ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2021 року Справа № 915/411/21

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Олейняш Е.М. при секретарі судового засідання Степановій І.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Виробниче об`єднання Каскад, вул. Баштанської республіки, 54, м. Баштанка, Миколаївська область, 56101 ()

до відповідача Державного підприємства Сільськогосподарське підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№ 103), вул. Шкільна, 1, с. Богомази, Новобузький район, Миколаївська область, 55644 ()

про стягнення коштів в сумі 1 119 930, 07 грн.

Представники сторін у судове засідання не з`явились.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Миколаївської області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю Виробниче об`єднання Каскад з позовною заявою про стягнення з відповідача Державного підприємства Сільськогосподарське підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№ 103) 881 712, 61 грн. - основного боргу по договору; 118 217, 67 грн. - пені; інфляційних втрат у розмірі 79 706, 76 грн., 3 % річних у сумі 40 293, 03 грн.

І. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 05.04.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання по справі на 27.04.2021 року.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 27.04.2021 року продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання по справі на 10.06.2021 року.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 10.06.2021 року закрито підготовче провадження у справі № 915/411/21 та розгляд справи по суті призначено в судовому засіданні на 08.07.2021 року.

Сторони явку повноважних представників в судові засідання 27.04.2021, 10.06.2021 та 08.07.2021 не забезпечили. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (арк. 64-65, 83-84, 88-89).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників сторін.

В судовому засіданні 08.07.2021 року судом відповідно до ч. 1 ст. 240 ГПК України прийнято вступну та резолютивну частини рішення.

ІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЙ УЧАСНИКІВ ПРОЦЕСУ.

1. Правова позиція позивача.

Позивач зазначає, що предметом спору є вимога про стягнення грошової заборгованості.

Підставою позову позивачем зазначено обставини щодо неналежного виконання відповідачем умов договору підряду № 2 на виконання робіт від 01.03.2019 року, а саме: зобов`язань щодо проведення оплати за виконані роботи, внаслідок чого утворилась заборгованість у спірній сумі, та, як наслідок, на суму заборгованості позивачем нараховано пеню, втрати від інфляції та 3%. Позовні вимоги обґрунтовані положеннями ст. 525, 526, 530, 611, 625, 837, 853, 854, 886, 882 ЦК України, ст. 230, 231 ГК України та умовами договору.

2. Правова позиція (заперечення) відповідача.

В обґрунтування заперечень відповідач у відзиві на позов (вх. № 6461/21 від 27.04.2021 року) зазначає наступне.

Відповідно до наказу Міністерства юстиції України «Про реорганізацію Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство державної кримінально-виконавчої служби України № 103» шляхом приєднання» № 1082/5 від 24.03.2021 ДП «СП ДКПСУ №103» реорганізується шляхом приєднання до Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство державної кримінально-виконавчої служби України №115», розташованого за адресою село Зікрачі, Кагарлицький район Київська область, 09214.

Реорганізація повинна бути проведена протягом 3 місяців з дня оприлюднення повідомлення.

Відомості про реорганізацію відповідача внесено до ЄДРЮОФОПГФ 30.03.2021.

Після 24.06.2021 ДП «Сільськогосподарське підприємство державної кримінально-виконавчої служби України №103» припинить своє окреме існування, і в результаті реорганізації залишиться лише одне підприємство Державне підприємство «Сільськогосподарське підприємство державної кримінально-виконавчої служби України №115».

ДП «СП ДКПСУ № 103» визнає суму заборгованості за виконані роботи в розмірі 881 712, 61 грн., однак не погоджується з іншими сумами нарахувань.

Відповідач зазначає, що нарахування пені здійснено з порушенням ст. 262 ЦК України, оскільки позивачем пеню нараховано більше шести місяців.

Крім того, відповідач, посилаючись на ст. 258 ЦК України, зазначає, що позовну заяву подано до суду 30.03.2021, а позовна давність для пені встановлена один рік, що закінчилась 09.03.2021, то стягнення пені в даному випадку позивачем заявлено поза межами строку позовної давності.

Що стосується стягнення 3% річних та індексу інфляції відповідачем зазначено, що відповідач є державним підприємством, яке фінансується з державного бюджету. Відповідно в бюджеті на фінансування потреб ДП «СП ДКПСУ №103» відсутні кошти на сплату індексу інфляції та 3% річних. Відповідач просив суд не стягувати 3 % річних та індекс інфляції.

Також відповідач зазначає, що ДП «СП ДКПСУ №103» не завдало збитків ТОВ ВО «Каскад». Враховуючи, що відповідач с державним підприємством, припиняє свою діяльність, то просить суд не стягувати суми індексу інфляції та суму 3 % річних.

Просив застосувати строки позовної давності у справі.

ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН З ПОСИЛАННЯМ НА ДОКАЗИ, НА ПІДСТАВІ ЯКИХ ВСТАНОВЛЕНІ ВІДПОВІДНІ ОБСТАВИНИ.

Розглянувши матеріали справи, керуючись принципом верховенства права, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд встановив наступне.

Відповідно до наказу Міністерства юстиції України «Про реорганізацію Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство державної кримінально-виконавчої служби України № 103» шляхом приєднання» № 1082/5 від 24.03.2021 ДП «СП ДКПСУ №103» реорганізується шляхом приєднання до Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство державної кримінально-виконавчої служби України №115», розташованого за адресою село Зікрачі, Кагарлицький район Київська область, 09214 (арк. 69).

Станом на дату розгляду справи відповідно до даних з ЄДРЮОФОПГФ Державне підприємство «Сільськогосподарське підприємство державної кримінально-виконавчої служби України № 103» знаходиться в стані припинення.

01.03.2019 року між ТзОВ ВО «Каскад» (підрядник) та ДП Сільськогосподарське підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№ 103) (замовник) укладено договір на виконання робіт № 2 (арк. 10-11).

До договору сторонами складено додатки, які є невід`ємною частиною договору, а саме: Додаток «Договірна ціна», Додаток «Локальний кошторис» (арк. 12-26).

Відповідно до п. 5.1 договору цей договір діє з моменту підписання до 31 грудня 2020 року, плюс термін гарантії.

Договір підписано та скріплено печатками сторін.

Умовами договору сторони передбачили наступне.

Відповідно до п. 1.1 договору замовник доручає, а підрядник приймає на себе зобов`язання виконати роботи по Поточний ремонт будівлі плотні гаражу ДП «Сільськогосподарське підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№ 103)"

Відповідно до п.ю 1.2 договору склад і обсяги робіт визначаються згідно локального кошторису, а замовник зобов`язується прийняти об`єкт та оплатити роботи.

Відповідно до п. 1.8.1 договору підрядник зобов`язаний виконати якісно та в установлений п 1.1 Договору термін роботи.

Відповідно до п. 2.1 договору ціна визначається згідно зведеною кошторисного розрахунку вартості об`єкта ремонту з урахуванням ресурсів поставки замовника складає 882 156, 11 грн. в т.ч. ПДВ 147 026, 02 грн.

Відповідно до п. 2.2 договору договірна ціна є твердою і може коригуватися згідно фактичних обсягів робіт та ресурсних витрат, інших та адміністративних витрат згідно розрахунків та обґрунтувань з додатком підтверджувальних документів.

Відповідно до п. 2.3 договору джерело фінансування робіт власні кошти замовника.

Відповідно до п. 2.4 договору розрахунок здійснюються після закінчення виконання всіх робіт та їх здачі замовнику згідно акту за фактично виконаний обсяг робіт протягом 15 робочих днів.

Відповідно до п. 3.1 договору виконані роботи та їх етапи підрядник здає замовнику комісійно за участю двох сторін згідно актів прийому робіт разом з додатками необхідних креслень та документів, підтверджуючих відповідність діючим нормам України, якість матеріалів і робіт.

Відповідно до п. 5.6 договору до договору додаються і вважаються його невід`ємними частинами:

5.6.1. Договірна ціна вартості будівельно-монтажних робіт.

5.6.2. Локальні кошториси.

Судом встановлено, що позивачем ТзОВ ВО «Каскад» на виконання умов договору № 2 від 01.03.2019 виконано будівельні роботи на загальну суму 881 712, 61 грн., що підтверджується довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрат форми КБ-3 за серпень 2019 року від 18.08.2019 року на суму 881 712, 61 грн. (арк. 52), складеної на підставі акту № 1 форми КБ-2в від 18.08.2019 року приймання виконаних будівельних робіт за серпень 2019 року на суму 881 712, 61 грн. (з ПДВ) (арк. 42-51).

Акт та довідка підписані та скріплені печатками сторін без зауважень.

Відповідно до п. 2.4 договору розрахунок здійснюються після закінчення виконання всіх робіт та їх здачі замовнику згідно акту за фактично виконаний обсяг робіт протягом 15 робочих днів.

Отже, граничним строком для оплати за виконані роботи за довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрат форми КБ-3 за серпень 2019 року від 18.08.2019 року на суму 881 712, 61 грн. є 09.09.2019 року (включно з урахуванням святкових днів 24 серпня). З 10.09.2019 року боржник є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання.

Для проведення оплати позивачем виставлено відповідачу рахунок-фактуру № 01-09/19 від 18.08.2019 року на суму 881 712, 61 грн. (арк. 53).

06.01.2020 року відповідачем направлено на адресу позивача лист вих. № 13, в якому відповідач просив відстрочити оплату в сумі 881 712, 61 грн. за виконані роботи згідно договору № 2 від 01.03.2019 року, у зв`язку з відсутністю фінансування (арк. 54).

Доказів узгодження між позивачем та відповідачем відстрочення оплати в сумі 881 712, 61 грн. за виконані роботи згідно договору № 2 від 01.03.2019 року суду не подано. Доказів внесення змін до договору в частині строків оплати суду не подано.

Крім того, заборгованість відповідача перед позивачем в сумі 881 712, 61 грн. підтверджується Актом звіряння взаємних розрахунків за період 01.08.2019-07.07.2020 (арк. 55). Акт звіряння взаємних розрахунків підписано сторонами та скріплено печатками.

Отже, невиконання відповідачем обов`язку за договором в частині здійснення оплати за виконані роботи і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

ІV. ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ДЖЕРЕЛА ПРАВА, ЯКІ ЗАСТОСУВАВ СУД.

1. Щодо вимоги про стягнення суми основного боргу.

Враховуючи вищевикладене, на підставі ст. 11, 202, 509 ЦК України між сторонами на підставі договору виникло господарське зобов`язання, яке в силу ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Відповідно до ч. 1 ст. 846 ЦК України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.

Відповідно до ч. 4 ст. 882 ЦК України передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами.

Відповідно до ст. 854 ЦК України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Підрядник має право вимагати виплати йому авансу лише у випадку та в розмірі, встановлених договором.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено судом вище, заборгованість відповідача перед позивачем за договором № 2 від 01.03.2019 становить 881 712, 61 грн. Станом на день розгляду справи суду не подано доказів оплати заборгованості за договором на загальну суму 881 712, 61 грн., як і не спростовано позовних вимог в цій частині.

Отже, позовна вимога про стягнення заборгованості за виконані роботи по договору № 2 від 01.03.2019 року в розмірі 881 712, 61 грн. підлягає задоволенню.

Крім того, судом враховано, що відповідачем визнано позовні вимоги в цій частині.

2. Щодо вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, відтак визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення (наведену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц).

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова КГС ВС від 14.01.2020 року № 924/532/19).

Позивачем нараховано відповідачу 40 293, 03 грн. - 3 % річних від суми заборгованості за період з 09.09.2019 року по 18.03.2021 року, виходячи з суми заборгованості в розмірі 881 712, 00 грн. (арк. 3).

Перевіривши розрахунок 3 % річних, судом встановлено, що при нарахуванні суми 3 % річних позивачем неправильно визначено дату початку нарахування (не враховано святкові та вихідні дні 24 серпня) та не враховано, що у 2020 року 366 днів (високосний рік), що мало наслідком неправильне нарахування 3 % річних.

Судом здійснено перерахунок розміру 3 % річних та встановлено, що 3 % річних за період з 10.09.2019 року по 18.03.2021 року становить 40 220, 59 грн. Детальний розрахунок 3 % річних, здійснений судом, наявний в матеріалах справи (арк. 91).

Отже, вимога про стягнення 3 % річних в сумі 40 220, 59 грн. є обґрунтованою та підставною. В цій частині позов підлягає задоволенню. В частині стягнення 3 % річних в сумі 72, 44 грн. слід відмовити у зв`язку з безпідставністю.

Позивачем також нараховано відповідачу 79 706, 76 грн. індексу інфляції за прострочення виконання грошового зобов`язання. Інфляцію нараховано за період з вересня 2019 по лютий 2021 (арк. 3).

Перевіривши розрахунок позивача, судом встановлено, що позивачем неправильно застосовано заокруглення індексу інфляції, що мало наслідком неправильне нарахування інфляційних втрат.

Судом перераховано розмір інфляційних втрат (здійснений судом розрахунок наявний в матеріалах справи (арк. 92) та встановлено, що розмір інфляційних втрат за період з вересня 2019 по лютий 2021 року включно (сукупний період) становить 77 590, 71 грн., який є обґрунтованим, підставним та підлягає задоволенню. В решті інфляційних втрат в розмірі 2 116, 05 грн. слід відмовити у зв`язку з безпідставністю.

Щодо посилання відповідача на відсутність в бюджеті коштів на сплату індексу інфляції та 3 % річних, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частина 2 статті 218 Господарського кодексу України та стаття 617 Цивільного кодексу України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважається обставиною, яка є підставою для звільнення від відповідальності.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 17 березня 2004 року №7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року №20-рп/2004, від 9 липня 2007 року №6-рп/2007).

Згідно з пунктом 5 Оглядового листа Вищого господарського суду України № 01-06/374/2013 від 18.02.2013 відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках державного бюджету України, не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

За приписами статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України від 18.10.2005 та у справі Бакалов проти України від 30.11.2004 зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Вказана правова позиція викладена також в постанові ВС від 22.05.2018 року по справі № 908/3349/16.

3. Щодо вимоги про стягнення пені.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Стаття 549 ЦК України встановлює, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Стаття 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до ст. 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань врегульовано Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань".

З огляду на вимоги ст. 79, 86 ГПК України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно здійснює перерахунок, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем) (п. 59 постанови палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду ВС від 16.03.2020 № 922/1658/19).

Відповідно до п. 4.2 договору за порушення строків виконання робіт і платежів винна сторона сплачує іншій стороні за кожен день відповідної затримки пеню в розмірі подвійної облікової ставки Нацбанку України, обчисленої від вартості всіх передбачених договором на виконання робіт (етапу робіт, при його наявності) або від суми простроченого платежу з урахуванням інфляції.

Позивачем нараховано відповідачу 118 217, 67 грн. - пені від суми заборгованості за період з 18.03.2020 року по 18.03.2021 року. Розгорнутий розрахунок пені зазначено в позовній заяві (арк. 2-3).

Перевіривши розрахунок позивача, судом встановлено, що при нарахуванні пені відповідачем неправильно визначено дату початку нарахування пені, а також пеню нараховано поза межами шестимісячного строку (ст. 232 ГК України).

Як зазначено вище, відповідно до п. 2.4 договору розрахунок здійснюються після закінчення виконання всіх робіт та їх здачі замовнику згідно акту за фактично виконаний обсяг робіт протягом 15 робочих днів.

Отже, граничним строком для оплати за виконані роботи за довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрат форми КБ-3 за серпень 2019 року від 18.08.2019 року на суму 881 712, 61 грн. є 09.09.2019 року (включно з урахуванням вихідних та світкових днів 24 серпня), тобто 09.09.2019 є останнім днем коли зобов`язання мало бути виконано. З 10.09.2019 року боржник є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання, що зумовлює у кредитора виникнення права на нарахування пені саме від цієї дати протягом шести місяців, оскільки інше не передбачено договором.

З урахуванням наведених умов договору та обмежень, встановлених ч. 6 ст. 232 ГК України, позивач мав право на нарахування пені за період з 10.09.2019 року по 10.03.2020 року. Після цієї дати право на нарахування пені припинилось в силу положень ч. 6 ст. 232 ГК України (шестимісячний строк нарахування).

Проте, позивачем нараховано пеню за період з 18.03.2020 року по 18.03.2021 року, тобто фактично змінено порядок нарахування штрафної санкції (пені), що не передбачено ані умовами договору, ані законодавством.

Суд не може виходити за межі позовних вимог, в тому числі заявленого позивачем періоду нарахування.

Положеннями ГПК України не передбачено права або обов`язку суду самостійно здійснювати нарахування штрафних санкцій, відсотків річних, інфляційних втрат тощо, а також самостійно визначати періоди нарахування таких сум. Відповідно до процесуального закону (ст. 4, 13, 45, 46 ГПК України) саме позивач визначає позовні вимоги, наводить відповідні розрахунки, а суд під час розгляду справи лише перевіряє відповідність останніх вимогам норм законодавства, а також правильність здійснених розрахунків та вирішує спір по суті, за результатами чого приймає рішення. Самостійне нарахування та стягнення судом штрафних санкцій свідчитиме про вихід суду за межі позовних вимог, що не відповідатиме приписам ст. 14 ГПК України.

Враховуючи вищевикладене, у задоволенні пені в розмірі 118 217, 67 грн., нарахованої за період з 18.03.2020 по 18.03.2021 слід вимовити у зв`язку з безпідставністю.

4. Щодо застосування строку позовної давності до позовних вимог про стягнення пені.

Відповідно до ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц); постанова ВП ВС від 28.11.2018 по справі № 504/2864/13-ц (14-452цс18).

Відповідно до ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29.05.13 року з останніми змінами за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Вказане також викладено в абз. 3 п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 18.12.09 року "Про судове рішення у цивільній справі".

Враховуючи викладене, в суду відсутні правові підстави для вирішення питання про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення пені, оскільки в цій частині позову судом відмовлено, у зв`язку з безпідставністю.

V. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ.

1. Щодо розподілу судового збору.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір в розмірі 14 992, 86 грн. слід відшкодувати позивачу з відповідача.

Судовий збір в розмірі 1 806, 10 грн. слід покласти на позивача.

2. Щодо витрат на професійну правничу допомогу.

Позивач в позовній заяві просить суд стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в сумі 10 000, 00 грн.

Позивачем в позовній заяві зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, відповідно до якого витрати на професійну правничу допомогу становлять 10 000, 00 грн. (арк. 4).

Витрати позивача на професійну правничу допомогу підтверджуються останнім наступними доказами:

- договором про надання правової допомоги від 11.03.2021 року, укладеним між адвокатом Чебан В.О. та ТзОВ ВО «Каскад» (арк. 56);

- рахунком № 16 від 11.03.2021 року на суму 10 000, 00 грн. (арк. 59);

- квитанцією до прибуткового касового ордера № 29 від 11.03.2021 року на суму 10 000, 00 грн. (арк. 60);

- ордером серії ВЕ № 1035169 від 30.03.2021 року (арк. 57).

- свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю № 756 від 06.03.2012 року (арк. 58).

Розглянувши питання відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, судом встановлено наступне.

За змістом ст. 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність).

Вирішуючи питання про розподіл витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги адвокатом, суд враховує, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Суд не має право втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать також консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо (постанова КАС ВС від 11.06.2020 у справі № 821/227/17).

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ст. 16 ГПК України).

Відповідно до п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України однією з основних засад господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст. 124 ГПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 126 ГПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (ст. 129 ГПК України).

Правова позиція викладена в постановах КГС ВС від 21.04.2021 по справі № 906/1179/20; від 19.04.2021 по справі № 21/96(10).

Статтею 123 ГПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас за змістом ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5, 6 ст. 126 ГПК України).

У розумінні положень ч. 5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (постанова КГС ВС від 21.04.2021 по справі № 906/1179/20).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (постанови об`єднаної палати КГС ВС від 03.10.2019 у справі № 922/445/19; від 22.11.2019 у справі № 902/347/18, від 06.12.2019 у справі № 910/353/19; додаткова постанова КГС ВС від 01.11.2018 у справі № 911/3650/17; постанова КГС ВС від 26.03.2019 у справі № 904/1798/18).

Заперечень щодо розміру витрат на правову допомогу відповідачем не подано.

Визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі East/West Alliance Limited проти України; рішення у справі "Баришевський проти України"; рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України"; рішення у справі "Двойних проти України", рішення у справі "Меріт проти України").

Якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення (постанова палати КЦС ВС від 03.05.2018 року по справі № 372/1010/16-ц).

За висновками об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, за змістом пункту 1 частини другої статті 126, частини восьмої статті 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом за умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 126 ГПК України) (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2021 по справі № 925/1137/19).

Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень ч. 4 ст. 134 КАС України, суд звертає увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена для визначення розміру витрат, в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним (постанова КАС ВС від 28.12.2020 № 640/18402/19).

Від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії (правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17, від 16.05.2019 у справі № 823/2638/18, від 09.07.2019 у справі № 923/726/18, від 26.02.2020 у справі № 910/14371/18 та від 13.10.2020 у справі № 922/3706/16).

Відповідно до п. 1.1 договору адвокат зобов`язується надати правову допомогу за окремими дорученнями клієнта.

Відповідно до п. 1.2 договору бажаний результат полягає у підготовці документів для звернення з позовом до господарського суду Миколаївської області про стягнення боргу та штрафних санкцій (згідно договору на виконання робіт № 2 від 01.03.2019), написанні процеесуальних документів, пов`язаних з розглядом справи в суді, представництві інтересів в судах, а також в будь-яких підприємствах, установах, організаціях.

Відповідно до п. 4.2 договору всього гонорар адвоката складає: 10 000, 00 грн.

Відповідно до п. 4.3 договору за прийняття доручення, згідно цього договору до виконання, адвокату виплачується завдаток у сумі гонорару.

З огляду на умови договору про надання правової допомоги від 11.03.2021 року, суд дійшов висновку, що в даній справі витрати на правову допомогу в сумі 10 000, 00 грн. є реальними, підтвердженими матеріалами справи.

Позовна заява, подана на розгляд суду, підписана представником позивача адвокатом Чебаном В. О., всі долучені до позовної заяви документи засвідчені адвокатом.

Відповідно до п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України однією з основних засад господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на вищезазначене, суд вбачає обґрунтованими та підтвердженими належними доказами понесені позивачем ТзОВ Виробниче об`єднання Каскад судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000, 00 грн., які підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача. В зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8 925, 00 грн. підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача.

Керуючись ст. ст. 129, 233, 236-238, 240, 241, 254, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з відповідача Державного підприємства Сільськогосподарське підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№ 103), вул. Шкільна, 1, с. Богомази, Новобузький район, Миколаївська область, 55644 () на користь позивача Товариства з обмеженою відповідальністю Виробниче об`єднання Каскад, вул. Баштанської республіки, 54, м. Баштанка, Миколаївська область, 56101 ():

- 881 712, 61 грн. (вісімсот вісімдесят одна тисяча сімсот дванадцять грн. 61 коп.) основного боргу по договору;

- 40 220, 59 грн. (сорок тисяч двісті двадцять грн. 59 коп.) - 3 % річних;

- 77 590, 71 грн. (сімдесят сім тисяч п`ятсот дев`яносто грн. 71 коп.) - інфляційних витрат;

- 14 992, 86 грн. (чотирнадцять тисяч дев`ятсот дев`яносто дві грн. 86 коп.) витрат по сплаті судового збору;

- 8 925, 00 грн. (вісім тисяч дев`ятсот двадцять п`ять грн. 00 коп.) витрат на професійну правничу допомогу.

3. Наказ видати позивачу після набрання рішенням законної сили.

4. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено 15.07.2021 року.

Суддя Е.М. Олейняш