УХВАЛА

м. Київ

12.07.2021Справа № 910/7760/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Бондарчук В.В., за участю секретаря судового засідання Ярошевської І.О., розглянувши

позовну заяву Фізичної особи-підприємця Шама Ольги Олександрівни, м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Санос», Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Забір`я

про стягнення 411 403,77 грн та зобов`язання повернути майно,

Представники сторін:

від позивача: Чепенко О.О.;

від відповідача: Зіньков О.Ю.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Шама Ольга Олександрівна (далі - ФОП Шама О.О./позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Санос» (далі - ТзОВ «Санос»/відповідач) про:

- стягнення 411 403,77 грн, у тому числі: 328 000,00 грн - заборгованості зі сплати оренди та 83 403,77 грн - пені, у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань за договором оренди №25/04-2017 від 25.04.2017;

- зобов`язання повернути за актом приймання-передачі нерухоме майно - нежитлове приміщення: кіоск шиномонтажу з майданчиком, площею 40,00 кв.м., що знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Плеханова.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що всупереч умовам договору оренди №25/04-2017 від 25.04.2017, відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання та не сплачує позивачу орендну плату, однак продовжує користуватися орендованим майном, у зв`язку з чим у відповідача утворилася заборгованість зі сплати орендної плати. Крім того, як стверджує позивач, договір оренди було розірвано ФОП Шама О.О. в односторонньому порядку, однак ТзОВ «Санос» орендоване майно позивачу не повернув.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 19.05.2021 позовну заяву прийняв до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначив на 14.06.2021.

31.05.2021 до канцелярії суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому ТзОВ «Санос» зазначає, що даний спір не підсудний Господарському суду міста Києва, а підлягає розгляду за місцезнаходженням відповідача.

14.06.2021 суд відклав підготовче засідання на 12.07.2021.

12.07.2021 до на електронну пошту суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи та письмові обґрунтування підсудності даного спору.

У підготовче засідання з`явились представники позивача та відповідача.

Суд, розглянувши доводи відповідача про направлення справи за територіальною підсудністю, встановив наступне.

25.04.2017 між Фізичною особою-підприємцем Шама Ольгою Олександрівною (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Санос» (орендар) укладено договір оренди №25/04-2017, відповідно до умов якого орендодавець зобов`язується передати у строкове платне користування майно - кіоск шиномонтажу з майданчиком, а орендар зобов`язується прийняти у строкове платне користування майно, що визначене у цьому договорі, та зобов`язується сплачувати орендодавцю орендну плату.

Майно знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Плеханова, загальна площа 40,00 кв.м. (п.п. 1.2, 1.3 Договору).

Майно належить орендодавцю на праві приватної власності та встановлене на підставі Паспорту на тимчасове розміщення кіоску шиномонтажу з майданчиком у Дніпровському районі міста Києва по вул. Плеханова (п. 1.6 Договору).

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказує на те, що відповідач припинив сплачувати позивачу орендну плату, однак продовжує користуватися орендованим майном, у зв`язку з чим ФОП Шама О.О. просить суд стягнути з відповідача 411 403,77 грн, у тому числі: 328 000,00 грн - заборгованості зі сплати оренди та 83 403,77 грн - пені, та зобов`язати відповідача повернути кіоск шиномонтажу з майданчиком, площею 40,00 кв.м., що знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Плеханова.

Як вбачається з позовної заяви, подаючи даний позов до Господарського суду міста Києва, позивач посилається на положення ч. 3 ст. 30 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), де зазначено, що спори, що виникають з приводу нерухомого майна, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Разом з тим, дослідивши матеріали позовної заяви та додані до неї докази, судом зазначає таке.

Відповідно до ст. 1 ГПК України, Господарський процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах.

Згідно ч. 1 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Положеннями ч. 1 ст. 29 ГПК України визначено, що право вибору між господарськими судами, яким відповідно до цієї статті підсудна справа, належить позивачу, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 30 ГПК України спори, що виникають з приводу нерухомого майна, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Статтею 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Аналогічні положення закріплені в частині 1 статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Територіальна підсудність - це компетенція із розгляду справ однорідними судами залежно від території, на яку поширюється їх юрисдикція.

Основними видами територіальної підсудності є, зокрема загальна, альтернативна та виключна.

Види підсудності передбачають в одних випадках пільги сторонам при виборі суду, в інших - створення найсприятливіших умов для вирішення справи, забезпечення незалежності та неупередженості суду, захист прав заінтересованих осіб.

Загальна територіальна підсудність встановлюється як загальне правило і застосовується у тому випадку, коли вона не змінена або доповнена іншим видом територіальної підсудності.

Суд зазначає, що право особи на звернення до суду може бути реалізоване у визначеному процесуальним законом порядку, оскільки воно зумовлене дотриманням процесуальної форми, передбаченої для цього чинним законодавством, а також встановленими ним передумовами для звернення до суду, в тому числі додержання правил юрисдикції у господарських судах.

Виключна підсудність - це правило, відповідно до якого справа має бути розглянута тільки певним господарським судом. Виключна підсудність означає, що певні категорії справ не можуть розглядатися за загальними правилами підсудності, а також за правилами альтернативної підсудності. Правило про виключну підсудність застосовується судом у будь-якому випадку за наявності визначених законом умов, не залежить від волі сторін, а також наявності чи відсутності обґрунтувань учасників справи щодо її застосування.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.08.2019 у справі №916/142/19.

У постанові Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №760/6693/17-ц судом зазначено, що виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна.

Згідно з положеннями статті 181 Цивільного кодексу України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 Цивільного кодексу України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 Цивільного кодексу України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 Цивільного кодексу України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм Верховний Суду у постанові від 19.06.2019 у справі №760/6693/17-ц висловив правову позицію, що правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною умов договору, об`єктом якого є нерухоме майно, вимог іпотекодержателя.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №638/1988/17, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно.

Отже, виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

Велика Палата Верховного Суду, досліджуючи питання територіальної підсудності категорії справ щодо стягнення заборгованості з орендної плати за користування нерухомим майном, у постанові від 16.02.2021 у справі № 911/2390/18 дійшла висновку, що за правилами чинного ГПК України виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду вважає, що словосполучення «з приводу нерухомого майна» у частині третій статті 30 ГПК України необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення. Тому до спорів, предметом яких є стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання зобов`язань за договором, який укладений щодо користування нерухомим майном, поширюються норми частини третьої статті 30 ГПК України.

За твердженням позивача, кіоск шиномонтажу з майданчиком, площею 40,00 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Плеханова, який було передано в оренду відповідачу на умовах договору оренди, є саме нерухомим майном.

Так, відповідно до ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення. Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до Закону України «Про благоустрій населених пунктів». Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Згідно ч. 1 ст. 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Нерухомість має природу індивідуальної визначеності і не може вільно переміщатися в просторі, тому що має стаціонарний фундамент. Цивільне законодавство передбачає залежність прав на земельну ділянку від прав на нерухомість. Крім того, Цивільним кодексом України передбачена державна реєстрація прав на нерухомість.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Згідно ч. 4 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії.

Згідно ДСТУ 4303:2004: павільйон це торговельний об`єкт у роздрібній торгівлі, призначений для організації продажу товарів кінцевим споживачам, розміщений в окремій споруді полегшеної конструкції та має торговий зал для покупців; кіоск - торговий об`єкт для організації роздрібного продажу товарів, який має постійне просторове місце, що займає окрему закриту споруду некапітального типу на одне робоче місце без торговельної зали для покупців та додаткової площі для розміщення запасу товарів; намет торговий об`єкт збірно-розбірної конструкції для організації роздрібного продажу товарів, без торгового залу для покупців, на одне або декілька робочих місць з товарним запасом на один день торгівлі; лоток торговий об`єкт для організації роздрібного продажу товарів обмеженого асортименту з використанням для їх викладки відкритого пристосування збірно-розбірної конструкції, легко переміщуваної з місця на місце.

Отже, тимчасові споруди (які не мають фундаменту і переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення) не вважаються нерухомістю.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи висновку оцінювача про вартість майна від 05.02.2021, об`єктом оцінки є тимчасовий торговельний кіоск шиномонтажу з майданчиком розміром 10,0*4,0 м на основі модульних конструкцій для МАФ заводського виготовлення. Кіоск встановлено без розриття, дане розміщення тимчасове.

За таких обставин, спірне майно - кіоск шиномонтажу з майданчиком площею 40,00 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Плеханова не є нерухомим майном, а тому, твердження позивача, що спір у даній справі підлягає розгляду за правилами виключної підсудності на підставі ч. 3 ст. 30 ГПК України є необґрунтованими та помилковими.

Згідно ч. 1 ст. 27 ГПК України, позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 ГПК України для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи - підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Як вбачається з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, адресою місцезнаходження відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Санос» є: 08145, Київська область, Києво-Святошинський район, село Забір`я, ВАТ «Забір`я».

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 31 ГПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

За таких обставин, враховуючи предмет на підстави позовних вимог, оскільки спір виник внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань за договором оренди майна, суд дійшов висновку, що він має вирішуватись за місцезнаходженням відповідача, відповідно матеріали справи №910/7760/21 за позовом Фізичної особи-підприємця Шама Ольги Олександрівни Товариства з обмеженою відповідальністю «Санос» про стягнення 411 403,77 грн та зобов`язання повернути майно підлягають передачі на розгляд Господарському суду Київської області.

У відповідності до положення ч. 3 ст. 31 ГПК України, передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим Кодексом підсудністю з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 27, 30, 31, 232, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Матеріали справи № 910/7760/21 за позовом Фізичної особи-підприємця Шама Ольги Олександрівни до Товариства з обмеженою відповідальністю «Санос» про стягнення 411 403,77 грн та зобов`язання повернути майно передати за підсудністю на розгляд Господарського суду Київської області (01032, місто Київ, вулиця Симона Петлюри, 16/108).

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом десяти днів в порядку, передбаченому ст.ст. 253-259, з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 розділу XI «Перехідні положення» та пункту 4 розділу Х «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст ухвали складено: 14.07.2021.

Суддя В.В. Бондарчук