РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.07.2021Справа № 910/6319/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Кирилюк Т.Ю. за участі

секретаря судового засідання Маринченко М.В., розглянувши в порядку загального

позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа»

до Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

про визнання недійсними положень договору,

за участі представників:

позивача - Демченко А.Г.,

відповідача - Білик І.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство теплових мереж «Криворіжтепломережа» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про визнання недійсними пунктів 3.13., 5.7. договору постачання природного газу № 3494/18-РО-5 від 05.10.2018, у редакції додаткової угоди № 4 від 30.11.2018.

Позов обґрунтовано тим, що пункти 3.13., 5.7. договору постачання природного газу № 3494/18-РО-5 від 05.10.2018, у редакції додаткової угоди № 4 від 30.11.2018 в частині встановлення розміру збитків не відповідають актам цивільного законодавства та засадам розумності, справедливості і добросовісності.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/6319/21. Вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 18.05.2021.

Представник відповідача 06.05.2021 подав до суду відзив, у якому проти задоволення позову заперечував повністю.

Через відділ автоматизованого документообігу суду, моніторингу виконання документів (канцелярію) представник позивача 12 травня 2021 року подав до суду відповідь на відзив, у якій зазначено, що заперечення відповідача, викладені у відзиві, є необгрунтованими.

До Господарського суду міста Києва 18.05.2021 від представника відповідача надійшли письмові заперечення.

З метою забезпечення процесуальних прав учасників справи у підготовчому засіданні 18.05.2021 оголошено перерву до 08.06.2021.

Представник позивача 20 травня 2021 року подав до суду письмові пояснення.

За результатами підготовчого засідання 08.06.2021 суд, без виходу до нарадчої кімнати, постановив ухвалу про продовження підготовчого провадження строком на 30 днів. У підготовчому засіданні оголошено перерву до 29.06.2021.

Через відділ автоматизованого документообігу суду, моніторингу виконання документів (канцелярію) 10.06.2021 представник позивача подав письмові пояснення.

До Господарського суду міста Києва 15 червня 2021 року від представника відповідача надійшла відповідь на письмове опитування учасника справи.

Представник позивача 29 червня 2021 року подав до суду додаткові пояснення.

За результатами підготовчого засідання 29.06.2021 судом прийнято рішення про закриття підготовчого провадження та призначення розгляду справи по суті у судовому засіданні 13.07.2021.

Представник позивача у судовому засіданні 13.07.2021 підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував повністю, у зв`язку з його необґрунтованістю.

У судовому засіданні 13.07.2021 оголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Сторонами у справі 05.10.2018 укладено договір №3494/18-РО-5, за умовами якого відповідач зобов`язався у 2018 році здійснити поставки природного газу позивачу, а останній - здійснити оплату отриманого газу.

З моменту укладення до березня 2019 року сторонами укладено сім додаткових угод, якими частково змінювалось регулювання відносин правовідносин сторін у межах договору №3494/18-РО-5 від 05.10.2018.

Зокрема, додатковою угодою №4 від 30.11.2018 змінено умови пункту 3.13 та доповнено пунктом 5.7.

На переконання позивача пункти 3.13 та 5.7 договору №3494/18-РО-5 від 05.10.2018 (у редакції додаткової угоди №4 від 30.11.2018) не відповідають вимогам законодавства, оскільки містять умови, які заздалегідь обмежують розмір збитків відповідача у разі порушення зобов`язань позивачем.

Таким чином, за викладеним в абзаці четвертому сторінки третьої позовної заяви твердженням, даний позов заявлено позивачем фактично в інтересах відповідача у даній справі. У той же час, відповідачем категорично заперечено вимоги позову.

В правове обґрунтування позовних вимог покладено тезу про суперечність пунктів 3.13 та 5.7 сутності інституту цивільної відповідальності; статтям 3, 6, 22, 509, 623, 627 та 632 Цивільного кодексу України; статтям 191, 224 та 225 Господарського кодексу України; статтям 10 та 11 Закону України «Про ціни та ціноутворення».

Відповідно до пункту 3.13 договору №3494/18-РО-5 від 05.10.2018 (у редакції додаткової угоди №4 від 30.11.2018) позивач зобов`язався у випадку невідповідності фактично використаного об`єму газу більш як на 5% від замовленого обсягу сплатити певну грошову суму відповідачу. При цьому, у випадку споживання газу у меншому обсязі - сплатити грошові кошти у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від невикористаної частини енергоносія (пункт 3.13.1), у випадку перевищення - грошову суму, розраховану за формулою (пункт 3.13.2).

Пункт 5.7 договору встановлює лише порядок отримання відповідачем встановлених пунктів 3.13 нарахувань.

За текстом пункту 3.13 сторони використовують термін збитки, проте суд не може погодитись, що пунктом 3.13 врегульовано питання відшкодування саме збитків відповідача.

Невірне або неточне застосування визначених цивільним та господарським законодавством юридичних термінів не може змінити правову природу врегульованих сторонами відносин.

У даному випадку, за своєю правовою природою визначені пунктом 3.13 договору №3494/18-РО-5 від 05.10.2018 грошові нарахування, які здійснюються за умови неналежного виконання позивачем своїх договірних зобов`язань в частині використання у меншому чи більшому об`ємах ніж визначено договором є штрафною санкцією, а не відшкодуванням збитків.

Відповідно до частин першої та другої статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Правове регулювання пункту 3.13 договору №3494/18-РО-5 від 05.10.2018 повною мірою відповідає законодавчому визначенню юридичного терміну штраф.

Встановивши невідповідність застосованого сторонами терміну при визначенні правовідносин суд застосовує при вирішенні спору належні законодавчі визначення, що відповідають правовій природі та фактичному характеру відносин.

Виходячи з наведеного, суд відхиляє доводи позивача про порушення пунктом 3.13 сутності інституту цивільної відповідальності.

Відповідно до статей 6, 627 та 628 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін та погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, тобто, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Суперечність договору положенням чинного законодавства означає врегулювання правовідносин сторін всупереч імперативним нормам законодавства.

Вирішуючи спори про визнання договорів недійсними, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання їх недійсними та настання відповідних наслідків, а саме відповідність змісту договору вимогам закону, моральним засадам суспільства, правоздатність сторін договору, у чому конкретно полягає неправомірність та інші обставини, що є істотними для правильного вирішення спору.

Заявляючи вимогу про визнання у судовому порядку недійсними певних умов укладеного договору позивач не довів суду наявність як фактичних так і правових підстав своєї вимоги.

Зокрема, позивачем не наведено жодної правової норми імперативного характеру, яку поза розумним сумнівом порушують оспорені ним умови господарського договору.

Крім того, позивачем не доведено суду наявність саме у нього певного права, яке неправомірно порушено при укладенні договору.

Окремо суд має зазначити, що відповідно до частини третьої статті 22 Цивільного кодексу України (норма, яка у тому числі покладена в правове обґрунтування вимог) збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Наведена норма надає учасникам відносин право врегулювати у договорі і питання можливого зменшення відшкодування збитків, що прямо протирічить висновкам позивача.

За відсутності фактичних та правових підстав позовних вимог про визнання недійсними пунктів 3.13 та 5.7 договору №3494/18-РО-5 від 05.10.2018 суд відмовляє у задоволенні позову повністю.

Відповідно до частини четвертої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 129, 238, 241-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 20.07.2021.

Суддя Т.Ю.Кирилюк