ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.07.2021 справа № 914/429/21

місто Львів

Господарський суд Львівської області у складі судді Сухович Ю.О., за участі секретаря судового засідання Прокопів І.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Львівського комунального підприємства «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс», м.Львів

до відповідача Приватної агрофірми «Острів», м.Львів

про стягнення 657 317,30 грн збитків.

За участі представників:

від позивача: Андрусик Ю.В. юрисконсульт 1 категорії (наказ №45-К від 26.06.2019; трудовий договір б/н від 26.06.2019 з правом самопредставництва);

від відповідача: Шнир Я.Б. адвокат (ордер №1066551 від 23.03.2021 р., свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 1757 від 13.10.2020 р.).

Процес.

На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Львівського комунального підприємства «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс» до Приватної агрофірми «Острів» про стягнення 657 317,30 грн збитків.

Хід розгляду справи викладено в ухвалах суду та протоколах судових засідань.

07.07.2021 позивач подав через канцелярію суду письмові пояснення вх.№15894/21, в яких навів свої заперечення проти доводів викладених відповідачем у письмових поясненнях наданих 09.06.2021.

Представник позивача в судове засідання 07.07.2021 р. для розгляду справи по суті з`явився, позов підтримав, просив його задовольнити з підстав викладених у позовній заяві з врахуванням поданих письмових пояснень.

Представник відповідача в судове засідання 07.07.2021 р. для розгляду справи по суті з`явився, проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні з підстав викладених у відзиві, письмових поясненнях.

Відводів головуючому судді та секретарю судового засідання сторонами не заявлено.

В судовому засіданні 07.07.2021 р. проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору та правова позиція сторін.

Позиція позивача.

Позов обґрунтовано тим, що всупереч вимозі позивача відповідач, порушуючи статтю 201 Податкового кодексу України, не оформив податкові накладні та не зареєстрував їх в Єдиному реєстрі податкових накладних, у такий спосіб позбавивши позивача права на віднесення сплаченого податку на додану вартість до складу податкового кредиту у сумі 657 317,30 грн.

Протиправний характер поведінки відповідача, на думку позивача, полягає у порушенні відповідачем податкового законодавства в частині обов`язку надати податкові накладні у зв`язку з наданням послуг за договором №28-09-1/18 та зареєструвати їх в Єдиному реєстрі податкових накладних. Збитками є сума податкового кредиту у розмірі ПДВ, сплаченого при одержанні послуг за договором та не отриманого позивачем внаслідок протиправної поведінки (бездіяльності) відповідача. На підтвердження неотримання податкового кредиту позивач покликається на декларацію з податку на додану вартість позивача (додаток 5 до податкової декларації «Розшифровка податкових зобов`язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів, розділ ІІ «Податковий кредит»).

З огляду на вказане, позивач просить стягнути з відповідача 657 317,30 грн. збитків.

Позиція відповідача.

Відповідач заперечив проти позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву та письмових поясненнях.

Зокрема зазначив, наступне:

- позивач визначає суму ПДВ у розмірі 608 096,03 грн за період з 30.09.2018 по 31.07.2019 виходячи з єдиного доказу декларацій з податку на додану вартість позивача (додаток №5 до податкової декларації). Детально позивач не вказує, по яких актах наданих послуг є претензії, у чому саме полягає вина відповідача і чим це підтверджується, які реальні причини неможливості позивачем віднести суми ПДВ до податкового кредиту;

- позивач не надав жодних доказів протиправної поведінки відповідача (бездіяльності) чи його вини;

- відповідач не порушував пункт 201,10 статті 201 Податкового кодексу України, оскільки вжив усіх залежних від нього дій щодо належного виконання обов`язку реєстрації податкових накладних в ЄРПН згідно вимог чинного законодавства, що виключає можливість притягнення контрагента до господарсько-правової відповідальності;

- за договором обов`язок щодо складання та реєстрації податкових накладних відстутній, відповідно такі дії не є невиконанням відповідачем господарських зобов`язань за договором;

- реєстрація податкових накладних є частиною публічно-правових відносин, а не господарських, відповідно встановлення причинового зв`язку з їх реєстрацією/відмовою у реєстрації чи можливість віднесення сум ПДВ до податкового кредиту може безпосередньо залежати від дій/бездіяльності податкових органів;

- умови про відповідальність сторони продавця за порушення строків реєстрації/невиконання обов`язку щодо реєстрації податкових накладних, у строки що передбачені чинним податковим законодавством сторонами погоджені не були;

- Львівський окружний адміністративний суд 10.12.2019 прийняв рішення залишене без змін постановою суду апеляційної інстанції, у справі № 1.380.2019.004780, за позовом Приватної агрофірми «Острів» до Головного управління ДПС у Львівській області, Державної податкової служби України про визнання протиправними рішень, зобов`язання до вчинення дій, яким визнав протиправними та скасував рішення комісії ГУ ДВС у Львівській області про реєстрацію або відмову у реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних за період від 22.02.2019 по 16.10.2019 та зобов`язав Державну фіскальну службу України зареєструвати датою подання виписані Приватною агрофірмою «Острів» податкові накладні за період з 01.10.2018 по 16.11.2018;

- відсутні усі елементи складу господарського правопорушення, а саме- протиправна поведінка (дія чи бездіяльність) особи (порушення зобов`язання), причиновий зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина особи, яка завдала збитки.

З огляду на вказані заперечення, відповідач просить відмовити у задоволенні позову.

Обставини встановлені судом.

28.09.2018 між Львівським комунальним підприємством «Транспортною фірмою «Львівспецкомунтранс» (замовник) та Приватною агрофірмою «Острів» (виконавець) укладено договір № 28-09-1/18 про надання послуг згідно якого виконавець надавав послуги організації подальшої переробки та/або утилізації (захоронення) або видалення безпечних відходів замовника.

Відповідно до пункту 1.2 договору сторони дійшли згоди, що під терміном «утилізація» мається на увазі утилізація, знешкодження, переробка сортування відходів, за умови, що обраний позивачем спосіб поводження з відходами не суперечить законодавству та є прийнятним саме для цього виду відходів. Відходи не підлягають регулюванню згідно постанови Кабінету Міністрів України від 13.07.2000 №1120.

Згідно п.2.2. договору під час вилучення виконавцем відходів для їх подальшої утилізації/захоронення, сторони складають акт надання послуг у довільній формі, надалі «акт», що підписується представниками сторін, що свідчить про відсутність у сторін і претензій одна до одної.

За період з 30.09.2018 р. до 31.07.2019 р. на виконання умов договору між сторонами було підписано акти надання послуг на загальну суму 7 592 480 грн. Позивач оплатив надані відповідачем послуги повністю, даний факт останнім не заперечується, у тому числі позивач сплатив податок на додану вартість. Загальна сума сплаченого позивачем ПДВ в ціні послуг становить 1 265 413,33 грн.

Позивач стверджує, що відповідач зареєстрував податкові накладні на суму ПДВ фу розмірі 608 096,03 грн. Як наслідок, через порушення відповідачем п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України в частині його обов`язку зареєструвати податкові накладні за загальну суму ПДВ 1 265 413,33 грн., позивача через бездіяльність відповідача позбавлено права включити до складу податкового кредиту та зменшити власні податкові зобов`язання на суму ПДВ у розмірі 657 317,30 грн. (1 265 413,33 - 608 096,03 грн.).

Позивач з цього приводу звертався до відповідача з претензією від 30.12.2020 вих.№ 30-12-20/п, яка залишена останнім без відповіді та задоволення.

Вказану суму позивач розцінює як збитки та просить стягнути з відповідача, покликаючись на положення пункту 14.1.181 статті 14, підпункт «а» пункту 198.1, підпункт п. 198.6 статті 198, пункт 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, статті 22 Цивільного кодексу України, статтю 224 Господарського кодексу України.

Висновки суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В обґрунтування позовних вимог у позовній заяві позивач покликається на статтю 22 Цивільного кодексу України, статтю 224 Господарського кодексу України.

Так, відповідно до частини 1 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно частини 2 статті 22 Цивільного кодексу України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Для правильного вирішення спорів, пов`язаних з відшкодуванням збитків, важливе значення має розподіл між сторонами обов`язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач.

Отже, відшкодування збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності і для застосування такої міри відповідальності необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності особи; шкідливого результату такої поведінки (збитків), наявності та розміру понесених збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляду відшкодування збитків не наступає.

Збитки позивач вбачає у порушенні відповідачем пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України в частині обов`язку останнього зареєструвати податкові накладні. Вважає, що через бездіяльність відповідача позивача позбавлено права включити до складу податкового кредиту та зменшити власні податкові зобов`язання на суму ПДВ у розмірі 657 317,30 грн (різниця між сумою сплаченого позивачем ПДВ 1 265 413 грн та сумою зареєстрованих відповідачем накладними на суму ПДВ 608 096,03 грн). При цьому позивач покликається на декларацію з податку на додану вартість позивача (додаток 5 до податкової декларації «Розшифровка податкових зобов`язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів, розділ ІІ «Податковий кредит»).

Згідно пункту 14.1.181 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Підпунктом «а» пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі ввезення їх на митну територію України) та послуг.

Відповідно до пункту 201.10. статті 201 Податкового кодексу України (в редакції чинній на дату виникнення правовідносин) при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідачем у зв`язку з наданням послуг позивачу на підставі договору №28-09-1/18 від 28.09.2018 складались відповідні податкові накладні, які були скеровані засобами телекомунікаційного зв`язку для реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних.

При цьому реєстрація податкових накладних була зупинена контролюючим органом. Відповідач оскаржив вказані дії до адміністративного суду.

Львівський окружний адміністративний суд 10.12.2019 у справі № 1 380.2019.004780 за позовом Приватної агрофірми «Острів» до Головного управління ДПС у Львівській області, Державної податкової служби України про визнання протиправними рішень, зобов`язання до вчинення дій, постановив рішення, яким визнав протиправними та скасував рішення комісії ГУ ДВС у Львівській області про реєстрацію або відмову у реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних за період від 22.02.2019 по 16.10.2019 та зобов`язав Державну фіскальну службу України зареєструвати датою подання виписані Приватною агрофірмою «Острів» податкові накладні за період з 01.10.2018 по 16.11.2018.

Вказані в рішенні суду податкові накладні якраз стосуються укладеного між сторонами договору №28-09-1/18 від 28.09.2018.

Відповідач звертався до адміністративного суду за захистом порушеного права щодо частини накладних, по яких була зупинена реєстрація з огляду на матеріальне становище щодо сплати судового збору.

Водночас рішенням адміністративного суду встановлено протиправність дій податкового органу.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.04.2021 вказане рішення було залишено без змін, отже набрало законної сили.

На спростування позовних вимог та підтвердження заперечень проти позову відповідач надав копії податкових декларацій з додатком 5; копії електронних податкових накладних і документів поданих для їх реєстрації; копію податкової декларації за січень 2020 року, які у сумі із поданими деклараціями підтверджують, що відповідач оплатив податкові зобов`язання і задекларував відповідні суми; копію звіту по проводках за період з 30.09.2019 по 25.05.2021, що підтверджують бухгалтерський облік операції з позивачем; копії реєстрів видаткових податкових накладних; копії електронних податкових накладних, виписаних відповідачем за результатами господарський операцій.

З долучених відповідачем доказів вбачається, що після підписання актів наданих послуг з метою реєстрації податкових накладних і перед їх електронним формування у реєстрі відповідач оплатив податкові зобов`язання і задекларувала їх, виписавши податкові накладні (в іншому випадку система не дає можливості формувати електронну податкову накладну, реєстри виданих податкових накладних) та задекларував суми податку у деклараціях.

У деклараціях з податку на додану вартість в розрізі контрагента ЛКП «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс» з ІНП 78 такі суми відображені повністю.

Реєстрація податкових накладних була зупинена органами податкової служби. За усіма зупиненими реєстраціями податкових накладних органами податкової служби, відповідач надав пояснення і пакети необхідних первинних документів, тобто виконав усі обов`язки в цій частині.

Позивачем надано суду копії 260 актів виконаних робіт, за якими в частині є труднощі в отриманні податкового кредити, а відповідачем на спростування таких доводів долучено 260 податкових накладних, сформованих після оплати відповідачем податкових зобов`язань на суму рівну сумі ПДВ позивача, внесенням їх до реєстрів податкових накладних, проведення по бухгалтерському та податковому обліку, тобто на суму усіх актів наданих послуг.

Відтак відповідач вживав заходів щодо реєстрації податкових накладних та їх розблокування, пройшов усі адміністративні процедури по вимогах Податкового кодексу України, тобто вчинив усі залежні від нього дії.

Слід зазначити, що отримання податковими накладними статусу зареєстрованих перебуває в залежності від дій двох суб`єктів: платника ПДВ продавця, який спочатку платить податок, формує податкову накладну та подає її на реєстрацію і при потребі виконує інші адміністративні процедури (подає пояснення, додаткові підтверджуючі первинні документи тощо) та податкового органу, у якого наявні повноваження призупинити реєстрацію та відмовити у її здійсненні.

З огляду на вказане відсутня протиправна поведінка, вина відповідача та причиновий зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, а відтак немає усіх елементів складу господарського правопорушення.

З аналізу статті 22 Цивільного кодексу України, статей 224, 225 Господарського кодексу України слідує, що вказані норми поширюються на збитки спричинені господарським зобов`язанням, внаслідок його невиконання або неналежного виконання. Водночас, реєстрація податкових накладних є частиною публічно-правових, а не господарських відносин.

В даному випадку відсутні усі складові цивільного правопорушення, а саме вина відповідача та причинно-наслідковий зв`язок між збитками і протиправною поведінкою останнього, що є обов`язковою умовою для покладення на відповідача відповідальності у вигляді відшкодування збитків. Відповідно до чого, за відсутності усіх складових правопорушення цивільно-правова відповідальність не настає. Відтак у задоволенні позову слід відмовити.

На думку суду покликання позивача на постанову Верховного суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.08.2018 у справі 914/877/17 є безпідставним, оскільки у справі, що розглядалась об`єднаною палатою були дещо інші правовідносини ніж в даній розглядуваній судом справі.

У справі що переглядалась об`єднаною палатою підставою для відмови були непідписані акти, також те, що відповідач не вчиняв жодних дій.

Однак у розглядуваній судом справі № 914/429/21 відповідач вчиняв дії для реєстрації податкових накладних, крім того акти виконаних робіт підписані сторонами та не оспорюються.

Нетотожність фактичних обставин цих справ, які зумовлюють істотну різницю в нормативному регулюванні кола осіб та їх ролі, тягнуть безпідставність застосування до визначення правомірності заявлених вимог у справі №914/429/21 підходу Верховного Суду, використаного при розгляді справи №917/877/17.

За змістом статей 4, 5 Господарського процесуального кодексу України, статті 15 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України можливість задоволення позовних вимог вимагає наявності та доведеності наступної сукупності елементів: наявність у позивача захищуваного суб`єктивного права/охоронюваного законом інтересу, порушення (невизнання або оспорювання) такого права/інтересу з боку визначеного відповідача та належність (адекватність характеру порушення та відповідність вимогам діючого законодавства) обраного способу судового захисту. Відсутність або недоведеність будь-якого із вказаних елементів, що становлять предмет доказування для позивача, унеможливлює задоволення позову.

При цьому, зважаючи на суб`єктне коло сторін спору, захищуване право/інтерес та його порушення повинні мати приватно-правову природу (господарську або цивільну).

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

У відповідності до ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (ч. 1 ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У свою чергу, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 р. у справі «Серявін проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Розподіл судових витрат.

Судовий збір відповідно до ст. 129 ГПК України слід покласти на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 13, 20, 73, 74, 76-79, 86, 129, 236-238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, встановленому ст. ст. 256-257 ГПК України.

Інформація щодо руху справи розміщена в мережі Інтернет на інформаційному сайті за посиланням http://www.reyestr.court.gov.ua та на офіційному веб-порталі судової влади України за посиланням: http://court.gov.ua.

Повне рішення

складено 19.07.2021.

Суддя Ю.О. Сухович