ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" липня 2021 р. Справа№ 910/15888/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання Линник А.М.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 01.07.2021

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Квазар"

на рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2019

у справі №910/15888/17 (суддя Картавцева Ю.В.)

за позовом Акціонерного товариства "Сбербанк"

до Приватного акціонерного товариства "Квазар"

про стягнення 307 029 450,46 грн.

та за зустрічним позовом Приватного акціонерного товариства "Квазар"

до Акціонерного товариства "Сбербанк"

про зміну договору

В судовому засіданні 01.07.2021 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.03.2019 у справі № 910/15888/17 позов Акціонерного товариства «Сбербанк» в частині розгляду вимог про стягнення 1 159 730, 60 євро боргу по процентах, 69 796 202, 40 грн. пені за прострочення повернення кредиту, 8 637 102, 03 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів задоволено частково, вирішено стягнути з Приватного акціонерного товариства «Квазар» 1 159 730, 60 євро боргу по процентах, 45 719 076, 21 грн. пені за прострочення повернення кредиту, 6 520 676, 38 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів; в іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2019 в частині стягнення 1 159 730, 60 євро боргу по процентах, 45 719 076, 21 грн. пені за прострочення повернення кредиту, 6 520 676, 38 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів та прийняти нове рішення про відмову в позові в цій частині.

Оскаржуване рішення прийняте за результатами нового розгляду після скасування постановою Верховного Суду від 28.08.2018 прийнятих у справі рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2018 та постанови Київського апеляційного господарського суду від 23.04.2018 в частині стягнення 1 159 730, 60 євро боргу по процентах, 69 796 202, 40 грн. пені за прострочення повернення кредиту, 8 637 102, 03 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів.

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2017 року Публічне акціонерне товариство «СБЕРБАНК» (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Квазар» (відповідач) про стягнення заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії № 05-В/10/47/КЛ від 29.04.2010 в розмірі 7 499 730, 60 євро та 78 433 304, 43 грн., яка складається з:

- заборгованості за кредитною лінією - 6 340 000 євро (з них прострочені 6 340 000 євро);

- процентів за користування кредитною лінією - 1 159 730, 60 євро (з них прострочені 1 129 791, 71 євро);

- пені за прострочення повернення заборгованості за кредитною лінією - 69 796 202, 40 грн.;

- пені за прострочення повернення заборгованості за відсотками - 8 637 102, 03 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення умов договору про відкриття кредитної лінії №05-В/10/47/КЛ не повернув одержаний кредит та не сплатив проценти за користування кредитом.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.01.2018, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.04.2018 у справі №910/15888/17, позовні вимоги задоволено; стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Квазар» на користь Публічного акціонерного товариства «Сбербанк»: 6 340 000 євро боргу за кредитом, 1 159 730, 60 євро боргу по процентах, 69 796 202, 40 грн. пені за прострочення повернення кредиту, 8 637 102, 03 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів; вирішено питання щодо розподілу судових витрат; у задоволенні зустрічного позову Приватного акціонерного товариства «Квазар» відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 28.08.2018 рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2018 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.04.2018 у справі № 910/15888/17 скасовано в частині стягнення 1 159 730, 60 євро боргу по процентах, 69 796 202, 40 грн. пені за прострочення повернення кредиту, 8 637 102, 03 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів та в цій частині справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва; в іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2018 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.04.2018 у справі №910/15888/17 (в частині стягнення 6 340 000 євро боргу та відмови у задоволенні зустрічного позову) залишено без змін.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.03.2019 у справі № 910/15888/17 позовні вимоги Акціонерного товариства «Сбербанк» в частині розгляду вимог про стягнення 1 159 730, 60 євро боргу по процентах, 69 796 202, 40 грн. пені за прострочення повернення кредиту, 8 637 102, 03 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів задоволено частково.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, місцевий господарський суд з урахуванням висновків Верховного Суду у даній справі виходив із погодження сторонами в пункті 6.2 договору умов, за якими нарахування процентів повністю і остаточно припиняється в день фактичного повернення кредиту в повному обсязі; відповідно підтвердив наявність підстав для стягнення нарахованих позивачем процентів згідно порядку, визначеного умовами договору.

Вимоги щодо стягнення сум пені задоволені судом частково в межах спеціальної позовної давності (один рік до звернення позивача з позовом до суду) з огляду на заявлення відповідачем про застосування строків давності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

В апеляційній скарзі відповідач вважає, що місцевий господарський суд прийняв незаконне рішення з порушенням норм процесуального права при невиконанні вказівок суду касаційної інстанції у даній справі, із наступним обгрунтуванням:

- колегія Верховного Суду у постанові по даній справі не надавала вказівки місцевому господарському суду визначити чи застосовуються висновки Великої Палати Верховного Суду по справі № 444/9419/12 чи ні, а застосувала наведену правову позицію до даної справи та вказала на те, що судами першої та апеляційної інстанції не встановлено періоду нарахованих процентів, суму яких було пред`явлено до стягнення, у зв`язку з чим рішення в цій частині було скасовано;

- хибними є висновки суду, що сторони саме у п. 6.2 договору в редакції договору про внесення змін № 10 від 22.10.2016, передбачили іншу домовленість, яка передбачає одержання банком процентів понад строк кредитування встановлений договором, оскільки п. 6.2 договору регулює не строк і не порядок одержання банком процентів, а метод їх нарахування;

- нарахування позивачем процентів поза межами строку кредитування є неправомірним, а оскільки відповідно до практики Європейського Суду з прав людини неправомірна поведінка не підлягає захисту, то і позов в частині стягнення процентів за користування кредитом нарахованих поза межами строку кредитування не підлягає задоволенню;

- позивач про своє рішення від 04.12.2017 яким змінено черговість погашення заборгованості боржника не повідомляв, протокол № 131-4 засідання кредитного комітету ПАТ «Сбербанк» є нікчемним, у зв`язку з порушенням умови передбаченої п. 11.9 договору щодо доведення його змісту до відома іншої сторони;

- зміна умов кредитування, зокрема черговості погашення заборгованості може бути застосована лише у межах погодженого строку кредитування, тоді як протокол № 131-4 засідання кредитного комітету ПАТ «Сбербанк» був прийнятий після закінчення строку кредитування, а саме - 04.12.2017;

- зобов`язання ПАТ «Квазар» перед АТ «Сбербанк» за кредитним договором є виконаним на загальну суму 181 787 050, 80 грн. з урахуванням ПДВ, а визначена в судовому рішенні сума, на яку здійснено погашення в рахунок кредитної заборгованості 127 250 935, 56 грн., оспорюється відповідачем у справі № 910/1802/19;

- чинним законодавством, зокрема ст. 1050 ЦК України не передбачена сплата пені за прострочення повернення грошової позики (кредиту), банк зараховуючи платежі, отримані від відповідача після 29.04.2016 як погашення заборгованості за процентами, на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку кредитування, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом; а через такі дії (тобто через односторонню зміну основного зобов`язання, застосовано п. 2 а не п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України) банк втратив право на неустойку, як засіб забезпечення зобов`язання.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.04.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 17.05.2019 у зв`язку з призначенням головуючого судді Власова Ю.Л. на посаду судді Верховного Суду апеляційну скаргу передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.05.2019 відкрито апеляційне провадження у справі №910/15888/17, розгляд справи призначено на 27.06.2019.

Ухвалою суду від 19.09.2019 провадження у справі зупинялося до розгляду Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду справи №916/4693/15 та було поновлено ухвалою від 19.10.2020.

До справи під час апеляційного провадження позивачем подані письмові пояснення на апеляційну скаргу; 01.12.2020, 02.12.2020 від сторін отримані пояснення з урахуванням висновків Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладених у постанові від 18.09.2020 у справі № 916/4693/15; 11.03.2021 від сторін отримані додаткові письмові пояснення.

Клопотання відповідача про зупинення апеляційного провадження до прийняття остаточного судового рішення у справі № 910/4455/20 судом відхилено з огляду на відсутність підстав вважати, що вказана справа розглядається за подібних правовідносин.

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет і підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19).

З огляду на це предмет і підстави позову, фактичні обставини, які формують зміст спірних правовідносин, та матеріально-правове регулювання спірних правовідносин у справі № 910/4455/20 і в розглядуваній справі є різними, що виключає як подібність спірних правовідносин, так і підстави для застосування вказаних правових позицій під час вирішення цього спору.

Явка представників сторін

Відповідачем у справі в судових засіданнях апеляційної інстанції підтримано доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, оскаржуване рішення відповідач просив скасувати та ухвалити нове яким відмовити у задоволенні позовних вимог до ПАТ «Квазар».

Представник позивача в судових засіданнях апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвал в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень (ч. 3 ст. 120 ГПК України).

Учасники процесу були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

29.04.2010 між Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сбербанк» (банк), та Публічним акціонерним товариством «Квазар», організаційно правову форму та найменування якого змінено на Приватне акціонерне товариство «Квазар» (позичальник) укладено договір про відкриття кредитної лінії № 05-В/10/47/КЛ (далі - Кредитний договір) та договори про внесення змін, за умовами яких банк відкриває позичальнику невідновлювальну кредитну лінію в іноземній валюті - євро, з лімітом в розмірі 6 340 000 євро. Останній день дії кредитної лінії - 28 квітня 2016 року (п.п. 1.1., 1.2., 1.4. Кредитного договору в редакції договору про внесення змін №10 до Кредитного договору від 27.04.2015).

Пунктом 6.1. Кредитного договору в редакції договору про внесення змін №10 до Кредитного договору від 27.04.2015 передбачено, що позичальник зобов`язується сплачувати банку за користування кредитом проценти у розмірі, передбаченому договором. Проценти нараховуються на загальну суму заборгованості за кредитною лінією у валюті заборгованості.

Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно протягом дії цього договору із розрахунку 360 днів у році. Нарахування процентів починається з дня надання кредиту (включно). Нарахування процентів повністю і остаточно припиняється в день фактичного повернення кредиту в повному обсязі. День повернення кредиту не враховується при нарахуванні процентів (п. 6.2. Кредитного договору в редакції договору про внесення змін №10 до Кредитного договору від 27.04.2015).

Згідно з п. 6.3 Кредитного договору в редакції договору про внесення змін №11 до Кредитного договору від 29.02.2016, проценти нараховані відповідно до п.п. 6.1, 6.2 договору позичальник зобов`язаний сплачувати щомісяця не пізніше 3 робочих днів, наступних за днем закінчення періоду.

Пунктом 10.1. Кредитного договору в редакції договору про внесення змін №10 до Кредитного договору від 27.04.2015 передбачено, що за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за цим договором позичальник зобов`язується сплачувати банку у відповідності до вимог чинного законодавства України пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який стягується пеня, від простроченої суми за кожен день прострочення: за прострочення строку/ів повернення кредиту/частини кредиту, за прострочення строку/ів сплати процентів за користування кредитом, які визначені ст. 6 цього договору, за прострочення строку/ів сплати комісій, визначених в ст. 5 цього договору, та/або інших комісій, передбачених цим договором. Для розрахунку пені приймається 360 днів у році - для кредиту, наданого позичальнику у валюті.

Згідно з п. 10.2. Кредитного договору в редакції договору про внесення змін №10 до Кредитного договору від 27.04.2015 нарахування пені, яка передбачена цим договором, починається з першого дня прострочення виконання зобов`язання, зазначеного в п. 10.1. цього договору, і припиняється в момент виконання позичальником зобов`язання, за несвоєчасне виконання якого така пеня була застосована до позичальника. При цьому, останнім днем нарахування пені є день фактичного погашення заборгованості, в зв`язку з виникненням якої нараховувалась пеня.

Судом першої інстанції правильно визначено правову природу договору укладеного сторонами як кредитного договору із регулюванням спірних відносин на законодавчому рівні нормами ст.ст. 1054, 1048, 1049 ЦК України.

Банківськими виписками з рахунку відповідача підтверджено факт перерахування позивачем відповідачу кредитних коштів за договором зокрема у розмірі 6 340 000 євро; за користування відповідачем кредитом за Кредитним договором позивачем було нараховані проценти, зокрема, за період з 29.11.2014 по 14.08.2017 у загальному розмірі 1 767 010,72 євро, із яких несплаченими є проценти у розмірі 1 159 730, 60 євро.

Сума кредитної заборгованості у розмірі 6 340 000 євро стягнута за рішенням Господарського суду міста Києва від 16.01.2018 у даній справі, яке в цій частині залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.04.2018 та постановою Верховного Суду від 28.08.2018.

Направляючи дану справу на новий розгляд, Верховний Суд у постанові від 28.08.2018 зазначив, що Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 викладена правова позиція про правильне застосування норм права, відповідно до якої за змістом ст. 526, ч. 1 ст. 530, ст. 610 та ч. 1 ст. 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Щодо нарахування пені колегія суддів Верховного Суду зазначила, що стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із ч. 1 ст. 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст. 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов`язання. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц. Проте, місцевий господарський суд, відхиляючи доводи відповідача про перебіг строку позовної давності в частині вимог про стягнення пені, обмежився посиланням, що розрахунок позивача проведений відповідно до вимог ст. 258 ЦК України, тобто без визначення часу початку перебігу позовної давності та його тривалості.

Задовольняючи вимоги про стягнення нарахованих на кредитну заборгованість відсотків за період з 28.04.2015 по 14.08.2017 в сумі, яка залишилась несплаченою 1 159 730, 60 євро, суд першої інстанції виходив з умов кредитного договору, зокрема п. 6.2, яким передбачено, що нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно протягом дії цього договору із розрахунку 360 днів у році. Нарахування процентів починається з дня надання кредиту (включно). Нарахування процентів повністю і остаточно припиняється в день фактичного повернення кредиту в повному обсязі. День повернення кредиту не враховується при нарахуванні процентів.

При цьому, судом у повній мірі перевірено та встановлено періоди нарахованих та заявлених позивачем до стягнення розміру процентів за користування кредитними коштами, на виконання вказівок Верховного Суду вміщених у постанові від 28.08.2018, та досліджено умови укладеного між сторонами кредитного договору, виходячи з правової позиції Великої Палати Верховного Суду про правильне застосування норм права вміщеної у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12.

Встановивши, що у даній справі сторонами у п. 6.2. Кредитного договору в редакції договору про внесення змін №10 до Кредитного договору від 27.04.2015 з урахуванням принципу свободи договору (статті 6, 627 ЦК України) передбачено іншу домовленість, яка, на відміну від загального правила щомісячної виплати процентів лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, встановленого абзацом 2 частини 1 статті 1048 ЦК України, допускає нарахування банком процентів за користування кредитом по день повного погашення заборгованості, місцевий господарський суд зазначив, що правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 не підлягає застосуванню до правовідносин сторін даного спору.

Доводи відповідача, що проценти за користування кредитом за Кредитним договором не підлягають нарахуванню понад строк кредитування за таким договором судом обгрунтовано не прийняті, з огляду на те, що сторонами у п. 6.2. Кредитного договору в редакції договору про внесення змін №10 до Кредитного договору від 27.04.2015 передбачено іншу домовленість, яка допускає нарахування банком процентів за користування кредитом по день повного погашення заборгованості.

Відхилені судом першої інстанції також і заперечення відповідача щодо відсутності заборгованості за процентами внаслідок її погашення шляхом зарахування на підставі листів позивача та актів погашення боргу при встановленні обставин про зарахування банком суми вартості майна, що перейшло у власність банку у рахунок часткового погашення заборгованості за кредитом (тілом кредиту).

Так, місцевим господарським судом надано оцінку поданій позивачем 19.02.2019 довідці №2919/5/23-1 від 14.02.2019 та розрахунку заборгованості, з урахуванням протоколу №131-4 засідання кредитного комітету ПАТ «Сбербанк» від 04.12.2017, згідно з якими вартість майна, яке перейшло у власність позивача, з урахуванням ПДВ складає 127250935,56 грн., і така зарахована в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитом.

При цьому, до матеріалів справи було долучено виписку з протоколу №131-4 засідання кредитного комітету ПАТ «Сбербанк» від 04.12.2017, відповідно до якого встановлено наступний порядок погашення за Кредитним договором: основна заборгованість за кредитом, прострочені проценти за кредитом, прострочена комісія, строкові проценти за кредитом, строкова комісія, пеня і штраф, інші видатки (судові витрати, експертизи, нотаріальні витрати тощо).

Вимоги щодо стягнення нарахованих сум пені місцевий господарський суд визнав обґрунтованими, а здійснені позивачем розрахунки правильними, натомість задовольнив такі частково, виходячи з наслідків спливу строку позовної давності, та відхиливши доводи позивача, що пунктом 10.2. Кредитного договору передбачено право на стягнення з позичальника пені за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання без обмеження позивача строком на таке, оскільки зазначене не стосується позовної давності, а відноситься до порядку нарахування пені, яку можна стягнути лише в межах позовної давності, яка щодо пені є спеціальною, якщо сторонами не змінено тривалість позовної давності.

Пунктом 10.1. Кредитного договору в редакції договору про внесення змін №10 до Кредитного договору від 27.04.2015 передбачено, що за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за цим договором позичальник зобов`язується сплачувати банку у відповідності до вимог чинного законодавства України пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який стягується пеня, від простроченої суми за кожен день прострочення: за прострочення строку/ів повернення кредиту/частини кредиту, за прострочення строку/ів сплати процентів за користування кредитом, які визначені ст. 6 цього договору, за прострочення строку/ів сплати комісій, визначених в ст. 5 цього договору, та/або інших комісій, передбачених цим договором. Для розрахунку пені приймається 360 днів у році - для кредиту, наданого позичальнику у валюті.

Згідно з п. 10.2. Кредитного договору в редакції договору про внесення змін №10 до Кредитного договору від 27.04.2015 нарахування пені, яка передбачена цим договором, починається з першого дня прострочення виконання зобов`язання, зазначеного в п. 10.1. цього договору, і припиняється в момент виконання позичальником зобов`язання, за несвоєчасне виконання якого така пеня була застосована до позичальника. При цьому, останнім днем нарахування пені є день фактичного погашення заборгованості, в зв`язку з виникненням якої нараховувалась пеня.

Враховуючи, що умови п. 10.2. Кредитного договору дають підстави для висновку, що сторонами погоджено інший порядок нарахування пені, ніж передбачено частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України, місцевий господарський суд правильно визначив, що нарахування пені здійснюється за весь час прострочення сплати коштів.

Перевіривши надані позивачем розрахунки пені, суд дійшов висновку, що вказані розрахунки є обґрунтованими, відтак, пеня, що підлягає сплаті внаслідок невиконання відповідачем зобов`язання з повернення кредиту та несвоєчасного виконання зобов`язання з погашення процентів за кредитом складає 69796202,40 грн. та 8637102,03 грн., відповідно.

В той же час, при прийнятті рішення, суд виходив з того, що відповідачем у поданих 21.01.2019 запереченнях заявлено про застосування спеціальної позовної давності до вимог позивача про стягнення пені.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частиною 1 ст. 261 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Статтею 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судом взято до уваги висновки Верховного Суду, вміщені у постанові від 28.08.2018 у даній справі та відзначено, що стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із ч. 1 ст. 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст. 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов`язання.

Враховуючи заяву відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності щодо пені, з огляду на періоди нарахування пені (з 29.04.2016 по 15.08.2017 щодо прострочення повернення кредиту та з 02.04.2016 по 15.08.2017 щодо несвоєчасної сплати процентів), дату звернення до суду з даним позовом - 18.09.2017, судом відмовлено у стягненні сум пені за період з 29.04.2016 по 18.09.2016 щодо пені за прострочення повернення кредиту у розмірі 24077126,19 грн. та за період з 02.04.2016 по 18.09.2016 щодо пені за несвоєчасну сплату процентів у розмірі 2116425,65 грн., оскільки спеціальна позовна давність до вимог про стягнення пені за вказані періоди сплинула, що в силу ст. 267 Цивільного кодексу України має наслідком відмову в позові в цій частині.

За таких обставин, розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту та пені за несвоєчасну сплату процентів, за вирахуванням суми пені за період пропуску позовної давності, складає 45719076,21 грн. та 6520676,38 грн., відповідно, а тому позовні вимоги Акціонерного товариства «Сбербанк» в частині стягнення пені задоволені частково, у вказаних сумах.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що рішення суду підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позичальник не у повному обсязі виконав свої зобов`язання зі сплати процентів за користування кредитом, у зв`язку з чим заборгованість відповідача зі сплати процентів за користування кредитом становить 1159730,60 євро; наявність та обсяг заборгованості відповідача зі сплати процентів за користування кредитом за Кредитним договором у розмірі 1 159 730, 60 євро підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, з огляду на що позов Акціонерного товариства «Сбербанк» в частині стягнення процентів за кредитом підлягає задоволенню.

За користування відповідачем кредитом за Кредитним договором позивачем було нараховані проценти, зокрема, за період з 29.11.2014 по 14.08.2017 у загальному розмірі 1767010,72 євро, що підтверджується долученими позивачем до матеріалів справи банківськими виписками з рахунку позичальника та відображено у долученому позивачем розрахунку заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом, із яких несплаченими є проценти у розмірі 1 159 730, 60 євро.

Такими, що не знайшли свого підтвердження є посилання апелянта на порушення норм процесуального права судом першої інстанції в частині не виконання вказівок суду касаційної інстанції, оскільки в даному випадку, як і зазначено Верховним Судом у постанові від 28.08.2018, місцевий господарський суд здійснив перевірку та встановив період нарахованих та заявлених позивачем до стягнення розмір процентів за користування кредитними коштами, при цьому обгрунтовано зазначив, що враховуючи умови Кредитного договору, правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 не підлягає застосуванню до правовідносин сторін даного спору.

В частині врахування при вирішенні даного спору висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 23.05.2018 по справі № 910/1238/17, від 04.02.2020 по справі № 912/1120/16 та ухвали Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2019 по справі № 5017/1987/2012, апеляційний господарський суд виходить з наступного.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (пункти 53 - 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12).

В свою чергу, у справі №910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття «проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами» та «проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами», причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною 2 статті 625 ЦК України.

Отже, правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України.

Аналогічні посилання на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 23.05.2018 у справі №910/1238/17 містяться в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.03.2019 у справі № 5017/1987/2012, зокрема, що проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами, нарахування яких передбачено договором після настання строку кредитування, охоплюються диспозицією норми частини другої статті 625 ЦК України.

У п. 20 ухвали Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2019 по справі №5017/1987/2012 міститься посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 і також зазначено, що правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

При прийнятті постанови Великою Палатою Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 у п. 6.38. зазначено, що підстави для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 5 березня 2019 року у справі № 5017/1987/2012, відсутні.

В частині правової позиції, викладеної у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18.09.2020 у справі № 916/4693/15, апеляційний господарський суд виходить з того, що у відносинах сторін по договору № 05-В/10/47/КЛ від 29.04.2010 у даній справі не мало місця пред`явлення банком вимоги про дострокове виконання зобов`язань боржником згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, що не свідчить про односторонню зміну кредитором умов договору чи про припинення договірних відносин сторін на дату пред`явлення такої вимоги.

Згідно приписів ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для його сторін, положення ст. 1048 ЦК України не передбачають заборони щодо встановлення сторонами у кредитному договорі розміру процентів та порядку їх сплати до повного повернення кредитних коштів, і саме на таких умовах виконувався договір сторонами, після закінчення строку кредитування - 28.04.2016 відповідачем сплачувався розмір відсотків щомісячно оскільки не мало місця повернення кредиту.

Відповідачем не заперечується, матеріалами справи підтверджується часткова сплата заборгованості за процентами згідно призначень платежу відповідно до платіжних доручень за період з 16.05.2016 по 28.08.2017.

Дійсні обставини справи свідчать про неможливість здійснення іншої кваліфікації правовідносин по кредитному договору та не є підставою вважати неправомірним виконання договору сторонами на умовах, на яких його укладено.

Договір виконувався відповідачем на умовах, на яких його було укладено, зокрема в частині обов`язку позичальника сплачувати нараховані за користування кредитом проценти по день повного погашення кредиту.

При цьому, позиція відповідача по договору змінилась під впливом судової практики застосування положень ст. 1048 ЦК України, саме з огляду на можливість зменшити суми належні до сплати по кредитному договору, що відповідно в даному випадку враховується судом, та з огляду на положення ст. 629 ЦК України оцінюється належно.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положеннями частини першої статті 1048 ЦК України врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, тоді як частиною другою статті 625 ЦК України встановлено наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За таких обставин, норми статті 1048 ЦК України і у разі встановленого договором обов`язку з повернення процентів річних у кінцевий термін погашення кредиту, за відсутності умови щодо нарахування цих процентів за увесь час до повного погашення кредиту (позики), надають кредитодавцю право нараховувати зазначені проценти за користування кредитними коштами лише в межах строку кредитування як такими, що встановлені за правомірне користування чужими грошовими коштами.

При цьому поза межами такого строку у разі прострочення виконання грошового зобов`язання, тобто у разі неправомірного користування грошовими коштами, кредитор має право на нарахування інфляційних та відсотків річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

У відповідності до ч. 2 статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У п. 6.2. Кредитного договору в редакції договору про внесення змін №10 до Кредитного договору від 27.04.2015 передбачено, що нарахування процентів починається з дня надання кредиту (включно); нарахування процентів повністю і остаточно припиняється в день фактичного повернення кредиту в повному обсязі, тобто, в тому числі і за неправомірне користування кредитом, що відповідає диспозиції норми, викладеній у частині другій статті 625 ЦК України, а не відповідно до частини першої статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України.

В свою чергу, Верховним Судом вже надавалася оцінка доводів ПАТ «Квазар» по виконанню саме цього договору (про відкриття кредитної лінії № 05-В/10/47/КЛ від 29.04.2020) у спорах між цими ж сторонами:

Так у п. 6.2.20 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 21.02.2019 у справі № 910/289/18 зазначено:

« 6.2.20. Посилання Товариства у відзиві на касаційну скаргу на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 28.03.2018 зі справи №444/9519/12, також не може бути підставою для задоволення його вимог через різні фактичні обставини у цих двох справах.

Зокрема, у названій постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 зі справи, яка стосувалася стягнення заборгованості за кредитним договором, а не визнання виконавчого напису нотаріусу недійсним, зазначено, що за умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 24 місяці - до 3 червня 2008 року включно; тоді як у даній справі (що встановлено попередніми судовими інстанціями) відповідно до пункту 6.2 Кредитного договору нарахування процентів повністю і остаточно припиняється в день фактичного повернення кредиту в повному обсязі.»

Аналогічно, при розгляді справи № 910/750/18 у постанові Верховного Суду від 10.10.2018 (спір між цими ж сторонами у зв`язку з виконанням саме цього договору (про відкриття кредитної лінії № 05-В/10/47/КЛ від 29.04.2020), у п. 39.1, 39.2 зазначено:

« 39.1 В постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 встановлено, що за умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 24 місяці - до 3 червня 2008 року включно.

39.2 З наведеного вбачається, що обставини справи № 444/9519/12 відмінні від обставин даної справи, оскільки судами попередніх інстанцій при розгляді даної справи вірно встановлено, що відповідно до пункту 6.2 кредитного договору №05-В/10/47/КЛ від 29.04.2010 передбачено, що нарахування процентів повністю і остаточно припиняється в день фактичного повернення кредиту в повному обсязі.»

Судом апеляційної інстанції, також, враховані посилання апелянта на положення п. 6.4 договору в редакції договору про внесення змін № 10 від 27.04.2015, предметом регулювання яких є строк сплати процентів, нарахованих за відповідний період - період в якому відповідно до п. 1.4 договору позичальник зобов`язаний повністю повернути кредит банку; аналогічні домовленості щодо строків сплати процентів нарахованих за відповідні періоди погоджені сторонами у п. 6.3 договору в редакції договору про внесення змін № 10 від 27.04.2015.

Тоді як, у п. 6.2 договору, який не змінювався протягом строку договору і так зазначає сам апелянт, вміщена домовленість про припинення нарахування процентів повністю і остаточно в день фактичного повернення кредиту в повному обсязі, що обумовлює наявність обов`язку здійснювати сплату процентів за користування кредитними коштами понад строк кредитування, а припинення нарахування процентів пов`язується із настанням події - фактичним поверненням кредиту у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд зробив передчасні висновки про задоволення позивачем в позасудовому порядку частини своїх вимог за кредитним договором за рахунок майна відповідача на загальну суму 106 042 446, 30 грн. без ПДВ не впливають на правильність прийняття рішення щодо наявності заборгованості по сплаті процентів, яка заявлена до стягнення та є предметом даного позову, виходячи з наступного.

Як стверджує відповідач:

- розмір виконаного зобов`язання, тобто сума 127 250 935, 56 грн. ним оспорюється, зокрема і в судовому порядку в межах справи № 910/1802/19, а зобов`язання ПАТ «Квазар» перед АТ «Сбербанк» за кредитним договором є виконаними на загальну суму 181 787 050, 80 грн. з урахуванням ПДВ;

- сума (у валюті кредиту - євро) погашення заборгованості боржника перед кредитором за кредитним договором з урахуванням прийняття у власність майна на окремі дати такого погашення із зазначенням курсу валют (валюти кредиту до валюти, у якій погашається заборгованість), встановленим банком на день здійснення такого погашення відповідно до п. 9.8 кредитного договору становить:

22.10.2018 - 2 784 666, 97 євро по курсу 1 євро = 32,324755 грн.;

14.12.2018 - 2 896 194, 45 євро по курсу 1 євро = 31, 687573 грн.;

всього на суму 5 680 861, 42 євро.

В свою чергу, відхиляючи доводи відповідача щодо погашення боргу за процентами за рахунок вартості майна, суд виходив з того, що за рахунок вартості майна було здійснено погашення частини основної заборгованості, з посиланням, зокрема, на долучену позивачем виписку з протоколу №131-4 засідання кредитного комітету ПАТ «Сбербанк» від 04.12.2017, відповідно до якого встановлено наступний порядок погашення за Кредитним договором: основна заборгованість за кредитом, прострочені проценти за кредитом, прострочена комісія, строкові проценти за кредитом, строкова комісія, пеня і штраф, інші видатки (судові витрати, експертизи, нотаріальні витрати тощо).

Сума заборгованості по кредиту станом на дату подачі позову становила 6 340 000 євро, відповідно, погашення за рахунок майна заборгованості по тілу кредиту в сумі 5 680 861, 42 євро, як на тому наполягає відповідач, також, не підтверджує факту відсутності боргу за процентами, з огляду на встановлений порядок погашення за кредитним договором.

Таким чином, у цій частині доводи апелянта про суму необхідну для погашення боргу за рахунок вартості майна не впливають на вирішення даного спору (в частині стягнення процентів і пені), оскільки за рахунок майна погашено частину основного боргу (вартості майна навіть за ціною на якій наполягає відповідач, недостатньо щоб погасити весь основний борг).

При цьому, апеляційним судом відхиляються доводи апелянта щодо неправомірної, на його думку, з порушенням умов договору зміни банком черговості погашення заборгованості відповідно до рішення банку оформленого протоколом № 131-4 засідання кредитного комітету АТ «Сбербанк» від 04.12.2017, оскільки, як на те звертає увагу позивач:

- рішення про зміну черговості погашення заборгованості по кредитному договору, було прийнято банком відповідно до неодноразових звернень відповідача з цього приводу (наявні у справі аркуш справи 33-34 том 7), зокрема, задовольнивши прохання позичальника банк пішов на поступки, оскільки зміна черговості погашення заборгованості призвела до погашення в першу чергу основної заборгованості, на яку нараховуються проценти за користування, що в подальшому зумовило зменшення загального розміру заборгованості;

- змінивши порядок погашення заборгованості відповідно до рішення, оформленого протоколом № 131-4 засідання кредитного комітету АТ «Сбербанк» від 04.12.2017, банк діяв у відповідності до умов кредитного договору, зокрема, згідно з положеннями абз.3 п. 9.4 кредитного договору банк і позичальник досягли згоди, що банк має право застосувати інший порядок погашення заборгованості позичальника по цьому договору з будь-якою черговістю платежів; за запитом позичальника, банк інформує його в письмовій формі про застосування черговості погашення заборгованості по цьому договору.

З огляду на вказане, суд зазначає про відсутність в цій частині належних доказів неправомірності дій банку, тоді як дії відповідача, яким виконувався договір, вирішувались питання по погашенню боргу, що утворився шляхом досягнення відповідних домовленостей, а наразі стверджується про неправомірність зарахування сплачуваних ним сум в рахунок погашення боргу, суперечать його попередній поведінці та є недобросовісними.

В даному випадку, підлягають застосуванню положення доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), що базується на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17, застосовувалась Верховним Судом в постановах від 14.05.2020 у справі № 910/7515/19, від 24.10.2019 у справі № 904/3315/18, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18, від 09.04.2019 у справі № 903/394/18.

Вирішення спору в частині вимоги позивача щодо стягнення пені за період прострочення з 19.09.2016 по 15.08.2017 щодо прострочення повернення кредиту та з 19.09.2016 по 15.08.2017 тобто в межах спеціального строку позовної давності встановленого ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України є правильним, при цьому суд врахував правові висновки Верховного Суду викладені у постанові від 28.08.2018 у даній справі.

Твердження апелянта про те, що чинним законодавством, зокрема ст. 1050 ЦК України не передбачена сплата пені за прострочення повернення грошової позики (кредиту) визнаються судом необґрунтованими та такими, що не спростовують вирішення судом зазначеної вимоги в межах наявного спору за кредитним договором, оскільки згідно положень ст. 611 ЦК України сплата неустойки є встановленим договором або законом правовим наслідком порушення зобов`язань, і такі наслідки обумовлені сторонами в укладеному договорі у розділі 10 (відповідальність сторін договору).

Посилання скаржника на позицію Великої Палати Верховного Суду в постанові від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц, судом враховані, однак вирішення зазначеної справи здійснювалося за інших обставин та умов кредитного договору, тоді як погодження сторонами в договорі можливості нарахування процентів по день фактичної сплати заборгованості обумовлює наявність дійсного зобов`язання, яке не виконане та щодо якого передбачена відповідальність у вигляді пені.

Нарахування пені на суму кредитної заборгованості є правом кредитора у разі погодження такої умови в договорі сторін, а прострочення сплати кредитної заборгованості настає саме після закінчення строку кредитування встановленого в договорі, з чим пов`язується відповідальність боржника у вигляді сплати пені.

Тобто, прострочення боржника щодо сплати суми кредитної заборгованості настає саме після закінчення строку кредитування встановленого в договорі.

Позиція Великої Палати Верховного Суду у справі № 202/4494/16-ц наведена стосовно обставин, встановлених при вирішенні вказаного спору, зокрема щодо дострокового стягнення всієї суми кредитної заборгованості внаслідок чого відбулась зміна строків виконання основного зобов`язання, а вимоги кредитора вже були задоволені шляхом звернення до суду із прийняттям судового рішення у іншій справі.

При встановленні у даній справі обставин правомірності нарахування процентів у відповідності з умовами п. 6.2 кредитного договору понад встановлений строк кредитування, наявними є підстави для нарахування та стягнення пені нарахованої за прострочення сплати кредиту та процентів.

Викладені в апеляційній скарзі доводи відповідача не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного у справі судового рішення, оскільки їм було надано належну оцінку судом першої інстанції, який обгрунтовано їх відхилив і такі не спростовують зроблених судом висновків про наявність підстав для стягнення з відповідача суми заборгованості за процентами в сумі 1 159 730, 60 євро, 45 719 076, 21 грн. пені за прострочення повернення кредиту, 6 520 676, 38 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів з урахуванням спеціального строку позовної давності у відношенні вимог про стягнення пені.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин решту аргументів відповідача суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Квазар» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2019 у справі № 910/15888/17.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Квазар» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2019 у справі № 910/15888/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2019 у справі № 910/15888/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/15888/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови підписано 14.07.2021.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко