборів учасників ТзОВ «Ковельська оптово - торгова база» від 30.07.2018 із додатком до нього (а. с. 113-114 т.1), перед укладенням оспорюваного договору зборами було розглянуто клопотання Ковельської оптово-торгової бази про купівлю основних засобів, розташованих за адресою: пров. В. Кияна,9, м.Ковель, Волинська область. Збори вирішили продати Ковельській оптово-торговій базі основні засоби, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: склад «Д-1»; склад «О-1». Вартість продажу майна за домовленістю сторін склала 137 595,28 грн. Цей договір зі сторони продавця уповноважено підписати директору Вакулюку В.О..

За змістом оспорюваного договору відповідач-2 - ТзОВ «Ковельська оптово-торгова база», засновником якого, поряд з іншими, є Волинська облспілка споживчих товариств, в особі свого директора ОСОБА_2 , продав Ковельській оптово-торговій базі Волинської облспоживспілки у власність нерухоме майно: нежитлове приміщення, склад Д - 1 загальною площею 1205, 9 кв. м.; склад О - 1, загальною площею 1047 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною 137595,28 грн. Відчужуване нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці, що перебуває у користуванні Ковельської оптово-торгової бази контори «Облкооплісбудгосторг». За змістом цього договору, сторони обумовили, що розрахунки за придбане майно здійснюються покупцем з відстроченням платежу на один місяць.

Відповідно до копії виписки з банківського рахунка відповідача за 31.07.2018, кошти перераховано покупцем продавцеві нерухомого майна в сумі 137 595,28 грн за нерухоме майно за договором купівлі - продажу від 31.07.2018.

31.07.2018 сторонами оспорюваного договору на виконання договору купівлі - продажу майна від 31.07.2018 складено та підписано акт приймання - передачі майна, зазначеного у оспорюваному договорі.

На момент укладення спірного договору купівлі-продажу від 31 липня 2018 року ОСОБА_1 не був учасником ТзОВ «Ковельська оптово-торгова база».

На підставі оспорюваного договору в Державному реєстрі речових прав за ТзОВ «Ковельська ОТБ» було зареєстровано право власності на об`єкти нерухомого майна.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач стверджував, що оспорюваний договір був укладений з метою невиконання рішення господарського суду, яким стягнуто з ТзОВ "Ковельська оптово-торгова база", вартість частини майна у статутному капіталі цього товариства після виходу ОСОБА_1 із складу засновників цього товариства за його заявою від 03.04.2017 із проведенням пов`язаних з цим виходом розрахунків.

Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:

особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;

наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);

враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 236 ГПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».

У постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21) зазначено, що «боржник (ТОВ «Автобастіон»), який відчужує майно (транспортні засоби) на підставі договорів купівлі-продажу на користь свого учасника (ОСОБА 2) після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами, оскільки вчинив оспорювані договори купівлі-продажу, які порушують майнові інтереси кредитора і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника»

У постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20) зазначено, що «колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про те, що ОСОБА_2, який відчужив майно (житловий будинок) на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА 3 після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами, оскільки вчинив оспорюваний договір купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси кредитора і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Висновки судів про те, що договір купівлі-продажу нерухомого майна не порушує прав позивача і в момент його укладення жодних обмежень щодо його відчуження не існувало є необґрунтованими, оскільки перехід права власності на вказаний будинок через вісім днів після відкриття провадження у справі про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача боргу за договором позики свідчить про мету приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів на підставі укладеного між позивачем та ОСОБА_2 договору позики, свідчить про недійсність правочину та порушує права позивача як позикодавця.»

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Відповідно до ст. 148 ЦК України (в редакції на квітень 2017 року - час виходу ОСОБА_1 з членів ТОВ) учасник, який виходить із товариства з обмеженою відповідальністю, має право одержати вартість частини майна, пропорційну його частці у статутному капіталі товариства.

За домовленістю між учасником та товариством виплата вартості частини майна товариства може бути замінена переданням майна в натурі.

Якщо вклад до статутного капіталу був здійснений шляхом передання права користування майном, відповідне майно повертається учасникові без виплати винагороди.

Порядок і спосіб визначення вартості частини майна, що пропорційна частці учасника у статутному капіталі, а також порядок і строки її виплати встановлюються статутом законом.

Згідно зі ст. 154 ЗУ «Про господарські товариства» (в редакції на квітень 2017 року - час виходу ОСОБА_1 з членів ТОВ) при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість частини майна товариства, пропорційна його частці у статутному капіталі. Виплата провадиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу. На вимогу учасника та за згодою товариства вклад може бути повернуто повністю або частково в натуральній формі.

Учаснику, який вибув, виплачується належна йому частка прибутку, одержаного товариством в даному році до моменту його виходу. Майно, передане учасником товариству тільки в користування, повертається в натуральній формі без винагороди.

Беручи до уваги викладене, суд вважає, що прийнявши рішення ТзОВ «Ковельська оптово-торгова база» про вихід ОСОБА_1 з числа його членів в силу наведених положень Законів протягом 12 місяців після прийняття даного рішення зобов`язана була виплати вибувшому учаснику вартість частини майна товариства, пропорційно його частці у статутному капіталі. Відтак після спливу даного строку, в даному випадку після 24 квітня 2018 року, товариство вважались боржником, а вибувший член його кредитором.

Таким чином Товариство з обмеженою відповідальністю «Ковельська оптова торгова база», діючи у законний та добросовісний спосіб, зобов`язане було здійснювати свою діяльність у такий спосіб який би дозволив їй провести повний розрахунок з кредиторами товариства.

Натомість, достовірно знаючи про не проведення розрахунку з ОСОБА_1 відповідно до закону та про звернення з відповідним позовом ОСОБА_1 до господарського суду 31 липня 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Ковельська оптово-торгова база» відчужує належне товариству майно при цьому не проводить повного розрахунку з позивачем.

Окрім того, 26 липня 2018 року ( а.с 189 Т. 1) Господарським судом Волинської області було відкрите провадження за позовом ОСОБА_1 до Товариство з обмеженою відповідальністю «Ковельська оптово-торгова база» про стягнення коштів.

За таких обставин слід вважати, що як продавець так і покупець, за оспорюваним договором діяли недобросовісно, оскільки були обізнані про наявність майнового спору між продавцем та позивачем з огляду на те, що директором обох юридичних фірм сторін оспорюваного договору є одна і таж особа ОСОБА_2 .

Крім того з наявних у матеріалах справи доказів, встановлено, що відчуження майна за оспорюваним договором відбулось по залишковій вартості такого майна 137595,28 гривень без отримання мінімального прибутку, що прямо суперечить меті створення товариства визначеній в статуті як то отримання прибутку.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу від 31 липня 2018 року) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що оскаржуваний договір купівлі-продажу від 31 липня 2018 року є фраудаторним, був укладений на шкоду ОСОБА_1 , порушує його майнові права як кредитора, направлений на не проведення з ним повного розрахунку вартості частини майна товариства, пропорційно його частці у статутному капіталі, а його сторони «вживали право на зло».

Покупець за оспорюваним договором прийняв участь у такому договорі формально і йому було відомо, що продавець за оспорюваним договором укладає договір з метою штучного протиправного створення ситуації, коли у нього юридично спірне нерухоме майно буде відсутнім, що в свою чергу може убезпечити його від можливого звернення стягнення на таке майно у випадку відсутності чи недостатності грошових коштів при вирішенні майнового спору, який розглядався у Господарському суді Волинської області та за результатами розгляду існує рішення про стягнення коштів з ТзОВ «Ковельська оптово-торгова база» на корить позивача.

Відповідач-1 не обґрунтував доцільності відчуження спірного майна за ціною визначеною договором за умови наявності кредиторів, зокрема яким був ОСОБА_1 , яким не були виплачені заборговані кошти.

Щодо вимоги позивача про припинення державної реєстрації права власності суд зазначає таке.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон України № 1952) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України № 1952 відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 червня 2021 року у справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20).

Оскільки, рішення суду, щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу не зумовлює виникнення обов`язку припинення державної реєстрації права власності на відповідний об`єкт, з метою реального захисту та відновлення порушених прав та охоронюваних законом інтересів позивача, суд дійшов висновку про задоволення вимоги щодо припинення державної реєстрації права власності за ТзОВ «Ковельська ОТБ», вчинену 31.07.2018 приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком Сергієм Володимировичем.

Щодо заяви відповідача-1 про поворот виконання рішень Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10.09.2020 та 05.10.2020 суд зазначає таке.

Відповідно до ч.2 ст. 333 ГПК України якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо при новому розгляді справи він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Якщо питання про поворот виконання судового рішення не було вирішене згідно із частинами першою - третьою цієї статті, заява відповідача про поворот виконання розглядається судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (ч.9 ст. 333 ГПК України).

Поворот виконання рішення - це процесуальна форма захисту прав боржника. Воно можливе лише після набрання судовим рішенням законної сили. Його суть - у поверненні стягувачем боржнику всього одержаного за скасованим рішенням.

Як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 2 листопада 2011 року у справі №13-рп/2011, поворот виконання рішення - це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала.

Отже, інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала.

Враховуючи, що справу касаційною інстанцією передано для продовження розгляду, а за результатами розгляду даної справи, суд дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_1 не в меншому розмірі, відповідно відсутні правові підстави для задоволення заяви про поворот виконання рішень Ковельського міськрайонного суду, а навпаки достягнення інших судових витрат(доплачений судовий збір) за результатом розгляду справи.

В силу положень ст. ст. 73 ГПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1, 3 ст. 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 77 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи, що наявні в матеріалах справи пояснення та докази сторін, визнання відповідачем 2 позову, господарський суд, оцінюючи їх за своїм переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню як підставні та обґрунтовані.

Заходи забезпечення позову, що були вжиті відповідно до ухвали Господарського суду Волинської області від 19.05.2021 у справі № 159/2106/19 у виді заборони відчуження майна: складу О-1, загальною площею 1047 (кв.м); реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1, адреса: АДРЕСА_1 ; нежитлового приміщення, складу Д-1 загальна площа 1205.9 кв.м; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1; адреса: АДРЕСА_1 , діють до набрання рішенням суду у даній справі законної сили та продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання даним рішенням суду законної сили, відповідно до положень ч.7 ст. 145 ГПК України.

Оскільки спір до розгляду доведено з вини відповідачів, сплачений позивачем судовий збір за розгляд справи в господарському суді в сумі 3422,60 грн (2270 грн за вимогу про припинення державної реєстрації права власності + 1152,60 грн доплати судового збору за подачу позову в Господарський суд Волинської області станом на час звернення 15.04.2019 (що становило 1921 грн)) в силу ст.129 ГПК України, слід покласти порівну на відповідачів в сумі по 1711,30 грн. з кожного, за результатом розгляду спору.

Керуючись ст. 73-79, 86, 129, 232, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

в и р і ш и в:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна укладений 31.07.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Ковельська оптово-торгова база" та Ковельською оптово- торговою базою Волинської облспоживспілки, який посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком Сергієм Володимировичем, зареєстрований у реєстрі за № 1677.

3. Припинити державну реєстрацію права власності Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська ОТБ оформлену записами за №27285753, № 27285786 про право власності на склад О-1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1 та на нежитлове приміщення, склад Д-1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1, вчинену 31.07.2018 приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком Сергієм Володимировичем.

4. Встановити, що заходи забезпечення позову, що були вжиті відповідно до ухвали Господарського суду Волинської області від 19.05.2021 у справі № 159/2106/19 у виді заборони відчуження майна: складу О-1, загальною площею 1047 (кв.м); реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1, адреса: АДРЕСА_1 ; нежитлового приміщення, складу Д-1 загальна площа 1205.9 кв.м; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1; адреса: АДРЕСА_1 , діють до набрання рішенням суду у даній справі законної сили та продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання даним рішенням суду законної сили.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська ОТБ (пров. Володимира Кияна,9, м.Ковель, Волинська область, 45000, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 1711,30 грн (одну тисячу сімсот одинадцять гривень 30 коп.) судового збору.

6. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська оптово-торгова база (вул.Кавказька,3 офіс 305, м.Рівне, 33001, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 1711,30 грн (одну тисячу сімсот одинадцять гривень 30 коп.) судового збору.

7. У задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковельська ОТБ» від 26.04.2021 про поворот виконання рішення - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення до Північно-західного апеляційного господарського суду.

Дата складення повного

судового рішення

16.07.2021.

Суддя А. С. Вороняк