ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2021 року м. Черкаси справа № 925/146/21

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого судді Грачова В.М., при секретарі судового засідання Нестеренко А.М., без участі представників сторін у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду в м. Черкаси, розглянувши справу за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Транско" про стягнення 187515 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" звернувся в господарський суд Черкаської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Транско" (далі-відповідач) про стягнення на підставі ст. 118, 122 Статуту залізниць України, штрафу за неправильно зазначену у накладній № 50274596 масу вантажу у вагонах № 95639977, № 95540241, № 95525630 у розмірі п`ятикратної провізної плати за всю відстань перевезення в сумі 187515 грн. та відшкодування судових витрат.

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 15.02.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, по ній відкрито провадження у справі № 925/146/21 за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 20.04.2021 року (з урахуванням ухвали суду від 13.04.2021 року).

Відповідач в особі свого представника подав 17.03.2021 року клопотання (вх. № 4599/21, а.с. 49-50), в якому погодився з позицією позивача, повідомив про готовність сплатити штраф та відшкодувати витрати на оплату судового збору, однак просив зменшити розмір штрафу до однієї проїзної плати за три вагони, що становить 37503 грн. у зв`язку з скрутним фінансовим становищем відповідача, зумовленого зменшенням обсягів транспортно-експедиторських послуг, зменшенням доходів підприємства, що підтверджено даними звіту Ф2 Про фінансові результати за 2020 рік, наявністю локдауну в країні.

Позивач в особі свого представника подав суду 29.03.2021 року відповідь на відзив (вх. № 5216/21, а.с. 63), в якому заперечив проти задоволення клопотання відповідача, вказав, що розмір штрафу не є договірним, а закріпленою нормою ст. 118 Статуту залізниць України, тому не підлягає зменшенню, просив врахувати правову позицію Верховного Суду викладену у справах № 906/434/17, № 914/2339/17.

Сторони явку представників в судове засідання 20.04.2021 року не забезпечили, причини неявки суду не повідомили, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 ГПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Частиною 1 ст. 202 ГПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи, що явка представників сторін судом обов`язковою не визнавалась, наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи, суд, відповідно до ст. 202 ГПК України, визнав за можливе розглянути справу у відсутності представників сторін за наявними в ній матеріалами.

Згідно з ч.ч. 4, 5 ст. 240 ГПК України, судом підписано рішення без його проголошення, датою ухвалення рішення є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши подані ними заяви по суті справи, наявні в справі письмові докази та оцінивши їх у сукупності, суд позов задовольняє повністю з таких підстав.

21.08.2020 року відповідач, як вантажовідправник за накладною № 50274596 зі станції відправлення Межова Донецької залізниці здав позивачу, а останній прийняв для перевезення до станції призначення Жовтнева Одеської залізниці зокрема в залізничних вагонах №№ 95639977, 95525630, 95540241 завантажених пшеницею насипом, вантаж у вагоні № 95639977 визначено 68400 кг, у вагоні № 95525630 визначено 67850 кг, у вагоні № 95540241 визначено 67850 кг, для отримувача - ТОВ "Евт Грейн" (а.с.7). Зважування вантажу у вагони №№ 95639977, 95525630, 95540241 і визначення їх маси визначалося відповідачем, як вантажовідправником, на вагонних вагах статичних заводських про що вказано у графах 24, 26, 28 накладної № 50274596.

24.08.2020 року відповідач, як вантажовідправник за накладною № 45333929 зі станції відправлення Нижньодніпровськ-Вузол Придніпровської залізниці здав позивачу, а останній прийняв для перевезення до станції призначення Жовтнева Одеської залізниці в залізничних вагонах №№ 95639977, 95525630, 95540241 завантажених пшеницею насипом, вантаж у вагоні № 95639977 визначено 68400 кг, у вагоні № 95525630 визначено 67850 кг, у вагоні № 95540241 визначено 67850 кг, для отримувача - ТОВ "Евт Грейн", які досилаються до основної відправки Межова-Жовтнева № 50274596 (а.с.8). Зважування вантажу у вагони №№ 95639977, 95525630, 95540241 і визначення їх маси визначалося відповідачем, як вантажовідправником, на вагонних вагах статичних заводських про що вказано у графах 24, 26, 28 накладної № 45333929.

22.04.2020 року та 24.08.2020 року під час перевезення вантажу на станції Нижньодніпровськ-Вузол Придніпровської залізниці позивач здійснив контрольне зважування вагонів №№ 95639977, 95525630, 95540241 в результаті чого встановив, що фактична маса вантажу:

у вагоні № 95639977 становить 62950кг, що на 5450 кг менше від маси вантажу, зазначеній у накладній № 50274596;

у вагоні № 95525630 становить 62500кг, що на 5350 кг менше від маси вантажу, зазначеній у накладній № 50274596;

у вагоні № 95540241 становить 62500кг, що на 5350 кг менше від маси вантажу, зазначеній у накладній № 50274596 про що було складено спочатку акти загальної форми від 22.08.2020 року № 3727Т, № 3728Т,№ 3729Т (а.с. 15-16), та підтверджено відповідними актами від 24.08.2020 року № 1104, № 1106, №1105 (а.с.11-13), а потім комерційний акт від 24.08.2020 року № 450003/378/70 (а.с. 9-10).

З розділу "Д" комерційного акту від 24.08.2020 року № 450003/378/70 вбачається, що при зважуванні вагонів в статичному режимі з повною зупинкою та розчепленням у присутності заст. ДС ОСОБА_4, АРВ ОСОБА_2 прийомоздавальника ОСОБА_1 на справних вагонних 150т. електронно тензометричних вагах ст. Нижньодніпровськ-Вузол заводський № 032, що пройшли держповірку 11.08.2020 року виявлено: у вагоні № 95639977 вагу брутто 84550 кг, тара за документом - 21600 кг, вага нетто-62950 кг, що менше ваги вказаної в документі на 5450 кг; у вагоні № 95540241 вагу брутто 83000 кг, тара за документом - 20500кг, вага нетто-62500 кг, що менше ваги вказаної в документі на 5350кг; у вагоні № 95525630 вагу брутто 83750 кг, тара за документом - 21250кг, вага нетто - 62500 кг, що менше ваги вказаної в документі на 5350кг.

Наданий позивачем господарському суду технічний паспорт на вказані у попередньому абзаці ваги містить відомості про проведену 11.08.2020 року держповірку цих вагів (а.с. 18-20).

Отже, відомості, які містить комерційний акт від 24.08.2020 року № 450003/378/70 та технічний паспорт на ваги, на яких на станції Нижньодніпровськ-Вузол Придніпровської залізниці проводилося контрольне зважування вантажу у вагонах №№ 95639977, 95525630, 95540241 свідчать про неможливість незбереження вантажу при перевезенні і про відповідність вказаних ваг вагам, на яких маса вантажу у цьому ж вагоні визначалася вантажовідправником, а також про відсутність даних про проведення огляду-перевірки (повірки) ваг позивача за останні шість місяців.

Комерційний акт від 24.08.2020 року № 450003/378/70 підписано заступником начальника станції ОСОБА_4, агентом комерційним ОСОБА_5, працівником станції ОСОБА_2 , приймоздавальником ОСОБА_3 і представником вантажоодержувача ТОВ "Евт грейн" ОСОБА_6 та містить проставлений штемпель станції Нижньодніпровськ-Вузол Придніпровської залізниці на виконання вимог п. 8 Правил складання актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 28.05.2002 року № 334.

24.08.2020 року після складання комерційного акту від 24.08.2020 року № 450003/378/70 станцією Нижньодніпровськ-Вузол Придніпровської залізниці в п. 49 накладної № 50274596, накладної №45333929 внесено відповідні посилання на акти загальної форми № 3727Т, № 3728Т,№ 3729Т від 22.07.2020 року та комерційний акт № 450003/378/70 від 24.07.2020 року.

За невірне зазначення відповідачем у накладній № 50274596 маси вантажу у вагонах №№ 95639977, 95525630, 95540241 позивач нарахував відповідачу до сплати 187515 грн. штрафу в розмірі п`ятикратної провізної плати за перевезення вантажу у вагонах. Вартість перевезення вантажу в одному із зазначених вагонів складає 12501 грн.

Відповідач спірну суму штрафу підтвердив однак позивачу у добровільному порядку не сплатив, вимога про його стягнення є предметом спору у справі, що розглядається.

Статтею 3 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, якими, зокрема, є: свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Статтями 13 і 14 ЦК України встановлено, відповідно, межі здійснення цивільних прав та загальні засади виконання цивільних обов`язків. Зокрема, і цивільні права і цивільні обов`язки здійснюються (виконуються) в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2, ч. 3 ст. 11, п.п. 5, 8 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу (далі -ЦК) України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини; цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства; способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Частиною 2 ст. 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України) встановлено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом, зокрема, присудження до виконання обов`язку в натурі, установлення, зміни і припинення господарських правовідносин, іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб`єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Згідно зі ст. 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

Згідно зі ст. 920 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до частин 5, 6 статті 306 Господарського кодексу України перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів (вибухових речовин, зброї, отруйних, легкозаймистих, радіоактивних та інших небезпечних речовин тощо) визначаються цим Кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 5 ст. 307 Господарського кодексу України передбачено, що умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов`язань.

Стаття 3 Закону України «Про залізничний транспорт» передбачає, що законодавство про залізничний транспорт загального користування складається з Закону України «Про транспорт», цього Закону, Статуту залізниць України, який затверджується Кабінетом Міністрів України, та інших актів законодавства України. Нормативні документи, що визначають порядок і умови перевезень, користування засобами залізничного транспорту загального користування, безпеки руху, охорони праці, забезпечення громадського порядку, перетину залізничних колій іншими видами транспорту і комунікаціями, пожежної безпеки, санітарні норми та правила на залізничному транспорті України є обов`язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457 затверджений Статут залізниць України (далі - Статут).

Відповідно до ст.ст. 2, 3 Статуту, ним визначаються обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом залізниць регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під`їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту. Дія Статуту поширюється на перевезення залізничним транспортом вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, у тому числі на перевезення вантажів, навантаження і розвантаження яких відбувається на залізничних під`їзних коліях незалежно від форм власності, які не належать до залізничного транспорту загального користування.

Стаття 6 Статуту визначає, що накладна - це основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил, і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача.

Відповідно до ст. 24 Статуту, вантажовідправники несуть відповідальність за всі наслідки неправильності, неточності або неповноти відомостей, зазначених ним у накладній. Залізниця має право перевіряти правильність цих відомостей, а також періодично перевіряти кількість та масу вантажу, що зазначаються у накладній.

Статтею 118 Статуту передбачено, що за пред`явлення вантажу, який заборонено до перевезень або який потребує під час перевезення особливих заходів безпеки, та з неправильним зазначенням його найменування або властивостей з відправника, крім заподіяних залізниці збитків і витрат, стягується штраф у розмірі п`ятикратної провізної плати за всю відстань перевезення.

Статтею 122 Статуту встановлено, що за неправильно зазначені у накладній масу, кількість місць вантажу, його назву, код та адресу одержувача з відправника стягується штраф у розмірі згідно із статтею 118 цього Статуту. При цьому відправник несе перед залізницею відповідальність за наслідки, які виникли.

Згідно з ч. 1 ст. 129 Статуту обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць. Пунктом «а» ч. 1 цієї статті Статуту встановлено, що комерційний акт складається для засвідчення, зокрема, невідповідності найменування, маси і кількості місць вантажу, багажу чи вантажобагажу натурою з даними, зазначеними у транспортних документах. Згідно з ч. 3 цієї статті Статуту, залізниця зобов`язана скласти комерційний акт, якщо вона сама виявила зазначені вище обставини або якщо про існування хоча б однієї з них заявив одержувач або відправник вантажу, багажу чи вантажобагажу.

Підстави для складання, вимоги до змісту і порядок оформлення актів загальної форми і комерційних актів регулюється Правилами складання актів, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 28.05.2002 року № 334 (у відповідності до ст. 129 Статуту). Згідно з п. 2 Правилами складання актів, комерційні акти складаються для засвідчення обставин, зокрема, невідповідності найменування, маси і кількості місць наявного вантажу, багажу чи вантажобагажу даним, зазначеним у перевізних документах. Дані в комерційному акті зазначаються на підставі перевізних документів та виявлених обставин. У тих випадках, коли різниця у масі вантажу, визначеній на станції відправлення, порівняно з масою, що виявилася на станції призначення, не перевищує норми природної втрати маси вантажу і граничного розходження визначення його маси нетто, комерційний акт не складається, а оформлення видачі вантажу провадиться у порядку, передбаченому Правилами видачі вантажів, затвердженими наказом Мінтрансу від 21.11.2000 N 644 та зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 за N 862/5083 (далі - Правила видачі вантажів).

Пунктом 10 Правил складання актів встановлено, що комерційний акт підписує начальник станції (його заступник), начальник вантажного району (завідувач вантажного двору, складу, контейнерного відділу, контейнерного майданчика, сортувальної платформи) і працівник станції, який особисто здійснював перевірку, а також одержувач, якщо він брав участь у перевірці. Крім того, у разі необхідності, до перевірки вантажу і підписання акта можуть бути залучені також інші працівники залізниці.

Пунктом 5 Правил приймання вантажів до перевезення, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 року № 644, встановлено, що загальна маса вантажу визначається відправником зважуванням або розрахунковим способом. Спосіб визначення маси вантажу і тип ваг відправник зобов`язаний зазначити в накладній. Усі засоби вимірювальної техніки, які використовуються для визначення маси вантажів, мають бути повірені відповідно до вимог чинного законодавства. Засоби ваговимірювальної техніки повинні бути взяті на облік залізницею та відповідати вимогам Інструкції про порядок застосування засобів ваговимірювальної техніки на залізничному транспорті України, затвердженої наказом Міністерства інфраструктури України від 31.07.2012 року N 442, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11.10.2012 року за N 1716/22028, та інших нормативно-правових актів.

Пунктом 22 Правил видачі вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 року № 644, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 р. за N 862/5083, встановлено, що перевірка маси вантажу на станції призначення провадиться, як правило, таким самим способом, яким цю масу було визначено на станції відправлення. Зважування вантажів на вагонних вагах провадиться в порядку, передбаченому Правилами приймання вантажів до перевезення.

З огляду на викладені вище обставини справи та наведені норми чинного законодавства господарський суд вбачає, що інформація, викладена працівниками позивача в комерційному акті від 24.07.2020 року № 450003/378/70 щодо неправильного зазначення відповідачем у накладній № 50274596, з урахуванням даних накладної № 45333929 маси вантажу у вагонах №№ 95639977, 95525630, 95540241, є достовірною, ця обставина є достатньою підставою для застосування позивачем до відповідача передбаченого ст. 122 Статуту штрафу, а відтак, і для задоволення позову.

Докази позивача, надані на підтвердження викладених обставини, суд вважає належними, достатніми та допустимими, не заперечені відповідачем, тому зазначений штраф у розмірі п`ятикратної провізної плати за всю відстань перевезення в сумі 187515 грн. підлягає стягненню в судовому порядку.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру штрафу до однієї провізної плати за кожен вагон у розмірі 37503 грн. заявленого на підставі ст. 233 ГК та ч. 3 ст. 551 ЦК України, обґрунтованого тим, що позивачу, як перевізнику, не завдано жодних збитків, а розмір заявленого до стягнення штрафу перевищує сплачену відповідачем вартість перевезення, також просив врахувати його фінансове становище обумовлене запровадженням в країні локдауну, суд зазначає наступне.

Статтею 233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Правовий аналіз зазначених норм свідчить про те, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов та на розсуд суду.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), що підлягає стягненню зі сторони, яка порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Згідно мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013 неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання, не повинна перетворюватись на несправедливо покладений непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Одночасно зменшення розміру заявленого до стягнення штрафу є правом суду, за відсутності в законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи в їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність в кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення штрафу. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду 31.05.2018 у справі № 910/12069/17.

Розглянувши доводи відповідача з приводу обґрунтування необхідності зменшення штрафу, з урахуванням правових висновків Верховного суду, суд вважає недоведеним факт винятковості наведених відповідачем обставин, адже матеріалами справи встановлено неправильне зазначення саме відповідачем відомостей про масу вантажу в накладній № 50274596, з урахуванням даних накладної № 45333929 маси вантажу у вагонах №№ 95639977, 95525630, 95540241 та складено комерційний акт №450003/378/70 від 24.07.2020 року, за що приписами ст. ст. 118, 122 Статут залізниць передбачено нарахування штрафу саме відправнику.

При цьому, застосовуючи положення ст. 118 Статуту залізниць України належить мати на увазі, що штраф підлягає стягненню за самий факт допущення вантажовідправником визначених цією статтею порушень, встановлених залізницею на станції призначення або під час перевезення та на станції відправлення після пред`явлення вантажу до перевезення, незалежно від того, чи завдано залізниці в зв`язку з цим збитки.

Необхідності з`ясування наявності/відсутності складу цивільного правопорушення в даному випадку немає, оскільки позивач звернувся з позовом про стягнення штрафу за неправильно зазначену масу вантажу, а не про стягнення збитків. Відповідно доводи відповідача в цій частині як безпідставні та необґрунтовані.

Також судом враховано, що в даному випадку штрафна санкція не є договірною, а випливає із згаданих вище положень Статуту залізниць України, якими чітко визначено розмір штрафу.

Відтак, недотримання вимог, визначених Статутом залізниць України, який є спеціальним нормативним актом, що визначає обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом, покладає на порушника відповідальність, яка в даному випадку передбачена пунктами 118, 122 Статуту залізниць України, штраф стягується з вантажовідправника незалежно від наявності збитків та наслідків, тому клопотання відповідача про зменшення розміру штрафу не підлягає до задоволення. Судом враховано правову позицію викладену у постанові Верховного Суду №910/143/19 від 16.10.2019 року.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 «Про судове рішення», рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Враховуючи положення ч.1ст.9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВРКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Нормами Господарського процесуального кодексу України, зокрема, встановлено, що:

учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 43);

кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.ч. 1, 3 ст. 74);

належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 ст. 76);

обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77);

достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 78);

наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.ч. 1, 2 ст. 79);

учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ч. 1 ст. 80);

суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (ч.ч. 1, 2 ст. 86).

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 13, ч. 1 ст. 14 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням викладених обставин справи, наведених норм законодавства суд спірні вимоги позивача вважає обґрунтованими, позов задовольняє повністю у розмірі 187515 грн. штрафу, що відповідає п`ятикратній провізній платі за всю відстань перевезення.

На підставі статті 129 ГПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати у виді сплаченого судового збору у розмірі 2812 грн. 72 коп.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236-240, 256 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Транско", ідентифікаційний код юридичної особи 41640716, місцезнаходження: 19601, Черкаська обл., Черкаський район, с. Геронимівка, вул. Вернигори, буд. 11 на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця», ідентифікаційний код юридичної особи 40081237, місцезнаходження: 49038, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, буд. 108, р/р НОМЕР_1 в АТ «Ощадбанк, МФО 300465, отримувач: філія: «Єдиний розрахунковий центр залізничних перевезень» АТ «Укрзалізниця» - 187515 грн. штрафу, 2812 грн. 72 коп. судових витрат.

Рішення може бути оскаржене до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд Черкаської області протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 19.07.2021 року.

Суддя В.М. Грачов