Господарський суд
Житомирської області
_______________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" червня 2021 р. м. Житомир Справа № 906/1475/20

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Соловей Л.А.

при секретарі судового засідання: Пеньківській О.В.,

за участю представників сторін:

від позивача: Гуртовенко Р.М., адвокат, ордер серії Ам №1008047 від 08.02.2021;

від відповідача: Бугайчук М.В., ордер серії АМ №1008464 від 16.03.2021;

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АТП №0662" (м.Житомир)

до Колективного автотранспортного підприємства 0662 Житомирського обласного об`єднання по агропромисловому будівництву "Житомироблагропромбуд" (м.Житомир)

про визнання припиненим права постійного користування земельною ділянкою та визнання недійсним державного акта на право постійного користування

Товариство з обмеженою відповідальністю "АТП №0662" звернулось до Господарського суду Житомирської області з позовом до Колективного автотранспортного підприємства 0662 Житомирського обласного об`єднання по агропромисловому будівництву "Житомироблагропромбуд", в якому просить суд:

- визнати Колективне автотранспортне підприємство 0662 Житомирського обласного об`єднання по агропромисловому будівництву "Житомироблагропромбуд" () таким, що втратило право на користування земельною ділянкою 2,9180га, що знаходиться за адресою: м.Житомир, вул.Промислова, 22, на підставі державного акту на право постійного користування землею серія ЖТ від 27.11.2000, що зареєстрований в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №643;

- визнати недійсним Державний акт на право постійного користування землею серія ЖТ від 27.11.2000, що зареєстрований в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №643, виданий Колективному автотранспортному підприємству 0662 Житомирського обласного об`єднання по агропромисловому будівництву "Житомироблагропромбуд" ().

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що ТОВ "АТП №0662" відповідно до договору купівлі-продажу від 29.01.08 є власником майнового комплексу виробничих будівель загальною площею 5365,00кв.м. за адресою: м.Житомир, вул.Промислова, 22. Однак згідно державного акту на право постійного користування землею серія ЖТ від 27.11.2000, земельна ділянка, на якій розміщено зазначений вище та належний позивачу майновий комплекс виробничих будівель, була передана відповідачу. Оскільки відповідач не визнає позивача таким, що має право користування відповідною земельною ділянкою, позивач вимушений звернутись до суду про визнання припиненим права постійного користування земельною ділянкою за відповідачем та визнання недійсним державного акта на право постійного користування земельною ділянкою.

Ухвалою господарського суду від 04.01.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 09.02.2021.

Ухвалою господарського суду від 09.02.2021 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, по 05.04.2021 (включно); відкладено підготовче засідання на 10.03.2021.

Ухвалою суду від 10.03.2021, у зв`язку з повторною неявкою в судове засідання представника відповідача та неможливістю вчинення усіх дій, передбачених ст.182 ГПК України, відкладено підготовче засідання на 05.04.2021.

У відзиві на позовну заяву відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими, просить відмовити у їх задоволенні, при цьому зазначає, що земельна ділянка, на якій розташоване нерухоме майно позивача, не сформована в порядку, визначеному чинним законодавством України, не має кадастрового номеру, визначеної площі та будь-яке право на неї не зареєстровано в розумінні ст.125 ЗК України. Вважає безпідставними посилання позивача на ст.120 ЗК України та ст.377 УК України щодо автоматичного імперативного переходу права користування на земельну ділянку; набуття позивачем права власності на частину будівель та споруд, що знаходяться на земельній ділянці, не може стати підставою для припинення права постійного користування всією земельною ділянкою. Крім того, у позовній заяві жодним чином не доведено, що об`єкти нерухомого майна, а саме - майновий комплекс виробничих будівель загальною площею 5365,0кв.м. за адресою: м.Житомир, вул.Промислова, 22, який належить йому на праві приватної власності, розташований на земельній ділянці загальною площею 2,9180га, що перебуває в постійному користуванні відповідача та посвідчується державним актом на постійне користування від 27.11.2000 року, оскільки в матеріалах справи відсутній навіть технічний паспорт чи/або інвентарна справа щодо кількісних та якісних характеристик будівель майнового комплексу. Вказує, що відповідач сплачує платежі до бюджету за користування земельною ділянкою і заборгованість відсутня, що підтверджується довідкою ГУ ДПС у Житомирській області від 23.03.2021. Крім того, на думку відповідача, нерухоме майно, а саме - майновий комплекс виробничих будівель загальною площею 5365,0кв.м. за адресою: м.Житомир, вул.Промислова, 22 було незаконно відчужено спочатку на користь ПП "ІГЛС" та в подальшому позивачу (т.1, а.с.110-117).

Ухвалою господарського суду від 05.04.2021 продовжено строк підготовчого провадження, застосувавши ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; відкладено підготовче засідання на 05.05.2021.

У відповіді на відзив позивач акцентував увагу, що заперечення відповідача фактично зводяться до того, що спірна земельна ділянка не має кадастрового номеру та будь-яке право на неї (право власності, користування, тощо) не зареєстроване в розумінні ст.125 ЗК України, однак саме ця обставина і зумовлює наслідок, за яким КАТП-0662 не має жодного права на оформлення ні на праві власності ні на праві користування даною земельною ділянкою. Вказана обставина, навпаки свідчить про обґрунтованість позовних вимог та наявність факту порушення оскаржуваним державним актом на право постійного користування земельною ділянкою прав та інтересів позивач, оскільки позивач як власник цілісного майнового комплексу, який знаходиться на відповідній земельній ділянці, позбавлений можливості оформлення права користування на дану земельну ділянку. Також зазначив, що Верховний Суд у своїй судовій практиці чітко дотримується того принципу, що право постійного користування земельною ділянкою, яке закріплено у відповідному акті постійного користування, припиняється в силу закону у випадку переходу права власності від особи, за якою таке право було закріплено, на об`єкти нерухомого майна на відповідній земельній ділянці до іншої особи. Посилання відповідача на незаконність договорів купівлі-продажу щодо відчуження майнового комплексу за адресою: м.Житомир, вул.Промислова, 22 вважає безпідставними, оскільки ст.204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину (т.1, а.с.153-160).

Ухвалою від 05.05.2021 відкладено підготовче засідання на 13.05.2021; продовжено відповідачу встановлений судом процесуальний строк для подання заперечення на відповідь на відзив до 12.05.2021.

12.05.2021 на електронну адресу суду від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив за вих.№114/21 від 12.05.2021, а також заява про застосування строків позовної давності за вих.№115/21 від 12.05.2021 (т.1, а.с.217-222).

Ухвалою суду від 13.05.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу №906/1475/20 до судового розгляду по суті на 14.06.2021.

11.06.2021 на адресу суду від позивача надійшли пояснення стосовно заяви відповідача про застосування строку позовної давності у справі №906/1475/20.

Ухвалою суду від 14.06.2021 на підставі клопотання представника відповідача, відкладено розгляд справи по суті на 23.06.2021.

22.06.2021 представником відповідача подано до суду клопотання про зупинення провадження у справі, яке обґрунтоване тим, що колективне автотранспортне підприємство 0662 Житомирського обласного об`єднання по агропромисловому будівництву "Житомироблагропромбуд" протиправно позбавлено права власності на майновий комплекс за адресою: м.Житомир, вул.Промислова, 22, у зв`язку з чим відповідач звернувся до Господарського суду Житомирської області за захистом своїх прав з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу загальною площею 5365.0 кв.м від 24.01.2008, укладеним між колективним автотранспортним підприємством 0662 Житомирського обласного об`єднання "Житомироблагропромбуд" та приватним підприємством "Іглс"; визнання недійсним договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу загальною площею 5365.0 кв.м від 29.01.2008, укладеного між приватним підприємством "Іглс" та ТОВ "АТП № 0662", за результатами автоматизованого розподілу справ визначено єдиний унікальний номер справи №906/982/21. На думку відповідача, існує об`єктивна неможливість розгляду даної справи №906/1475/20 до вирішення справи №906/682/21, оскільки докази, на які посилається позивач, оспорюються відповідачем шляхом подання позову про визнання недійсними договорів купівлі-продажу цілісного майнового комплексу загальною площею 5365.0 кв.м, розташованого за адресою: м.Житомир, вул.Промислова, 22.

Розглянувши в судовому засіданні 23.06.2021 клопотання представника відповідача про зупинення справи суд не вбачає підстав для його задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.227 ГПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове повне припинення всіх процесуальних дій у справі, що викликане настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають, подальшому руху процесу і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені.

Метою зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи є виявлення судом обставин, підстав, фактів тощо, що не можуть бути з`ясовані та встановлені у даному процесі, проте які мають значення для справи, провадження у якій зупинено.

За змістом п.5 ч.1 ст.227 ГПК України обов`язок суду зупинити провадження у справі зумовлений об`єктивною неможливістю її розгляду до вирішення іншої справи, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити певні обставини (факти), які є предметом судового розгляду, а встановлення обставин щодо недійсності договору не є предметом розгляду у даній справі.

Крім того, приписами ст.204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили; у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

У даному випадку судове рішення, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу загальною площею 5365.0 кв.м від 29.01.2008, розташованого за адресою: м.Житомир, вул. Промислова, 22, на підставі якого за позивачем зареєстроване право власності на вищевказаний об`єкт відсутнє, тобто на момент розгляду даної справи такий договір є дійсним.

Отже, сама по собі взаємопов`язаність справ не свідчить про неможливість розгляду даної справи до прийняття рішення в іншій справі, оскільки незалежно від результату розгляду справи №906/682/21, господарський суд має достатньо правових підстав для розгляду та вирішення по суті даної справи №906/1475/20.

При цьому суд зазначає, що необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що свідчить про порушення положень ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.01.2021 у справі № 906/129/20.

Підсумовуючи вищевикладене, суд звертає увагу на те, що під час розгляду заяви про зупинення провадження у даній справі, судом не надається оцінка обставинам, які встановлюватимуться у справі №906/682/21, а встановлюється наявність чи відсутність у конкретному випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення судом іншої справи №906/682/21; а сам лише факт оскарження правочинів, на підставі яких позивач зареєстрував право власності на цілісний майновий комплекс загальною площею 5365.0 кв.м від 29.01.2008, розташований за адресою: м.Житомир, вул.Промислова, 22, не створює у даному випадку об`єктивної неможливості розгляду даної справи, оскільки зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Окрім того, суд приймає до уваги, що у випадку визнання недійсними договорів, що є предметом судового розгляду у справі №906/682/21, відповідач не буде позбавлений можливості скористатися процесуальним правом звернення із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами в порядку, передбаченому ГПК України.

З огляду на викладене, суд відмовляє у задоволенні заяв про зупинення провадження у справі.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача проти позову заперечив з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

З матеріалів справи вбачається, що Колективному автотранспортному підприємству 0662 Житомирського обласного кооперативно-державного виробничого об`єднання по агропромисловому будівництву "Облагробуд" колективної корпорації "Украгропромбуд", правонаступником якого є Колективне автотранспортне підприємство 0662 Житомирського обласного об`єднання "Житомироблагропромбуд" (відповідач) на підставі рішення виконкому Житомирської міської ради від 13.04.2000 №223 видано Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою комунальної власності площею 3,4556га, яка розташована за адресою: м.Житомир, вул.Промислова, 22, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №643 (т.1, а.с.17-19).

Дану земельну ділянку було надано відповідачу у постійне користування під розміщення виробничої бази (т.1, а.с.204)

25.02.2003 згідно рішення Житомирської міської ради №170 від 25.02.2003 з постійного користування відповідача було вилучено земельну ділянку площею 0,4411га (т.1, а.с.21).

29.09.2004 відповідно до рішення Житомирської міської ради №416 від 29.09.2004 з постійного користування відповідача вилучено земельну ділянку площею 0,0965га (т.1, а.с.21).

Таким чином, площа земельної ділянки, яка залишилась у постійному користуванні КАТП 0662 Житомирського обласного об`єднання "Житомироблагропромбуд" після вилучення склала - 2,9180га.

29.01.2008 року Товариство з обмеженою відповідальністю "АТП №0662" (позивач, покупець) на підставі договору купівлі-продажу, що посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Ковалевським А.В., зареєстрованого в реєстрі за №647, придбало у ПП "Іглс" (продавець) і стало власником майнового комплексу виробничих будівель загальною площею 5365,0кв.м. за адресою: м.Житомир, вул.Промислова, 22, до складу якого входить: адмінбудинок, ремонтний цех, цегла, заг.пл. 3551,7кв.м; прохідна, цегла, пл. 38,1кв.м.; мийка, цегла, пл. 400,8кв.м.; склад ПММ, цегла, пл .126,6кв.м.; склад, цегла, пл. 522,2кв.м., склад, цегла, пл.140,4кв.м.; гараж, цегла, пл. 391,6кв.м.; майстерня, цегла, пл. 193,6кв.м. (т.1, а.с.5).

В свою чергу, продавець вказаного вище майнового комплексу - ПП "Іглс" придбав зазначені об`єкти нерухомості у відповідача - Колективного автотранспортного підприємства 0662 Житомирського обласного кооперативно-державного виробничого об`єднання по агропромисловому будівництву "Облагробуд" колективної корпорації "Украгропромбуд" на підставі договору купівлі-продажу від 24.01.2008, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я., зареєстрованого в реєстрі за №1272 (т.1, а.с.10-11).

З Інформаційної довідки та Інформацій з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що власником майнового комплексу виробничих будівель загальною площею 5365,0кв.м. за адресою: м.Житомир, вул.Промислова, 22 є Товариство з обмеженою відповідальністю "АТП №0662" (т.1, а.с. 13-16).

Як зазначає позивач, та не заперечує відповідач, на теперішній час Колективне автотранспортне підприємство 0662 Житомирського обласного об`єднання "Житомироблагропромбуд" не є власником майнового комплексу виробничих будівель загальною площею 5365,0кв.м., яке знаходиться за адресою: м.Житомир, вул.Промислова, 22, або окремої її частини, у зв`язку з чим, Державний акт на право постійного користування землею серія ЖТ від 27.11.2000, що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право користування землею за №643, порушує права та інтереси позивача, як власника майнового комплексу, що розташований на відповідній земельній ділянці та підлягає визнанню недійсним, а відповідне право землекористування, яке встановлене для відповідача зазначеним Державним актом на право постійного користування землею, підлягає визнанню таким, що припинено.

Враховуючи, що відповідач не визнає прав позивача на оформлення користування земельною ділянкою за адресою м.Житомир, вул.Промислова, 22 останній звернувся до суду за захистом порушеного права.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, надавши правову оцінку правовідносинам, які склались між сторонами, господарський суд дійшов висновку відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Так, предметом даного позову є вимога про визнання припиненим права постійного користування земельною ділянкою відповідача та визнання недійсним Державного акта на право постійного користування земельною ділянкою.

Відповідно до ч.1 ст.3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Статтями 13, 41 Конституції України визначено, що від імені Українського народу права власника, зокрема, на землю здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

Відповідно до статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Учасники спору не заперечують приналежність спірної ділянки до земель комунальної власності.

До відносин, пов`язаних з переходом права користування земельною ділянкою, на якій знаходиться житловий будинок, будівля, споруда, до особи, що набула права власності на відповідне нерухоме майно, у тому числі стосовно розміру такої земельної ділянки, застосовується законодавство, що діяло на час переходу права власності на житловий будинок, будівлю, споруду.

В даному випадку слід застосовувати норми права станом на 31.01.2008, оскільки з інформацій з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що 31.01.2008 внесено запис про реєстрацію за позивачем права власності на майновий комплекс виробничих будівель за адресою: Житомирська область, м.Житомир, вул.Промислова, 22, загальною площею 5365,00кв.м.

Позивачем у позовній заяві визначено правові підстави позову, зокрема, ст.120 Земельного кодексу України та ст.377 Цивільного кодексу України.

За змістом ст.143 ЗК України (в редакції, чинній на момент придбання нерухомого майна) примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі:

а) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

б) неусунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару ґрунту, об`єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров`ю населення) в терміни, встановлені вказівками спеціально уповноважених органів виконавчої влади з питань земельних ресурсів;

в) конфіскації земельної ділянки;

г) викупу (вилучення) земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб;

ґ) примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов`язаннях власника цієї земельної ділянки;

д) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Отже, правові підстави примусового припинення прав на земельну ділянку саме в судовому порядку є виключними та розширеному тлумаченню не підлягають.

Відповідно до ст.142 ЗК України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки.

Відповідно до частини 1 статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності (частина 2 статті 92 ЗК України).

Судом встановлено, що позивач бажає оформити право користування спірною земельною ділянкою з Житомирською міською радою, як власником земельної ділянки для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій за адресою м.Житомир, вул.Промислова, 22, на земельну ділянку орієнтовною площею 3,0000га, тобто на усю площу, відведену раніше відповідачу.

Обґрунтовуючи розрахунок потреби площі, яка необхідна для обслуговування майнового комплексу виробничих будівель загальною площею 5365,0кв.м. за адресою: м.Житомир, вул.Промислова, 22, до складу якого входить: адмінбудинок, ремонтний цех, цегла, заг.пл.3551,7кв.м; прохідна, цегла, пл.38,1кв.м.; мийка, цегла, пл.400,8кв.м.; склад ПММ, цегла, пл.126,6кв.м.; склад, цегла, пл.522,2кв.м., склад, цегла, пл.140,4кв.м.; гараж, цегла, пл.391,6кв.м.; майстерня, цегла, пл.193,6кв.м. позивач посилається на матеріали інвентаризаційної справи №17515 на будівлі по вул.Промисловій, 22 в м.Житомирі (т.1, а.с.163-196), з якої вбачається, що опис об`єктів, які відносяться до належного позивачу цілісного майнового комплексу повністю співпадає з описом об`єктів, розташування яких зазначається в Державному акті на право постійного землею серія ЖТ від 27.11.2000 (т.1, а.с.18).

Матеріали справи не містять доказів наявності іншої нерухомості на спірній земельній ділянці, яка би належала відповідачеві на праві власності.

Крім того, з наявної в матеріалах справи відповіді №4/20 від 14.02.2020 на адвокатський запит від 11.02.2020 вбачається, що після укладання договору купівлі-продажу від 24.01.2008 із ПП "Іглс" про продаж майнового комплексу та по даний час КАТП-0662 не володіє жодним майном (ні рухомим ні нерухомим) за адресою: м.Житомир, вул.Промислова, 22 та взагалі не має на балансі жодної одиниці нерухомого майна (т.2, а.с.5).

Статтею 377 ЦК України (в редакції, станом на 30.01.2008) передбачено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно з частинами 1, 2, 5 статті 120 ЗК України (в редакції, станом на 30.01.2008) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда.

Відповідач, будучи постійним землекористувачем, у якого право користування земельною ділянкою припинилося у зв`язку із набуттям позивачем права власності на нерухоме майно, з огляду на встановлені судом обставини відсутності у відповідача на спірній земельній ділянці будь-якого нерухомого майна, не вчинило дій з юридичного оформлення земельних правовідносин у відповідності із вимогами земельного законодавства: не звернувся до власника землі із відповідною заявою про відмову від права постійного землекористування, хоч таке право у нього є на підставі ст.142 ЗК України. В суді він заперечує необхідність оформлення за позивачем права користування земельною ділянкою в розмірах, на яку відповідачу видано Державний акт.

Відповідно до ч.4 ст.236 ГПК України, ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2018 по справі №910/18560/16 щодо застосування і трактування норм права у правовідносинах стосовно: 1) переходу права на земельну ділянку у зв`язку з набуттям іншими особами права власності на частину будівель військового майна в контексті положень статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України; 2) визначення розміру таких земельних ділянок; 3) процедури автоматичного переходу права користування земельною ділянкою до власника об`єкта нерухомості, розташованої на ній, чи необхідності отримання відмови Кабінету Міністрів України від указаних земель з метою реалізації такого права, зокрема, дійшла таких висновків: земельні відносини, які формуються з приводу переходу земельних прав при набутті майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці, регламентуються нормами ЗК України, які є спеціальними відносно до цивільно-правових норм, які є загальними.

Правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (в період з 1 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України.

Стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України № 997-V від 27 квітня 2007 року) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди.

Редакція статті 120 ЗК України (станом на 30.01.2008) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер.

Отже, земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Враховуючи, що перехід права на будівлю і споруду є однією із законних підстав виникнення прав на землю в набувача об`єкта нерухомості, то можливість реалізації ним таких прав не може залежати від того, чи додержав попередній землекористувач процедур й порядку припинення землекористування, подавши заяву про відмову від права постійного користування, позаяк юридичними підставами для такого переходу виступають закон, договір, рішення суду, інші обставини, що мають юридичне значення.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01.12.2020 у справі №921/99/18.

При цьому, особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я права користування земельною ділянкою в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача - власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній.

За змістом частини 1 статті 167 та статті 170 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин та набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Невиконання органами державної влади повноважень у межах їхньої компетенції, встановленої законом, може бути підставою для звернення до суду з відповідним позовом.

Позивач бажає оформити право користування спірною земельною ділянкою з власником земельної ділянки - Житомирською міською радою на усю площу, відведену раніше відповідачу, про що представник позивача неодноразово наголошував у судових засіданнях. Доказів наявності іншої нерухомості на спірній земельній ділянці, яка би належала відповідачу (постійному землекористувачу) на праві власності, у матеріалах справи не має. Відповідно до наведених вище норм права, позивач вправі на спірну земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: м.Житомир, вул.Промислова, 22 укласти договір оренди землі з її власником в порядку, визначеному Законом України "Про оренду землі", при цьому відмови постійного землекористувача у даному випадку відповідно до наведених норм матеріального права та правової позиції Великої Палати Верховного Суду з огляду на діючі норми матеріального права під час виникнення у позивача права власності на нерухомість, не потрібно.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позовна вимога в частині визнання припиненим права постійного користування земельною ділянкою 2,9180га, що знаходиться за адресою: м.Житомир, вул.Промислова, 22, на підставі Державного акту на право постійного користування землею серія ЖТ від 27.11.2000 не підлягає до задоволення, оскільки у відповідача право постійного користування земельною ділянкою припинилося автоматично в силу закону.

Щодо вимоги про визнання недійсним та Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії ЖТ від 27.11.2000, виданого Колективному автотранспортному підприємству 0662 Житомирського обласного кооперативно-державного виробничого об`єднання по агропромисловому будівництву "Облагробуд" колективної корпорації "Украгропромбуд" слід вказати наступне.

Згідно із положеннями ч.1 ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно зі статтею 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного на момент його прийняття законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

Слід також враховувати, що оскаржуваний позивачем Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серія ЖТ від 27.11.2000, видано на підставі рішення виконкому Житомирської міської ради від 13.04.2000 №223.

За змістом п.2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" від 17.05.2011 року №6 державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій.

У спорах, пов`язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування.

Разом з тим господарським судам слід враховувати, що право, посвідчене державними актами, є похідним від відповідного рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи в користування, а тому з огляду на приписи частини першої статті 16 ЦК України та статті 152 ЗК України захист прав осіб на земельні ділянки не може здійснюватися лише шляхом визнання відповідного державного акта недійсним, якщо рішення, на підставі якого видано цей державний акт, не визнано недійсним у встановленому порядку.

В позовній заяві, інших його заявах по суті справи та поясненнях його представників позивачем не зазначено в чому полягає невідповідність оскаржуваного Державного акту вимогам чинного на момент його прийняття законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який його видав.

Також позивачем не ставиться під сумнів законність рішення виконкому Житомирської міської ради від 13.04.2000 №223 на підставі якого цей акт видано.

До того ж, оспорюваний акт посвідчує право постійного користування земельною ділянкою, яке автоматично припинилося, у зв`язку з набуттям іншою юридичної особою права власності на майновий комплекс, розташований на ній (земельній ділянці), тому з моменту набуття права власності на майновий комплекс іншого особою, такий акт втратив юридичну силу.

За вказаних обставин, у задоволенні вимоги про визнання недійсним Державного акту серія ЖТ від 27.11.2000, що зареєстрований в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №643, виданого Колективному автотранспортному підприємству 0662 Житомирського обласного об`єднання по агропромисловому будівництву "Житомироблагропромбуд" слід відмовити.

Заперечення відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, спростовуються матеріалами справи та доводами позивача, що викладені у позовній заяві і відповіді на відзив, оскільки як вже зазначено вище, право постійного користування земельною ділянкою за відповідачем припинилося автоматично в силу закону, з моменту набуття позивачем права власності на майновий комплекс виробничих будівель, розташованих за адресою: м.Житомир, вул.Промислова, 22, загальною площею 5365,0кв.м.

Щодо заяви про застосування строків позовної давності до заявлених позовних вимог слід зазначити, що оскільки суд відмовляє позивачу в позові по суті в зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно строк позовної давності при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

З огляду на приписи ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати на оплату судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено: 02.07.21

Суддя Соловей Л.А.

Віддрукувати:

1 - у справу;

2 - позивачу (рек);

3 - представнику відповідача - Бугайчуку М.В. на пошт.адресу (10008, Житомирська область, м.Житомир, вул.Велика Бердичівська, 23, офіс 3, а/с 45) (простою) ТА на ел.пошту ( ІНФОРМАЦІЯ_1

4- відповідачу (10025, м.Житомир, вул.Промислова, буд.22 (рек. з повід.);