ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" липня 2021 р. Справа№ 910/16607/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Кропивної Л.В.

Руденко М.А.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

розглянувши апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.02.2021 у справі №910/16607/20 (суддя Підченко Ю.О., повний текст складено - 08.02.2021) за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" до товариства з обмеженою відповідальністю "Л`Кафа Груп" про стягнення 193 057,35 грн.

ВСТАНОВИВ наступне.

Комунальне підприємство виконавчого органу Київради Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Л`Кафа Груп" про стягнення заборгованості за спожиті послуги в розмірі 173 280, 61 грн, пені в розмірі 15 368, 81 грн, інфляційних втрат в розмірі 979, 18 грн, 3% річних в розмірі 3 428, 75 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невиконання відповідачем своїх зобов`язань в частині оплати вартості послуг з постачання гарячої води.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.02.2021 у справі №910/16607/20 позов Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" задоволено частково; стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Л`Кафа Груп" на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" заборгованість за послуги в сумі 11 196,81 грн., 3 % річних в сумі 22,06 грн. та 168,28 грн. судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Місцевий господарський суд, приймаючи вказане рішення, виходив з того, що матеріалами справи частково підтверджується надання позивачем відповідачеві послуг з центрального постачання гарячої води, тобто лише починаючи з січня 2020 року (після укладення Договору) по вересень 2020 року.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане судове рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийняти нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на необґрунтованість висновку суду першої інстанції щодо часткового підтвердження надання відповідачеві послуг з постачання гарячої води та вказує на їх споживання останнім в період до укладення договору.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.04.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.02.2021 у справі №910/16607/20; роз`яснено учасникам, що апеляційна скарга буде розглянута без їх повідомлення.

Також, вказаною ухвалою учасникам справи встановлено строк для подання відзивів, заперечень на апеляційну скаргу та інших заяв/клопотань протягом 15 днів з моменту отримання даної ухвали.

У встановлений судом строк від сторін жодних клопотань, в тому числі і про розгляд справи у судовому засіданні, до суду не надійшло.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - скасуванню, з наступних підстав.

Між Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (далі за договором - Виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Л`Кафа Груп" (далі за договором - Споживач) 28.12.2019 укладено договір № 30100 про надання послуги з централізованого постачання гарячої води до нежитлових приміщень та суб`єктам господарювання (далі - Договір), відповідно до якого Виконавець зобов`язався своєчасно надавати Споживачеві послугу в установлених обсягах, належної якості, безпечну для його здоров`я та яка не спричиняє шкоди його майну, відповідно до вимог законодавства, правил та Договору (п. 1 Договору).

Відповідно до п. 6 до Договору тариф на послугу на момент укладення договору становить-98,07 грн/м3 (з ПДВ), затверджений Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 22.12.2018 №2340.

Пунктом 8 Договору визначено, що плата за надану послугу справляється згідно із Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила № 630).

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, вказував про те, що відповідач своєчасно не вносив плату в повному обсязі за спожиті послуги, в результаті чого за період з травня 2018 року по вересень 2020 утворилась заборгованість, яка станом на дату подання позовної заяви складає 173 280,61 грн.

Місцевий господарський суд, задовольняючи частково позовні вимоги, виходив з того, що матеріалами справи підтверджується надання позивачем відповідачеві послуг з центрального постачання гарячої води лише починаючи з січня 2020 року (після укладення Договору) по вересень 2020 року.

Таким чином, місцевим господарським судом було відмовлено у задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за спожиті з 01.05.2018 по 30.11.2019 (без укладення договору) послуги з постачання гарячої води.

Позивач, в свою чергу, оскаржує в апеляційному порядку судове рішення саме в наведеній частині, отже спірним є питання щодо стягнення заборгованості за послуги з постачання гарячої води, спожиті з 01.05.2018 по 30.11.2019 (без укладення договору).

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Виникнення цивільних прав та обов`язків підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату таких послуг, а споживач отримує такі послуги, оскільки від мереж централізованого опалення та/або постачання гарячої води у встановленому чинним законодавством порядку не відмовлявся (не відключався), та має здійснювати оплату виставлених рахунків.

Закон України "Про житлово-комунальні послуги" від 24.06.2004 № 1875-IV (далі - Закон № 1875-IV) визначав основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Наведений Закон № 1875-IV втратив чинність з 01.05.2019 згідно з Законом України "Про житлово-комунальні послуги" від 09.11.2017 № 2189-VІІІ (далі - Закон № 2189-VІІІ). Закон № 2189-VІІІ введено в дію з 01.05.2019 та він є чинним.

Отже, у спірний період (з 01.05.2018 по 27.12.2019) був чинний Закон №1875-IV - до 01.05.2019, Закон № 2189-VІІІ - з 01.05.2019.

Частиною 1 статті 19 Закону № 1875-IV визначалось, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону № 2189-VІІІ також передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Проте, судом встановлено, що всупереч наведених вимог закону відповідачем у період з 01.05.2018 по 30.11.2019 не був укладений відповідний договір з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Разом з тим, відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг саме по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг. Разом із цим, визначальним для вибору виду договору для укладення між теплопостачальною організацією та споживачем, і, як наслідок, тарифу, який застосовуватиметься у розрахунках між сторонами, є саме визначення категорії, до якої відноситься споживач: населення, яке є власниками, орендарями житлових приміщень (квартир) і отримує послуги з централізованого опалення, укладає із теплопостачальною організацією договір про надання послуг з централізованого опалення із зазначенням встановленого тарифу на послугу з централізованого опалення; фізичні особи-підприємці, які використовують, зокрема, нежитлові приміщення у структурі багатоквартирних житлових будинків для здійснення у них підприємницької діяльності, укладають з теплопостачальними організаціями договори купівлі-продажу теплової енергії із зазначенням у них встановленого тарифу для "інших споживачів".

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.04.2018 року в справі № 904/6293/17.

Суд зазначає, що підставою для виникнення у відповідача зобов`язань з оплати послуг з постачання гарячої води без укладеного договору є, насамперед, факт надання відповідних послуг, а також доведення обсягу та вартості таких послуг належними та допустимими доказами, адже споживання теплової енергії не може бути безоплатним.

Пунктом 5 ч. 3 ст. 20 Закону № 1875-IV передбачено, що споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону № 2189-VІІІ).

Відповідно до п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 (далі - Правила), розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку (п. 20 Правил).

Відповідно до п. 3 Правил послуги надаються споживачам безперебійно, виключно за винятком часу перерв, визначених відповідно до частини третьої статті 16 Закону України "Про житлово-комунальні послуги".

Позивачем у ході цільової перевірки житлового будинку за адресою: вулиця Велика Васильківська, 116 було виявлене бездоговірне споживання гарячої води в ресторанному закладі ТОВ "Л`Кафа Груп". Дана перевірка була проведена в присутності представника відповідача, за наслідками якої було складено Акт про порушення споживачем правил користування тепловою енергією та/або умов договору № 21-11/2019 від 21.11.2019.

Відповідно до вказаного акту у зазначеному приміщенні самовільно встановлені 11 водозабірних кранів, а саме: 9 мийок зі змішувачем, 2 умивальника зі змішувачем. В ПК "БіТЕК" проводяться нарахування за 4 умивальника зі змішувачем. Лічильник споживача на ГВ не опломбований, не прийнятий на комерційний облік.

Акт про порушення споживачем правил користування тепловою енергією та/або умов договору № 21-11/2019 від 21.11.2019 містить підпис уповноваженої особи споживача - Оніщенка С.А., що свідчить про ознайомлення відповідача з результатами перевірки та з виявленими порушеннями.

В свою чергу, відповідач не спростував викладених у вказаному акті обставин та заперечень на нього не надав.

Вже на стадії апеляційного провадження апелянтом надано суду протокол №1 від 17.12.2019 засіданні комісії з розгляду актів порушень споживачами ПКТЕ та/або умов договору, а також розрахунок коригування споживання ГВ ТОВ "Л`Кафа Груп".

В обґрунтування причин неможливості подання вказаних доказів до суду першої інстанції апелянт вказав, що оскільки СП "Енергозбут" є структурним підрозділом КП "Київтеплоенерго", а документи, надані позивачем до апеляційної скарги, на момент розгляду даної справи судом першої інстанції перебували в архіві, отримання їх та направлення до суду потребувало певного часу.

В силу принципів диспозитивності та змагальності господарського судочинства, сутність яких викладено в статтях 13, 14 Господарського процесуального кодексу України, а також приписах статті 74 цього Кодексу, збирання доказів у справі не є обов`язком суду.

Навпаки, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування у господарському процесі покладений виключно на сторони спору, кожна з яких несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 80 цього Кодексу, чітко врегульовано порядок та строки подання доказів учасниками справи. Так, за частиною 2 вказаної статті позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Згідно частини 4 цієї статті, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Частина 5 цієї статті визначає, що у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Отже, за змістом вказаних норм всі докази, які підтверджують заявлені вимоги, мають бути подані позивачем одночасно з такою заявою, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена позивачем до суду та належним чином обґрунтована.

Згідно з приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів зазначає, що на позивача покладено обов`язок щодо доведення обставин обґрунтованості його позовних вимог та процесуальний закон зобов`язує його подавати на підтвердження своїх доводів докази разом з поданням позовної заяви.

Отже, позивач повинен був завчасно розпочати отримання додаткових доказів з архіву та у будь - якому разі повідомити суд першої інстанції про неможливість подання доказів у цей строк.

Наведеного позивачем здійснено не було.

Враховуючи недоведеність позивачем обставин неможливості подання вказаних доказів до суду першої інстанції, вони не приймаються апеляційним судом та справа розглядається без їх врахування.

Разом з тим, колегією суддів враховується, що позивачем до суду першої інстанції на підтвердження факту надання відповідачу послуг з постачання гарячої води у період з 01.05.2018 по 30.11.2019 подано акти надання послуг з централізованого постачання гарячої води на загальну суму 151 760,95 грн. (з урахуванням акту від 31.12.2019).

Відповідач в свою чергу, вартість отриманих від позивача послуг з постачання гарячої води за період з 01.05.2018 по 30.11.2019 не сплатив.

За умовами частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містить частина 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача основної заборгованості в сумі 173 280,61 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі.

Окрім суми основного боргу, позивачем також було заявлено до стягнення пеню в розмірі 15 368, 81 грн., інфляційні втрати в розмірі 979, 18 грн. та 3% річних в розмірі 3 428, 75 грн.

Стосовно вимоги про стягнення пені, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у її задоволенні, виходячи з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання зобов`язання.

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (ч. ч. 1, 2 ст. 217 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Тобто, за наведеними вище положеннями Господарського кодексу України, господарське правопорушення може полягати як у порушенні нормативно встановлених правил здійснення господарської діяльності, так і у порушенні договірних зобов`язань. Господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань також поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір.

Стаття 231 Господарського кодексу України окрім іншого визначає, що законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Законом може бути визначений розмір штрафних санкцій також за інші порушення окремих видів господарських зобов`язань, зазначених у частині другій цієї статті. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). У разі недосягнення згоди між сторонами щодо встановлення та розміру штрафних санкцій за порушення зобов`язання спір може бути вирішений в судовому порядку за заявою заінтересованої сторони відповідно до вимог цього Кодексу. Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. Розмір штрафних санкцій, що застосовуються у внутрішньогосподарських відносинах за порушення зобов`язань, визначається відповідним суб`єктом господарювання - господарською організацією.

З аналізу положень статті 231 Господарського кодексу України вбачається, що нею передбачено можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, що мають імперативний характер (тобто, їх розмір не може бути змінений за згодою сторін та не залежить від їх волевиявлення), а також можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, розмір яких може бути змінений сторонами за умовами договору.

Частиною четвертою статті 231 Господарського кодексу України законодавець передбачає застосування штрафних санкцій, у разі якщо їх розмір законом не визначено, у розмірі, визначеному умовами господарського договору, а також надає сторонам право встановлювати різні способи визначення штрафних санкцій, - у відсотковому відношенні до суми зобов`язання (виконаної чи невиконаної його частини) або у певній визначеній грошовій сумі, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Положення частини 6 ст. 231 Господарського кодексу України регулюють виключно правовідносини сторін щодо їх відповідальності за невиконання грошових зобов`язань, передбачаючи їх встановлення у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. На відміну від, наприклад, частини другої статті 231 ГК України, у частині шостій цієї статті не вказано про застосування штрафної санкції у певному розмірі, а йдеться про спосіб її визначення.

Також за статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини, передбачено, зокрема, частиною першою статті 1 Закону України "Про відповідальність суб`єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій", частинами чотирнадцятою-шістнадцятою статті 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв", частиною другою статті 36 Закону України "Про телекомунікації".

Суд зазначає, що за змістом наведених вище положень законодавства розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Вказана правова позиція також висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 № 904/4156/18.

Враховуючи вищевикладене, оскільки сторонами в укладеному Договорі не визначено ставку нарахування пені та відсутнє нормативне визначення її розміру, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача заявленої до стягнення пені.

Стосовно вимог позивача про стягнення інфляційних втрат в розмірі 979, 18 грн. та 3% річних в розмірі 3 428, 75 грн., слід зазначити наступне.

Згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена вказаною статтею сплата суми боргу за грошовим зобов`язанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а так само трьох процентів річних від простроченої суми, здійснюється незалежно від наявності відповідного положення в договорі.

З урахуванням того, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання з оплати послуг з постачання гарячої води, апеляційний суд задовольняє позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат в розмірі 979, 18 грн. та 3% річних в розмірі 3 428, 75 грн., розрахунок яких перевірений судом та не суперечить чинному законодавству.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що господарським судом не було всебічно, повно та об`єктивно розглянуто в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, що призвело до невірних висновків щодо часткового задоволення позовних вимог про стягнення основного боргу та 3% річних, а також відмови у стягненні інфляційних.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - скасуванню, з прийняттям нового.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.02.2021 у справі №910/16607/20 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 08.02.2021 у справі №910/16607/20 скасувати.

3. Прийняти нове рішення по справі №910/16607/20, яким позов Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" до товариства з обмеженою відповідальністю "Л`Кафа Груп" про стягнення 193 057,35 грн. задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Л`Кафа Груп" (Україна, 01103, місто Київ, вул.Бойчука Михайла, будинок 13; ідентифікаційний код 40242799) на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (01001, м. Київ, площа Івана Франка, буд. 5; ідентифікаційний код 40538421) заборгованість за спожиті послуги в сумі 173 280 грн. 61 коп., 3% річних в сумі 3 428 грн. 75 коп., інфляційні втрати в сумі 979 грн. 18 коп. та 2 665 грн. 32 коп. судового збору за подання позовної заяви.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Л`Кафа Груп" (Україна, 01103, місто Київ, вул.Бойчука Михайла, будинок 13; ідентифікаційний код 40242799) на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (01001, м. Київ, площа Івана Франка, буд. 5; ідентифікаційний код 40538421) судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 3 997 грн. 98 коп.

5. Доручити Господарському суду міста Києва видати відповідні накази.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку з урахуванням вимог п. 2 ч. 3 ст. 286 Господарського процесуального кодексу України шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 14.07.2021 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді Л.В. Кропивна

М.А. Руденко