ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.07.2021 року м. Дніпро Справа № 904/5996/20

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Чередка А.Є. (доповідач)

суддів: Верхогляд Т.А., Білецької Л.М.

при секретарі судового засідання: Мудрак О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області (суддя - Ліпинський О.В.) від 18.02.2021р. (дата складання повного тексту рішення - 01.03.2021) у справі № 904/5996/20

за позовом ОСОБА_1 , м. Дніпро

до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Сосенки", м. Дніпро

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Обслуговуючий кооператив "Кірова 129-Б", м. Дніпро

про визнання рішення загальних зборів дійсними та чинними, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Сосенки", в якій просив суд визнати право певної групи співвласників, склад якої визначено Протоколом загальних зборів власників під`їзду № 11 будинку АДРЕСА_1 від 20.05.2018 року на здійснення безпосереднього утримання спільного майна в межах під`їзду № 11 будинку № 129Б, шляхом господарчого самозабезпечення, яким користується лише певна група співвласників, відповідно до протокольних рішень: загальних зборів співвласників будинку 129Б від 15.09.2016; загальних зборів власників квартир під`їзду 11 від 20.05.2018 року (з урахуванням заяви позивача про зміну предмету позову).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у відповідності до приписів ч. 12 ст. 10 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", з прийняттям рішення загальних зборів власників квартир під`їзду 11 від 20.05.2018 року, власники квартир № 361-369 під`їзду 11 набули право на управління спільним майном, яким користується лише певна група співвласників.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 18.02.2021р. у справі № 904/5996/20 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Сосенки» (49055, м. Дніпро, пр. О.Поля, 129Б, ) 8 200,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в розумінні ч. 12 ст. 10 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", підставою для виникнення в певної групи співвласників повноважень на прийняття рішень стосовно спільного майна, яким користується лише така група співвласників, є відповідне рішення зборів співвласників житлового будинку, а не рішення групи співвласників, як стверджує позивач. Враховуючи, що зборами співвласників житлового будинку АДРЕСА_1 , рішення про передачу групі співвласників (власникам квартир під`їзду 11) повноважень щодо прийняття рішень стосовно спільного майна, яким користується лише ця група, не приймалося, тому вимоги позивача про визнання права певної групи співвласників на здійснення безпосереднього утримання спільного майна в межах під`їзду № 11 будинку № 129Б, є безпідставними.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, до Центрального апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою звернувся ОСОБА_1 , в якій просить рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.02.2021р. у справі № 904/5996/20 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити повністю.

Доводи апелянта, які стосуються предмета спору та покладені в обґрунтування апеляційної скарги, зводяться до особистого тлумачення позивачем положення ч. 12 ст. 10 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", у відповідності до якого для набуття права на управління спільним майном, яким користується лише певна група співвласників, необхідно рішення саме цієї певної групи співвласників. Тобто, на думку апелянта, для набуття співвласниками під`їзду № 11 права на управління спільним майном необхідно лише волевиявлення мешканців під`їзду № 11, а не усіх співвласників будинку АДРЕСА_1 , як це зазначено в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

Також, апелянтом оскаржується розподіл судових витрат, здійснений судом першої інстанції, в частині стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу. Так, скаржник вважає що у правління ОСББ відсутні повноваження на отримання послуг адвоката.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 12.04.2021р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.02.2021р. у справі № 904/5996/20, розгляд апеляційної скарги призначено в судове засідання на 03.06.2021р., учасникам справи встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку "Сосенки" не подано відзиву на апеляційну скаргу в межах строку, встановленого апеляційним судом, втім подано письмові пояснення щодо апеляційної скарги, із зазначенням своїх поясень, міркувань та аргументів щодо наведених позивачем в апеляційній скарзі доводів. Згідно наданих пояснень, відповідач вважає, що доводи, наведені позивачем в обґрунтування апеляційної скарги не підтверджено жодним належним та допустимим доказом, а є наявними лише припущення позивача, на яких не може ґрунтуватись доказування.

Відповідач просить рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.02.2021р. у справі № 904/5996/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Обслуговуючий кооператив "Кірова 129-Б" не скористався своїм правом та не надав відзиву на апеляційну скаргу позивача.

Ухвалами Центрального апеляційного господарського суду розгляд апеляційної скарги неодноразово відкладено в судові засідання на 01.07.2021р. та на 15.07.2021р.

До судового засідання, яке відбулось 15.07.2021р., до Центрального апеляційного господарського суду звернулись представник відповідача та окремо відповідач з клопотаннями про закриття провадження у справі № 904/5996/20 на підставі п. 6 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку зі смертю ОСОБА_1 .

З приводу зазначених клопотань про закриття провадження у справі апеляційний суд зазначає наступне.

У відповідності до змісту п. 6 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи, яка була однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Однак, право на закриття провадження у зв`язку зі смертю фізичної особи - сторони у справі, є лише у господарського суду першої інстанції до винесення рішення по справі. Рішення у справі № 904/5996/20 прийнято Господарським судом Дніпропетровської області 18.02.2021р., після чого позивач звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою. На підставі апеляційної скарги позивача, Центральним апеляційним господарським судом було відкрито апеляційне провадження.

Після відкриття апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції керується відповідними положеннями Господарського процесуального кодексу України, якими врегульовані процесуальні питання перегляду судових рішень в апеляційному провадженні, в тому числі щодо закриття провадження у справі.

Так, статтею 264 Господарського процесуального кодексу України передбачені виключні підстави щодо закриття судом апеляційної інстанції апеляційного провадження, а саме:

1) після відкриття апеляційного провадження особа, яка подала апеляційну скаргу, заявила клопотання про відмову від скарги, за винятком випадків, коли є заперечення інших осіб, які приєдналися до апеляційної скарги;

2) після відкриття апеляційного провадження виявилося, що апеляційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати;

3) після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Виходячи з вказаної норми процесуального права, у суду апеляційної інстанції відсутні повноваження для закриття апеляційного провадження у зв`язку зі смертю фізичної особи - позивача.

За таких обставин, апеляційний господарський суд відмовляє у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі № 904/5996/20, яке 09.07.2021р. подане до Центрального апеляційного господарського суду представником відповідача - адвокатом Яланською Ю.П., а також відмовляє у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі № 904/5996/20, яке 14.07.2021р. подане до Центрального апеляційного господарського суду відповідачем.

Учасники справи наданим їм правом участі у судовому засіданні не скористалися та не забезпечили явку в судове засідання своїх повноважних представників, про час та місце судового засідання були повідомлені апеляційним судом, що підтверджується відповідними матеріалами справи.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що апеляційним судом не визнавалася явка учасників справи в судове засідання обов`язковою, а їх неявка не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу по суті у відсутності представників учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, судова колегія дійшла до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим господарським судом, позивач є власником квартири АДРЕСА_3 , яка розташована в 11-му під`їзді будинку.

01.06.2016 року проведено державну реєстрацію Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Сосновий Гай», яке створено власниками квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 , назву якого в подальшому змінено на ОСББ «Сосенки».

15.09.2016 року, загальними зборами ОСББ «Сосновий Гай», прийнято ряд рішень (оформлені протоколом № 02 від 15.09.2016 року), в тому числі про взяття будинку у власне управління ОСББ на правах співвласників будинку для забезпечення його утримання та експлуатації шляхом самозабезпечення.

20.05.2018 року проведено загальні збори співвласників будинку АДРЕСА_1 , власників квартир 11-го під`їзду, якими, між іншого, прийнято рішення взяти на себе повноваження щодо прийняття рішень стосовно спільного майна, яким користуються співвласники 11-го під`їзду будинку АДРЕСА_1 .

Як вбачається зі змісту заявленого позову, та встановлено судом першої інстанції, доводи позивача щодо виникнення у певної групи співвласників права на здійснення безпосереднього утримання спільного майна в межах під`їзду № 11 будинку № 129Б, ґрунтуються на тому, що на підставі положень ч. 12 ст. 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», група співвласників (власники квартир під`їзду 11) прийняла рішення щодо прийняття на себе таких повноважень, що в розумінні позивача, є достатнім для виникнення спірного права.

Як вже було зазначено вище, надаючи оцінку матеріалам справи, що розглядається, місцевий господарський суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання права певної групи співвласників на здійснення безпосереднього утримання спільного майна в межах під`їзду № 11 будинку № 129Б, слід визнати безпідставними й такими, що ґрунтуються на хибному тлумаченні норми ч. 12 ст. 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», оскільки у відповідності до вказаної норми підставою для виникнення в певної групи співвласників повноважень на прийняття рішень стосовно спільного майна, яким користується лише така група співвласників, є відповідне рішення зборів співвласників житлового будинку, а не рішення групи співвласників, як стверджує позивач.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління, визначаються Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (далі - Закон № 417-VІII).

Згідно ст. 2 Закону № 417-VІII, предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі реалізації прав та виконання обов`язків власників квартир та нежитлових приміщень як співвласників багатоквартирного будинку.

За визначенням ст. 5 Закону № 417-VІII, спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

До спільного майна багатоквартирного будинку належать приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 417-VІII).

Статтею 6 Закону № 417-VІII щодо спільного майна багатоквартирного будинку, визначено певні права співвласників, в тому числі, право вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників; право одержувати інформацію про технічний стан спільного майна багатоквартирного будинку, умови його утримання та експлуатації, витрати на утримання спільного майна багатоквартирного будинку та надходження, отримані від його використання; право на відшкодування винною особою збитків, завданих спільному майну багатоквартирного будинку, у розмірі, що відповідає частці кожного співвласника.

Згідно із частиною 1 статті 10 Закону № 417-VІII, рішення щодо управління багатоквартирним будинком, приймаються співвласниками на зборах у порядку, передбаченому цією статтею. Якщо у багатоквартирному будинку в установленому законом порядку утворено об`єднання співвласників, проведення зборів співвласників та прийняття відповідних рішень здійснюється згідно із законом, що регулює діяльність об`єднань співвласників багатоквартирних будинків.

Частиною 12 статті 10 Закону № 417-VІII визначено, що за рішенням зборів співвласників повноваження щодо прийняття рішень стосовно спільного майна, яким користується лише певна група співвласників (співвласники квартир та нежитлових приміщень, розташованих в одному під`їзді або секції багатоквартирного будинку, тощо), за умови що при цьому не порушуються права інших співвласників, можуть бути передані цій групі співвласників. Такі рішення стосовно спільного майна приймаються зборами зазначеної групи співвласників у порядку, передбаченому частинами четвертою - шостою, восьмою - одинадцятою цієї статті.

Рішення вважається прийнятим, якщо за нього проголосували власники квартир та нежитлових приміщень, площа яких разом перевищує 75 відсотків загальної площі всіх квартир та нежитлових приміщень відповідної групи (під`їзд, секція багатоквартирного будинку тощо). Якщо одна особа є власником квартири (квартир) та/або нежитлових приміщень, загальна площа яких становить 50 відсотків або більше загальної площі всіх квартир та нежитлових приміщень відповідної групи (під`їзд, секція багатоквартирного будинку тощо), рішення вважається прийнятим, якщо за нього проголосувало більш як 75 відсотків загальної кількості співвласників усіх квартир та нежитлових приміщень відповідної групи (під`їзд, секція багатоквартирного будинку тощо).

Виходячи з положень зазначеної норми закону, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що підставою для виникнення в певної групи співвласників повноважень на прийняття рішень стосовно спільного майна, яким користується лише така група співвласників, є відповідне рішення зборів співвласників житлового будинку, а не рішення групи співвласників, як стверджує позивач.

Як вбачається з матеріалів справи, зборами співвласників житлового будинку АДРЕСА_1 , рішення про передачу групі співвласників (власникам квартир під`їзду 11) повноважень щодо прийняття рішень стосовно спільного майна яким користується лише ця група, не приймалося.

Отже, висновок місцевого господарського суду про безпідставність вимоги позивача про визнання права певної групи співвласників на здійснення безпосереднього утримання спільного майна в межах під`їзду № 11 будинку № 129Б є обґрунтованим та здійсненим у відповідності до норм матеріального та процесуального права.

Стосовно висновку суду першої інстанції про стягнення з позивача судових витрат на професійну правничу допомогу, що також є предметом апеляційного оскарження, судова колегія зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, до закінчення судових дебатів відповідач звернувся до суду першої інстанції із заявою про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 9 800,00 грн.

В поданій суду заяві відповідач зазначив, що на виконання пункту 4.2. укладеного між Відповідачем та адвокатом Яланською Ю.П. Договору про надання правової допомоги від 15.02.2020, було укладено додаткову угоду № 11 від 23.11.2020 року, якою сторони погодили порядок розрахунку гонорару адвоката за надання правової допомоги, пов`язаної з розглядом справи № 904/5996/20 в Господарському суді Дніпропетровської області.

В підтвердження факту надання послуг в рамках зазначеної додаткової угоди, відповідач надав суду акти приймання-передачі виконаних робіт та платіжні доручення на оплату послуг на загальну суму 9 800,00 грн.

В ході розгляду справи судом першої інстанції позивач заперечував проти стягнення з нього судових витрат на професійну правничу допомогу, обґрунтовуючи свої заперечення посиланнями на невідповідність вимогам закону Договору про надання правової допомоги від 15.02.2020 та додаткової угоди до нього № 11 від 23.11.2020 року, а також, на протиправність дій правління ОСББ із витрачання коштів на послуги адвоката. При цьому, заперечень по сумі заявлених до стягнення витрат позивачем до суду першої інстанції не подано.

В апеляційній скарзі позивач також заперечує проти стягнення з нього витрат на професійну правничу допомогу, обґрунтовуючи свої заперечення посиланнями на протиправність дій правління ОСББ із витрачання коштів на послуги адвоката. При цьому, в апеляційній скарзі заперечень по сумі заявлених до стягнення витрат позивач також не наводить.

Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом частин 1 та 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При цьому розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно із частинами 3 - 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Як убачається з матеріалів справи, 15.02.2020 між адвокатом Яланською Юлією Петрівною та ОСББ «Сосенки» (клієнт) укладено договір про надання правової допомоги, за яким клієнт доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим Договором.

Розділом 4 договору про надання юридичної допомоги встановлено, що за правову допомогу, що надається за цим договором, клієнт зобов`язується сплатити адвокату винагороду - гонорар). Розмір та порядок оплати клієнтом гонорару визначається за домовленістю сторін у кожному випадку надання окремо, шляхом підписання відповідної додаткової угоди. За результатами надання юридичної допомоги складається акт виконаних робіт, який підписується представниками кожної зі сторін. В акті вказується обсяг наданої адвокатом правової допомоги та її вартість.

Додатковою угодою № 11 від 23.11.2020 року до договору про надання правової допомоги від 15.02.2020 сторони погодили наступний розрахунок гонорару адвоката за надання адвокатом правової допомоги клієнту під час розгляду справи № 904/5996/20 в Господарському суді Дніпропетровської області: за одне ознайомлення з матеріалами справи у господарському суду Дніпропетровської області - 600 грн.; за підготовку та складання відзиву - 2800,00 грн.; за підготовку та складання заперечень - 1800,00 грн.; за представництво інтересів в одному судовому засіданні - 1200,00 грн.

В матеріалах справи містяться акти прийому-передачі виконаних робіт, згідно з якими адвокатом надано відповідачу правничі послуги.

Здійснивши розрахунок вартості наданих правничих послуг, враховуючи умови договору про надання правової допомоги від 15.02.2020, докази надання правової допомоги за цим договором, а також відсутність доводів позивача про наявність підстав для зменшення зазначеної суми, колегія суддів апеляційного вважає, що місцевий господарський суд дійшов до вірного висновку про існування підстав для відшкодування на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8 200,00 грн.

Щодо інших доводів скаржника, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вже зазначено вище, судом першої інстанції встановлена, а апеляційним судом підтверджена, безпідставність вимоги позивача про визнання права певної групи співвласників на здійснення безпосереднього утримання спільного майна в межах під`їзду № 11 будинку № 129Б, а також право відповідача на відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 8 200,00 грн.

При цьому, судова колегія апеляційного суду зазначає, що у відповідності до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 по справі № 909/636/16, у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, апеляційний суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Враховуючи наведені вище правові позиції Верховного Суду та практику Європейського суду з прав людини, колегія суддів апеляційного суду відхиляє усі інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, оскільки ці доводи ніяким чином не впливають на вирішення спору по суті.

З огляду на усе вищевикладене, судова колегія апеляційного суду вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, а оскаржуване рішення таким, що відповідає фактичним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, тому підстави, передбачені ст. 277 ГПК України, для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.02.2021р. у даній справі відсутні.

Згідно з ст. 129 ГПК України та виходячи з результатів розгляду апеляційної скарги, судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 3 153,00 грн. слід покласти на апелянта.

З підстав наведеного та керуючись ст.ст. 123, 129, 269, 270, 275-284, 287 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.02.2021р. у справі № 904/5996/20 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.02.2021р. у справі № 904/5996/20 - залишити без змін.

Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, покласти на ОСОБА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повна постанова складена та підписана 20.07.2021 року.

Головуючий суддя А.Є. Чередко

Суддя Т.А. Верхогляд

Суддя Л.М. Білецька