ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" липня 2021 р.м. ХарківСправа № 922/1793/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Сальнікової Г.І.

при секретарі судового засідання Кучко А.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Технологія Плюс Україна" (21007, м. Вінниця, вул. Батозька, 1-Б)
до Приватного акціонерного товариства "Комплекс Безлюдівський М`ясокомбінат" (62490, Харківська обл., с. Котляри, вул. Безлюдівська, 5)
про стягнення 343886,64 грн.
за участю представників:

позивача - не з`явився;

відповідача - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариства з обмеженою відповідальністю "Технологія Плюс Україна" звернулось до Господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Приватного акціонерного товариства "Комплекс Безлюдівський М`ясокомбінат" (відповідача), в якому позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по оплаті за поставлений товар у розмірі 524126,87 грн. та пеню за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у розмірі 43886,64 грн. Позов обґрунтовано неналежним виконанням з боку відповідача своїх зобов`язань за договором поставки №19 від 20.05.2020 в частині своєчасної та повної оплати покупцем отриманого товару у встановлені договором строки.

За попереднім (орієнтовним) розрахунком судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, складаються з суми сплаченого судового збору за подання даного позову до суду у розмірі 8520,21 грн. та витрат на правову допомогу згідно наданої разом із позовом квитанції на суму 25000,00 грн.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 24.05.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження і призначено підготовче засідання на 08.06.2021 о 12:30.

Протокольною ухвалою господарського суду Харківської області від 08.06.2021 задоволено заяву позивача про відкладення судового засідання та відкладено підготовче засідання на 01.07.2021 о 12:30.

29.06.2021 в системі діловодства господарського суду Харківської області зареєстровано заяву про зменшення розміру позовних вимог (вх. №15166) разом із доданими до неї документами, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором поставки №19 від 20.05.2020 у розмірі 343886,64 грн., з яких: заборгованість по оплаті за поставлений товар у розмірі 300000,00 грн., пеню за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у розмірі 43886,64 грн. та понесені судові витрати. В обґрунтування поданої заяви вказує на часткове погашення відповідачем заборгованості у розмірі 224126,87 грн., про що посилається на платіжні доручення: №22160 від 18.06.2021 у розмірі 100000,00 грн., №21711 від 21.05.2021 у розмірі 24126,87 грн. та №21821 від 28.05.2021 у розмірі 100000,00 грн.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 01.07.2021 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Технологія Плюс Україна" про зменшення розміру позовних вимог (вх. №15166 від 29.06.2021) прийнято до розгляду та подальший розгляд справи ухвалено здійснювати з її врахуванням.

01.07.2021 в системі діловодства господарського суду Харківської області зареєстровано клопотання (вх. №15351) разом із доданими до нього документами, в якому відповідач просить суд провадження у справі в частині стягнення заборгованості за договором поставки №19 від 20.05.2020 у розмірі 524126,87 грн. закрити у зв`язку із відсутністю предмету спору. В обґрунтування поданого клопотання вказує на перерахування на користь позивача суму заборгованості за договором поставки №19 від 20.05.2020 у розмірі 524126,87 грн., про що посилається на платіжні доручення: №22302 від 29.06.2021 у розмірі 130000,00 грн., №453 від 29.06.2021 у розмірі 100000,00 грн., №22270 від 25.06.2021 на суму 70000,00 грн., №22160 від 18.06.2021 у розмірі 100000,00 грн., №21821 від 28.05.2021 у розмірі 100000,00 грн., №21711 від 21.05.2021 у розмірі 24126,87 грн., яке досліджено та долучено судом до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 01.07.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 13.07.2021 об 11:30.

06.07.2021 в системі діловодства господарського суду Харківської області зареєстровано заяву про зменшення розміру позовних вимог (вх. №15707), в якій позивач вказує на сплату відповідачем заявленої до стягнення суми заборгованості за договором поставки №19 від 20.05.2020 в повному обсязі, про що посилається на платіжні доручення: №453 від 29.06.2021 у розмірі 100000,00 грн., №22270 від 25.06.2021 у розмірі 70000,00 грн., №22302 від 29.06.2021 у розмірі 130000,00 грн. З огляду на вказане, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором поставки №19 від 20.05.2020 у розмірі 43886,64 грн. та понесені судові витрати.

Розглянувши заяву про зменшення розміру позовних вимог, дослідивши матеріали справи, суд зазначає наступне.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 42 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Змістовний аналіз вищевказаних норм процесуального права вказує на можливість реалізації позивачем права на звернення до суду з відповідною заявою або клопотанням про збільшення або зменшення розміру позовних вимог. При цьому суд враховує, що процесуальна можливість реалізації позивачем зазначеного права напряму залежить від визначених процесуальним законодавством умов, відповідно до яких таке право може бути реалізовано до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Суд наголошує, що у даному разі ухвалою господарського суду Харківської області від 01.07.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 13.07.2021 об 11:30, що виключає процесуальну можливість застосування означеної норми права та позбавляє суд правових підстав для задоволення вказаної заяви.

Враховуючи приписи чинного процесуального законодавства, а також необхідність безумовного їх дотримання, у задоволенні заяви про зменшення розміру позовних вимог слід відмовити.

Позивач у судове засідання 13.07.2021 не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений своєчасно та належним чином. При цьому, 06.07.2021 в системі діловодства господарського суду Харківської області від позивача зареєстровано клопотання про розгляд справи без участі учасника судового процесу (вх. №15709), в якому просить розглянути справу без участі представника позивача за наявними в матеріалах справи документами. Крім того, просить суд позовну заяву задовольнити та стягнути з відповідача пеню за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором поставки №19 від 20.05.2020 у розмірі 43886,64 грн. та понесені судові витрати.

Відповідач у судове засідання 13.07.2021 не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений своєчасно та належним чином.

Відповідно до ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Застосовуючи згідно з ч. 1 ст. 3 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

З огляду на викладене, обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів, що є достатніми для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а також враховуючи, що судом було створено належні умови для реалізації сторонами своїх процесуальних прав, суд вважає, що подальше відкладення розгляду справи суперечитиме вищезгаданому принципу розгляду справи впродовж розумного строку.

Оскільки відповідачем не було надано суду відзиву на позов у строк, встановлений ч. 8 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, справа розглядається за наявними матеріалами, відповідно до ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив наступне.

20.05.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Технологія Плюс Україна" (надалі - позивач, постачальник) та Приватним акціонерним товариством "Комплекс Безлюдівський М`ясокомбінат" (надалі - відповідач, покупець) було укладено договір поставки №019 (надалі - договір), відповідно до умов п. 2.1 якого, постачальник приймає на себе зобов`язання поставляти і передавати у власність покупця, а покупець зобов`язується приймати і оплачувати товари, за ціною і в асортименті, погодженими сторонами в товарних (видаткових) накладних та/або комерційних специфікаціях (калькуляціях), замовленнях, які є невід`ємною частиною договору, і в кількості, передбаченій замовленнями на товари.

Умовами п. 1.1.3 Договору сторони визначили, що товаром є будь-яке найменування товару, що поставляється за договором в тому числі, але не виключно, смако-ароматичні композиції, харчові добавки та інші комплектуючі матеріали (сітки, петлі, кліпси) для ковбасного виробництва.

Ціна товару, що поставляється за договором, відображається в товарних (видаткових) накладних та/або комерційних специфікаціях (калькуляціях), замовленнях на товар. Ціна товару, згідно з якою постачальник поставляє товар покупцю, має бути вказана в накладних, які надаються постачальником покупцю разом із партією товару (п. 3.3., 3.4 Договору).

Пунктом 3.5 Договору передбачено, що ціна договору складається з вартості поставленого та прийнятого покупцем товару згідно відповідних накладних за договором.

Відповідно до п. 5.1 Договору, поставка товару здійснюється постачальником на підставі замовлення, що надається покупцем у порядку, передбаченому договором, у такий спосіб:

- за адресою та у строк (термін), що зазначені у замовленні (п. 5.1.1 Договору)

- у разі відсутності зазначеного строку (терміну) та/або адреси місця поставки в замовленні, згідно графіку поставок, у разі його погодження та підписання сторонами (п. 5.1.2 Договору)

- у разі відсутності зазначеного строку (терміну) та/або адреси місця поставки в замовленні, а також відсутності погодженого сторонами графіку поставок, постачальник здійснює поставку товару на умовах СРТ (згідно із офіційними правилами тлумачення торгівельних термінів Міжнародної торгової палати "Інкотермс" (в редакції, що діє на дату підписання договору), пункт доставки: Харківська обл., Харківський район, село Котляри, вул. Безлюдівська, будинок 5, склад покупця. (п. 5.1.3 Договору).

Умовами п. 6.2. Договору передбачено, що товар повинен супроводжуватися відповідною видатковою та товарно-транспортною накладною. Видаткова, товарно-транспортна накладна на товар повинні містити наступну інформацію: найменування постачальника, номер та дату договору, адресу поставки товару, найменування, одиницю виміру та кількість (вагу) товару, що поставляється та іншу інформацію, відповідно до чинного законодавства України.

Відповідно до п. 9.1. Договору, передача (приймання) товару проводиться в місці поставки, що погоджене сторонами відповідно до умов договору. Датою передачі (приймання товару вважається дата підписання відповідних товарних (видаткових) накладних представником покупця, що буде свідчити про остаточне приймання товару.

Передача товару постачальником і його приймання покупцем по найменуванню, кількості, якості і ціні проводиться на підставі товарної (видаткової) та товарно-транспортної накладної. (п. 9.6 Договору).

За змістом умов п. 11.1. Договору слідує, що право власності, ризик випадкової загибелі і випадкового пошкодження товару переходить від постачальника до покупця у момент підписання сторонами товарної (видаткової) накладної, яка засвідчує момент приймання товару покупцем в місці поставки.

Пунктом 12.1. Договору сторони погодили та встановили, що оплата за товар здійснюється покупцем з відстроченням платежу 30 календарних днів від дати поставки кожної партії товару.

Із обставин справи вбачається, що на виконання умов договору поставки №019 від 20.05.2020 постачальник передав, а покупець прийняв у власність товар загальною вартістю 757126,87 грн., відповідно до наступних видаткових накладних: № РН-0000268 від 22.05.2020 р., всього на суму 43000,08 грн. ПДВ; № РН-0000281 від 01.06.2020 р., всього на суму 51500,04 грн. з ПДВ; № РН-0000296 від 03.06.2020 р., всього на суму 36610,01 грн. з ПДВ; № РН-0000348 від 02.07.2020 р., всього на суму 43000,08 грн. з ПДВ; №РН-0000377 від 14.07.2020 р., всього на суму 43700,11 грн. з ПДВ; № РН-0000405 від 24.07.2020 р., всього на суму 36000,00 грн. з ПДВ; № РН-0000420 від 03.08.2020 р., всього на суму 187000,08 грн. з ПДВ; № РН-0000434 від 10.08.2020 р., всього на суму 103012,39 грн. з ПДВ; № РН-0000449 від 17.08.2020 р., всього на суму 138002,40 грн. з ПДВ; № РН-0000467 від 27.08.2020 р., всього на суму 75301,68 грн. з ПДВ.

Разом з тим, із матеріалів справи вбачається, що постачальником оформлено та виставлено покупцю рахунки-фактури на оплату поставленого товару, а саме: №СФ-0000268 від 22.05.2020 р. на суму 43000,08 грн. з ПДВ., №СФ-0000281 від 01.06.2020 р. на суму 51500,04 грн. з ПДВ., №СФ-0000296 від 03.06.2020 р. на суму 36610,01 грн. з ПДВ., №СФ-0000378 від 14.07.2020 р. на суму 43700,11 грн., з ПДВ., №СФ-0000406 від 24.07.2020 р. на суму 36000,00 грн. з ПДВ., №СФ-0000421 від 03.08.2020 р. на суму 187000,08 грн. з ПДВ., №СФ-0000436 від 10.08.2020 р. на суму 103012,39 грн. з ПДВ., №СФ-0000450 від 17.08.2020 р. на суму 138002,40 грн. з ПДВ., №СФ-0000468 від 27.08.2020 р. на суму 75301,68 грн. з ПДВ.

Враховуючи вищевикладене, позивачем у позовній заяві наголошено на тому, що в порушення умов договору поставки №019 від 20.05.2020 відповідачем за поставлений протягом травня - серпня 2020 р. товар здійснено лише часткову оплату в розмірі 233000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями: №18111 від 26.08.2020 р. в розмірі 43000,00 грн., №19578 від 24.12.2020 р. в розмірі 20000,00 грн., №19862 від 22.01.2021 р. в розмірі 50000,00 грн., №19960 від 29.01.2021 р. в розмірі 40000,00 грн., №20124 від 12.02.2021 р. в розмірі 20000,00 грн., №20238 від 19.02.2021 р. в розмірі 30000,00 грн., №185 від 19.03.2021 р. в розмірі 30000,00 грн.

З метою вжиття заходів досудового врегулювання спору, позивач звернувся до відповідача з листами вих. №0210 від 02.10.2020 та вих. №0812 від 08.12.2020, в яких вказував на наявність заборгованості за договором поставки №019 від 20.05.2020, яку просив сплатити.

Із наявного в матеріалах справи гарантійного листа вих. №23 від 21.01.2021 вбачається, що відповідач гарантував позивачу погашення заборгованості за поставлений товар в розмірі 694126,87 грн. згідно договору №109 від 20.05.2020 рівними платежами по 50000,00 грн. щотижня, починаючи з 21.01.2021 р.

Таким чином, позивачем у позовній заяві наголошено на тому, що станом на день подання позову до суду, заборгованість з боку відповідача перед позивачем за поставлений товар за договором поставки №019 від 20.05.2020 р. з урахуванням часткових оплат становить 524126,87 грн.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд керується наступним.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з пю 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як свідчать матеріали справи, спір між сторонами по даній справі виник у зв`язку з неналежним виконанням з боку відповідача своїх зобов`язань за договором №019 від 20.05.2020 р. в частині здійснення своєчасної та повної оплати за товар, який за своїм змістом та правовою природою є договором поставки.

Згідно з ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до положень ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами ст. 173 Господарського кодексу України один суб`єкт господарського зобов`язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Матеріалами справи підтверджено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Технологія Плюс Україна" належним чином виконало взяті на себе зобов`язання за договором №019 від 20.05.2020 р. та передало у власність Приватному акціонерному товариству "Комплекс Безлюдівський М`ясокомбінат" товар, що підтверджується видатковими накладними: № РН-0000268 від 22.05.2020 р., всього на суму 43000,08 грн. ПДВ; № РН-0000281 від 01.06.2020 р., всього на суму 51500,04 грн. з ПДВ; № РН-0000296 від 03.06.2020 р., всього на суму 36610,01 грн. з ПДВ; № РН-0000348 від 02.07.2020 р., всього на суму 43000,08 грн. з ПДВ; №РН-0000377 від 14.07.2020 р., всього на суму 43700,11 грн. з ПДВ; № РН-0000405 від 24.07.2020 р., всього на суму 36000,00 грн. з ПДВ; № РН-0000420 від 03.08.2020 р., всього на суму 187000,08 грн. з ПДВ; № РН-0000434 від 10.08.2020 р., всього на суму 103012,39 грн. з ПДВ; № РН-0000449 від 17.08.2020 р., всього на суму 138002,40 грн. з ПДВ; № РН-0000467 від 27.08.2020 р., всього на суму 75301,68 грн. з ПДВ.

Вищевказані видаткові накладні підписано сторонами без будь-яких претензій та зауважень, підписи яких скріплено печатками.

У відповідності до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Також, вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України, ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Нормами ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України визначено, що господарське зобов`язання припиняється, окрім іншого виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, беручи до уваги погоджені сторонами умови договору поставки №019 від 20.05.2020 р., де сторони чітко погодили та встановили порядок постачання товару, а також погодили порядок та строк його оплати, у відповідача існує обов`язок зі своєчасної оплати товару у встановлені пунктом 12.1 Договору строки.

Пунктом 1 ст. 530 Цивільного кодексу України врегульовано, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до умов п. 12.1. Договору сторони погодили, що оплата за товар здійснюється покупцем з відстроченням платежу 30 календарних днів від дати поставки кожної партії товару.

Враховуючи вищенаведене, судом встановлено, що відповідачем порушено взяті на себе зобов`язання за договором поставки №019 від 20.05.2020 р. в частині повної та своєчасної оплати вартості поставленого товару у встановлені пунктом 12.1 Договору строки.

Як убачається з матеріалів справи, після звернення з даним позовом до суду, 01.07.2021 в системі діловодства господарського суду Харківської області зареєстровано клопотання (вх. №15351) разом із доданими до нього документами, в якому відповідач просить суд провадження у справі в частині стягнення заборгованості за договором поставки №19 від 20.05.2020 у розмірі 524126,87 грн. закрити у зв`язку із відсутністю предмету спору. В обґрунтування поданого клопотання вказує на перерахування на користь позивача суму заборгованості за договором поставки №19 від 20.05.2020 у розмірі 524126,87 грн., про що посилається на платіжні доручення: №22302 від 29.06.2021 у розмірі 130000,00 грн., №453 від 29.06.2021 у розмірі 100000,00 грн., №22270 від 25.06.2021 на суму 70000,00 грн., №22160 від 18.06.2021 у розмірі 100000,00 грн., №21821 від 28.05.2021 у розмірі 100000,00 грн., №21711 від 21.05.2021 у розмірі 24126,87 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

З наведених положень процесуального закону слідує, що господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Закриття провадження у справі - це форма завершення справи, яке зумовлене передбаченими законом обставинами, які повністю відкидають можливість судочинства. Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, в тому випадку коли спір врегульовано самими сторонами шляхом перерахування боргу (передачі майна чи усунення перешкод у користуванні ним) після звернення кредитора з позовом за умови подання доказів такого врегулювання.

З підстав наведеного, відповідачем у справі вжито заходів, спрямованих на добровільне врегулювання господарського спору, наслідком яких стала оплата заборгованості за поставлений товар на суму 524126,87 грн. за договором поставки №019 від 20.05.2020 р.

Враховуючи наведене, а також беручи до уваги те, що позивачем зменшено розмір позовних вимог в частині заявленої до стягнення заборгованості по оплаті за поставлений товар у розмірі 224126,87 грн., а судом ухвалою господарського суду Харківської області від 01.07.2021 прийнято відповідну заяву про зменшення розміру позовних вимог у вказаній частині до розгляду, провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення заборгованість по оплаті за поставлений товар у розмірі 300000,00 грн. підлягає закриттю у зв`язку із відсутністю предмета спору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

Вирішуючи вимогу про стягнення пені у розмірі 43886,64 грн., суд вирішив наступне.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 Господарського кодексу України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина перша статті 230 Господарського кодексу України).

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 Цивільного кодексу України, частиною шостою статті 231 Господарського кодексу України, статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" та частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України.

Згідно зі ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України закріплено, що виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Умовами п. 15.4 Договору сторони погодили, що у випадку порушення термінів/строку оплати товару, передбачених договором, покупець оплачує на користь постачальника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої на момент такого порушення, від простроченої суми оплати за кожен день прострочення.

Перевіривши правомірність та правильність нарахування позивачем пені у розмірі 43886,64 грн., враховуючи умови договору та вищевказані приписи чинного законодавства, а також беручи до уваги прострочення з боку відповідача по сплаті грошового зобов`язання, господарський суд встановив, що вказане нарахування не суперечить вимогам чинного законодавства, умовам договору, розрахунок виконано арифметично вірно, з урахуванням чого, позовну вимогу про стягнення пені у розмірі 43886,64 грн., суд визнав обґрунтованою, доведеною матеріалами справи та такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За приписами ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію ст. 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Однак всупереч вимог ст. 13, 74 Господарського процесуального кодексу України (судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій) доказів на спростування наведеного відповідачем не надано.

Враховуючи вищевикладене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді усіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлена позивачем вимога про стягнення з відповідача пені у розмірі 43886,64 грн. за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором поставки №019 від 20.05.2020 р. підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Пунктом 12 ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Здійснюючи розподіл судових витрат за наслідками розгляду справи, враховуючи вимоги ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, а також висновки суду про задоволення позову, судові витрати по сплаті судового збору у даній справі покладаються на відповідача в розмірі 1087,34 грн. Водночас суд звертає увагу позивача на можливість реалізації права на повернення частини сплаченого судового збору за звернення з даним позовом до суду за відповідним клопотанням особи, яка його сплатила в порядку п. 1, 5 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір".

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи складається з витрат на правову допомогу в розмірі 25000,00 грн.

Суд зауважує, що практична реалізація принципу відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст. 124 Господарського процесуального кодексу України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами: подання заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу (ст. 126 Господарського процесуального кодексу України):

3) розподіл судових витрат (ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Приписами ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Разом із тим, ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У даному разі, в обґрунтування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 25000,00 грн. позивачем подано копії наступних документів. А саме:

- договір про надання правничої допомоги №41-К від 07.05.2021 р.;

- ордер серія ВН №117986 від 12.05.2021 р.;

- свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №710 від 31.01.2011 р. на ім`я Ковальова Вадима Олеговича;

- квитанція №39-КВ від 07.05.2021 р. на суму 25000,00 грн.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Як свідчать матеріали справи, у зв`язку з порушенням відповідачем прав та інтересів позивача, останній звернувся до адвоката Ковальова Вадима Олеговича з метою надання йому юридичних послуг з приводу захисту інтересів клієнта, про що було укладено відповідний договір про надання правничої допомоги №41-К від 07.05.2021 р.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до умов п. 1.4. Договору клієнт доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу у суді щодо підготовки та подання позову, а також представлення інтересів клієнта у суді про стягнення заборгованості за договором поставки товару з ПАТ "Комплекс Безлюдівський М`ясокомбінат".

Умовами п. 4.1 Договору передбачено, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до п. 4.4. Договору, робота адвоката є погодинною з розрахунку: одна година роботи адвоката дорівнює 40 % розміру від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року. По факту адвокатом на вимогу клієнта складається розрахунок суми гонорару за надання правничої допомоги з зображенням окремо: року, місяця, дня, періоду часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціни позову та (або) значення справи для сторони та дій, які були виконані адвокатом.

Відповідно до п. 4.8 Договору робота адвоката, згідно предмету даного договору складає 25000,00 грн.

Згідно ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у п.268 справи "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

Водночас, за змістом ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень ч. 5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Враховуючи вищевказане, суд зазначає, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі та визначається сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Тобто, витрати на правову допомогу мають бути належним чином документально підтверджені та доведені. Відсутність належного документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При цьому, оцінка обґрунтованості, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом позивача послуг, складністю справи, а також підтверженість таких витрат належними та допустимими доказами вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.

Однак у даному разі, наданий позивачем договір про надання правничої допомоги №41-К від 07.05.2021 р.; ордер серія ВН №117986 від 12.05.2021 р.; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №710 від 31.01.2011 р. та квитанція №39-КВ від 07.05.2021 р. на суму 25000,00 грн. не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже їх розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. У зв`язку з цим відсутність детального опису виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) і здійснених ним витрат, у межах цієї справі унеможливлює встановлення судом складових заявленої до розподілу суми судових витрат на професійну правничу допомогу, з`ясування реальності адвокатських витрат у цій справі а також з`ясування розумності розміру цих витрат, виходячи з конкретних обставин справи.

Наведена позиція викладена в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, постанові Верховного Суду від 04.06.2020 у справі № 906/598/19.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема, п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015 р., та п. 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009 р., заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Враховуючи вище встановлені обставини справи, наявні в матеріалах справи докази, а також наведені приписи процесуального закону, суд дійшов висновку про відсутність належного документального підтвердження понесених позивачем витрат на професійну (правничу) допомогу, а тому у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 25000,00 грн. слід відмовити в зв`язку із їх необґрунтованістю.

На підставі викладеного, керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 4, 12, 20, 73, 74, 76-79, 86, 129, 231, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Комплекс Безлюдівський М`ясокомбінат" (62490, Харківська обл., с. Котляри, вул. Безлюдівська, 5, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Технологія Плюс Україна" (21007, м. Вінниця, вул. Батозька, 1-Б, ) - пеню у розмірі 43886,64 грн. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 1087,34 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Закрити провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення заборгованості по оплаті за поставлений товар у розмірі 300000,00 грн. підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення Господарського суду Харківської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги в порядку, встановленому ст. 254, 256-259 ГПК України.

Повне рішення складено "20" липня 2021 р.

Суддя Г.І. Сальнікова