РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.06.2021Справа № 910/1751/21
Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М., за участю секретаря судового засідання Тарасюк І.М., розглянувши матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МПС Україна»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мартін»

про стягнення 552480,35 грн.

Представники сторін:

від позивача: Вторих А.В.;

від відповідача: Хачікян С.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

05.02.2021 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «МПС Україна» з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мартін» про стягнення забезпечувального платежу у розмірі 552480,35 грн.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що ним на виконання умов Попереднього договору №7.1.07. (Mamamia!) від 16.09.2019 було сплачено на користь відповідача забезпечувальний платіж у розмірі 552480,35 грн. Однак, відповідач надіслав позивачу листа про укладення Основного договору з порушенням строку, встановленого попереднім договором, та під час карантинних обмежень, що унеможливило прибуття позивача у визначений час до нотаріуса для підписання Основного договору. Позивач вважає, що укладення Основного договору відбулось у зв`язку з бездіяльністю саме відповідача, у зв`язку з чим на підставі п. 6.3 Попереднього договору №7.1.07. (Mamamia!) від 16.09.2019 відповідач зобов`язаний повернути позивачу сплачений останнім забезпечувальний платіж.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.02.2021 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «МПС Україна» залишено без руху, встановлено позивачу строк та спосіб усунення недоліків позовної заяви.

У встановлений судом строк позивачем були усунуті недоліки позовної заяви, вказані судом в ухвалі від 08.02.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.02.2021 відкрито провадження у справі №910/1751/21, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 17.03.2021, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

16.03.2021 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач повідомив, що він належним чином та у встановлені Попереднім договором №7.1.07. (Mamamia!) від 16.09.2019 строки направив позивачу повідомлення про готовність укласти Основний договір, однак позивач безпідставно ухилився від укладення Основного договору, що відповідно до п.п. 3.6, 3.7, 6.3, 8.5 Попереднього договору №7.1.07. (Mamamia!) від 16.09.2019 є підставою для односторонньої відмови від договору відповідачем.

У підготовчому засіданні 17.03.2021 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення підготовчого засідання на 07.04.2021.

24.03.2021 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач, зокрема, зазначив, що така особа як ОСОБА_1 ніколи не працювала і не працює в Товаристві з обмеженою відповідальністю «МПС Україна».

01.04.2021 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, які суд долучив до матеріалів справи.

У підготовчому засіданні 07.04.2021 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та відкладення підготовчого засідання на 18.05.2021.

У підготовчому засіданні 18.05.2021 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 26.05.2021.

У судовому засіданні 26.05.2021 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення судового засідання на 09.06.2021.

31.05.2021 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про виклик свідка.

У судовому засіданні 09.06.2021 судом було відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про виклик свідка, постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення судового засідання на 23.06.2021.

23.06.2021 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові письмові пояснення, які суд долучив до матеріалів справи.

Представник позивача у судовому засіданні 23.06.2021 надав усні пояснення по справі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 23.06.2021 надав усні пояснення по суті спору, проти задоволення позову заперечив.

У судовому засіданні 23.06.2021 судом було закінчено розгляду справи по суті та оголошено вступну і резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

16.09.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мартін» (сторона 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «МПС Україна» (сторона 2) укладено Попередній договір №7.1.07. (Mamamia!) оренди нежитлового об`єкту за адресою: Україна, місто Київ, проспект Правди, 47, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванчик І.І., зареєстрований в реєстрі за №5046.

У п. 1 Попереднього договору №7.1.07. (Mamamia!) від 16.09.2019 зазначено, що забезпечувальний платіж - це платіж, який сторона 2 сплатить стороні 1 згідно з умовами цього договору. В рамках цього договору забезпечувальний платіж вважається способом забезпечення належного виконання стороною 2 своїх обов`язків за цим договором, зокрема (але не обмежуючись) укладення стороною 2 Основного боргу згідно з умовами цього договору, сплата штрафних санкцій та відшкодування збитків у зв`язку з порушенням стороною 2 своїх обов`язків за цим договором. Забезпечувальний платіж як договірний спосіб забезпечення належного виконання стороною 2 своїх обов`язків за цим договором визначений сторонами відповідно до ч. 2 ст. 546 Цивільного кодексу України; Основний договір - договір оренди об`єкту, за яким сторона 1 виступить орендодавцем, а сторона 2 - орендарем, укладений сторонами згідно з цим договором; об`єкт, об`єкт оренди, приміщення орендаря - нежилі приміщення, розташовані в торговому центрі та зазначені в цьому договорі і щодо яких сторона 2 має намір взяти їх в оренду шляхом укладення Основного договору; торговий центр - робоча назва на момент укладення цього договору - багатофункціональний торговельно-розважальний комплекс, розташування та функціонування якого буде здійснюватися за адресою: АДРЕСА_1 , а також будівництво якого здійснюється за наступною проектною назвою «Реконструкція з розширенням існуючого комплексу будівель і споруд під багатофункціональний торговельно-розважальний комплекс на АДРЕСА_1 ». Комерційна назва торгового центру - Retroville.

Відповідно до п. 2.1 Попереднього договору №7.1.07. (Mamamia!) від 16.09.2019 сторона 1 здійснює власними та/або залученими силами, проектування та спорудження торгового центру з датою відкриття, повідомленою стороні 2 шляхом направлення повідомлень про дату відкриття у наступному порядку:

- про 50-денний період, на який припадає дата відкриття, не пізніше ніж за 120 календарних днів до початку такого періоду (перше повідомлення про дату відкриття);

- про 14-денний період, на який припадає дата відкриття, не пізніше ніж за 90 календарних днів до початку такого періоду (друге повідомлення про дату відкриття);

- про остаточну дату відкриття не пізніше ніж за 30 календарних днів до такої дати відкриття (третє повідомлення про дату відкриття) і ця дата буде вважатися погодженою сторонами датою відкриття.

Відповідно до п. 3.4 Попереднього договору №7.1.07. (Mamamia!) від 16.09.2019 у разі ухилення сторони 1 від надання пропозиції про укладення Основного договору в строки, передбачені цим договором, сторона 2 після закінчення 60-ти календарних днів з дати реєстрації права власності має право самостійно підготувати проект Основного договору відповідно до Додатку №3 цього договору та направити його стороні 1 разом з пропозицією про укладення Основного договору, одночасно повідомивши про місце (в межах міста Києва), дату та час підписання та нотаріального посвідчення Основного договору оренди (місцезнаходження нотаріуса). В цьому випадку вказана стороною 2 дата укладення Основного договору не може бути пізніше 80-ти календарних днів з дати реєстрації права власності.

Відповідно до п. 4.1 Попереднього договору №7.1.07. (Mamamia!) від 16.09.2019 за цим договором встановлюється забезпечувальний платіж у розмірі, що дорівнює подвійному розміру доларового еквіваленту - орендної плати за місяць; експлуатаційного платежу; щомісячного маркетингового платежу за маркетингові послуги орендодавця, що обраховується за доларовими ставками зазначених платежів, взятих за останній місяць строку оренди за Основним договором, що є Додатком №3 до цього договору. Сторони погодили, що розмір забезпечувального платежу становить 552480,35 грн.

Відповідно до п. 8.1 Попереднього договору №7.1.07. (Mamamia!) від 16.09.2019 цей договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами та нотаріального посвідчення і діє протягом 1 року з дня набрання ним чинності або до настання однієї з наступних подій, залежно від того, яка з них відбулася раніше:

- укладення сторонами Основного договору в порядку, передбаченому чинним законодавством та цим договором;

- укладення сторонами окремого договору про припинення (розірвання) цього договору;

- розірвання цього договору за ініціативою будь-якої сторони у випадках та на підставах, передбаченими цим договором;

- укладення нового попереднього договору між сторонами відносно об`єкта оренди;

- припинення/розірвання цього договору та інших підстав, визначених у цьому договорі. Якщо будь-яка сторона направить іншій стороні пропозицію про укладення Основного договору у порядку та строки, передбачені цим договором, цей договір та зобов`язання укласти Основний договір є чинними до дня фактичного укладення Основного договору.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказує на те, що ним на виконання умов Попереднього договору №7.1.07. (Mamamia!) від 16.09.2019 було сплачено на користь відповідача забезпечувальний платіж у розмірі 552480,35 грн. Однак, відповідач надіслав позивачу листа про укладення Основного договору з порушенням строку, встановленого попереднім договором, та під час карантинних обмежень, що унеможливило прибуття позивача у визначений час до нотаріуса для підписання Основного договору. Позивач вважає, що укладення Основного договору відбулось у зв`язку з бездіяльністю саме відповідача, у зв`язку з чим на підставі п. 6.3 Попереднього договору №7.1.07. (Mamamia!) від 16.09.2019 відповідач зобов`язаний повернути позивачу сплачений останнім забезпечувальний платіж.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач вказує на те, що він належним чином та у встановлені Попереднім договором №7.1.07. (Mamamia!) від 16.09.2019 строки направив позивачу повідомлення про готовність укласти Основний договір, однак позивач безпідставно ухилився від укладення Основного договору, що відповідно до п.п. 3.6, 3.7, 6.3, 8.5 Попереднього договору №7.1.07. (Mamamia!) від 16.09.2019 є підставою для односторонньої відмови від договору відповідачем. При цьому, забезпечувальний платіж позивачу не повертається.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 635 Цивільного кодексу України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Згідно з ч. 1 ст. 182 Господарського кодексу України за попереднім договором суб`єкт господарювання зобов`язується у певний строк, але не пізніше одного року з моменту укладення попереднього договору, укласти основний господарський договір на умовах, передбачених попереднім договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 Господарського кодексу України попередній договір повинен містити умови, що дозволяють визначити предмет, а також інші істотні умови основного договору. До укладення попередніх договорів не застосовується загальний порядок укладення господарських договорів.

Судом встановлено, що 20.09.2019 позивач сплатив на користь відповідача грошові кошти у розмірі 276240,17 грн, що підтверджується платіжним дорученням №10266 від 20.09.2019 (призначення платежу - забезпечувальний платіж) та 30.01.2020 - грошові кошти у розмірі 276240,18 грн, що підтверджується платіжним дорученням №11334 від 30.01.2020 (призначення платежу - забезпечувальний платіж).

Таким чином, позивачем було сплачено забезпечувальний платіж, обумовлений умовами Попереднього договору №7.1.07. (Mamamia!) від 16.09.2019, у розмірі 552480,35 грн.

Відповідно до п. 3.1 Попереднього договору №7.1.07. (Mamamia!) від 16.09.2019 протягом 45-ти календарних днів з дати реєстрації права власності сторона 1 направляє стороні 2 повідомлення про готовність укласти основний договір, яке є одночасно пропозицією про укладення Основного договору. Повідомлення направляється стороною 1 стороні 2 разом з проектом Основного договору відповідно до Додатку №3 та з урахуванням умов цього договору. В повідомленні сторона 1 також зазначає час, дату та місце (в межах міста Києва) підписання та нотаріального посвідчення Основного договору (місцезнаходження нотаріуса, який посвідчує Основний договір). Одночасно стороні 2 направляється засвідчена стороною 1 копія документа, що посвідчує право власності сторони 1 на торговий центр.

Згідно з п.11.4 Попереднього договору №7.1.07. (Mamamia!) від 16.09.2019 всі повідомлення, передбачені цим договором (крім конкретно обумовлених випадків) складаються в письмовій формі і надсилаються за адресами, що наведені нижче у цьому договорі, або за іншими адресами, які сторони можуть вказати письмово:

- рекомендованим або цінним листом з описом вкладення;

- доставкою кур`єрською службою або нарочним під розписку повноваженого представника сторони-отримувача;

- підписані скан-копії за допомогою електронної пошти.

У п. 14 Попереднього договору №7.1.07. (Mamamia!) від 16.09.2019 вказані адреси сторін, зокрема, для Товариства з обмеженою відповідальністю «МПС Україна» - 04070, м. Київ, вул. Набережно-Хрещатицька, буд. 31 та електронна адреса - ІНФОРМАЦІЯ_1

Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер 207740704), право власності на багатофункціональний торговельно-розважальний комплекс, загальною площею 120333,6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстровано за відповідачем 24.04.2020.

Таким чином, відповідач повинен був повідомити позивача про готовність укласти Основний договір у строк до 09.06.2020 включно (з урахуванням ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України - якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день).

Судом встановлено, що 10.06.2020 відповідач направив на адресу позивача, вказану у Попередньому договорі №7.1.07. (Mamamia!) від 16.09.2019 (04070, м. Київ, вул. Набережно-Хрещатицька, буд. 31), повідомлення №05/06/20-03 від 05.06.2020 про готовність укласти Основний договір, в якому запрошено позивача на 15.06.2020 о 16:00 год на підписання Основного договору із зазначенням місця підписання Основного договору; Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності; повідомлення №05/06/20-02 від 05.06.2020 про відкриття торгового центру 01.08.2020; копію Основного договору, що підтверджується описом вкладення у цінний лист від 10.06.2020 №893, накладною АТ «Укрпошта» №893 та фіскальним чеком від 10.06.2020 (копії долучені відповідачем до відзиву на позовну заяву).

Як вбачається з роздруківки з офіційного сайту АТ «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштової кореспонденції, долученого відповідачем до матеріалів справи, вище вказане поштове відправлення за №893 було вручене позивачу 11.06.2020.

Крім того, з долученої відповідачем до матеріалів справи копії накладної кур`єрської доставки Expressmoto, вбачається, що вказані документи були надіслані на адресу позивача 09.06.2020 та в цю ж дату (09.06.2020) були отримані позивачем ( ОСОБА_1 ).

Також, з наданих відповідачем доказів, а саме Звіту за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет від 12.03.2021 №88/2021-ЗВ, складеного ДП «Центр компетенції адресного простору мережі інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес», вбачається, що 08.06.2020 відповідачем було направлено на електронну адресу позивача (вказану у договорі - ІНФОРМАЦІЯ_1 ) всі вищевказані документи.

З огляду на викладені обставини, суд відхиляє доводи позивача, викладені у позовній заяві, що відповідачем було пропущено строк для надсилання позивачу повідомлення про готовність укласти Основний договір.

При цьому, суд виходить з наступного.

Обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, за змістом положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі №04/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.

Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи № 902/761/18, від 20.08.2020 зі справи № 914/1680/18).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

З наданих сторонами доказів вбачається, що відповідач вчинив всі необхідні дії (передбачені умовами Попереднього договору №7.1.07. (Mamamia!) від 16.09.2019) з метою повідомлення позивача про готовність укласти Основний договір.

Такі повідомлення були надіслані в строки та у порядку (в тому числі на поштову та електронну адресу), передбаченими умовами Попереднього договору №7.1.07. (Mamamia!) від 16.09.2019.

З наданих відповідачем доказів вбачається, що повідомлення були отримані особою, якій вони адресувались - Товариству з обмеженою відповідальністю «МПС Україна».

Доводи позивача відносно того, що така особа як ОСОБА_1 (отримувач повідомлень) ніколи не працювала та не працює у Товаристві з обмеженою відповідальністю «МПС Україна» (на підтвердження чого позивачем долучено до матеріалів справи відповідну довідку) судом оцінюються критично, так як позивачу відомі ім`я та по батькові вказаної особи, яка, зі слів позивача, ніколи не працювала у товаристві, тоді як на накладній про отримання поштового відправлення ім`я та по батькові ОСОБА_1 не вказані та в електронному листуванні між сторонами не зазначено по батькові ОСОБА_1 .

При цьому, у відповіді на відзив позивач не заперечив щодо належного повідомлення відповідачем про готовність укладення Основного договору за електронною адресою, яка вказана у Попередньому договорі №7.1.07. (Mamamia!) від 16.09.2019, - ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Звітом за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет від 12.03.2021 №88/2021-ЗВ, складеним ДП «Центр компетенції адресного простору мережі інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес».

Крім того, як вбачається з електронного листування між сторонами (роздруківки долучені відповідачем до матеріалів справи), саме з ОСОБА_1 відповідачем здійснювалось електронне листування щодо орендних відносин.

Відповідно до п. 11.6 Попереднього договору №7.1.07. (Mamamia!) від 16.09.2019 сторони письмово повідомляють одна одну про будь-які зміни їх місцезнаходження і реквізити банківських рахунків, керівника не пізніше 7 календарних днів з моменту таких змін. Виконання зобов`язань сторін за попередніми адресами і банківськими рахунками до отримання повідомлення про їх зміни вважається достатнім і належним виконанням.

Матеріали справи не містять доказів повідомлення позивачем відповідача про зміну адреси свого місцезнаходження чи адреси електронної пошти.

Що стосується доводів позивача про те, що фактично повідомлення про готовність укласти Основний договір було отримано ним лише 18.07.2020 (саме те, яке надіслано засобами поштового зв`язку АТ «Укрпошта») на прохідній від чергових, не спростовують висновків суду про отримання позивачем таких повідомлень 08.06.2020 (на електронну адресу) та 09.06.2020 (засобами кур`єрської доставки).

Що стосується доводів позивача відносно того, що він повідомляв відповідача про закриття офісного приміщення позивача у зв`язку з карантином та направленням всіх працівників позивача на віддалений режим роботи (у період з 30.03.2020 по 18.07.2020), суд зазначає, що з доданих позивачем до матеріалів справи листів наведеного не вбачається.

Зокрема, у листі від 16.03.2020 та у листі від 31.03.2020 позивач повідомляє відповідача про припинення (з 27.03.2020) проведення підготовчих робіт на об`єкті до кінця офіційного карантину, у зв`язку з чим просить зупинити нарахування платежів.

Жодних доказів повідомлення позивачем про те, що його офіс за адресою, яка зазначена у договорі як адреса для листування (адреса місцезнаходження позивача), буде зачинено або доступ до нього буде обмежено матеріали справи не містять, а позивачем суду не надано.

Відповідно до п. 3.2 Попереднього договору №7.1.07. (Mamamia!) від 16.09.2019 протягом 5-ти календарних днів з моменту отримання стороною 2 повідомлення про готовність укласти Основний договір сторона 2 зобов`язана надати письмове (окремим листом) підтвердження стороні 1 про запропоновані стороною 1 дату, місце та час підписання та нотаріального посвідчення Основного договору.

Згідно з п. 3.3 Попереднього договору №7.1.07. (Mamamia!) від 16.09.2019 у разі необґрунтованого ухилення сторони 2 від направлення стороні 1 підтвердження про дату, місце та час підписання та нотаріального посвідчення Основного договору вважатиметься, що сторона 2 надала своє підтвердження щодо укладення Основного договору в дату, місце та строк, вказані в повідомленні про готовність укласти Основний договір.

Згідно з п. 3.6 Попереднього договору №7.1.07. (Mamamia!) від 16.09.2019 сторони зобов`язані направити своїх уповноважених представників, що матимуть необхідний обсяг право, дієздатності для укладення Основного договору в час і в місце, зазначені у відповідному повідомленні, які повинні мати при собі всі необхідні документи відповідно до вимог чинного законодавства.

Невиконання відповідною стороною умов п.п. 3.4, 3.5, 3.6 цього договору вважається істотним порушенням цього договору та ухиленням відповідної сторони від укладення Основного договору (п. 3.7 Попереднього договору №7.1.07. (Mamamia!) від 16.09.2019).

Отже, відповідно до умов Попереднього договору №7.1.07. (Mamamia!) від 16.09.2019 невиконання стороною вимог п. 3.6 договору є ухиленням відповідної сторони від укладення Основного договору.

Як встановлено судом, у повідомленні №05/06/20-03 від 05.06.2020 про готовність укласти Основний договір відповідачем було зазначено, що укладення Основного договору відбуватиметься 15.06.2020 о 16:00 год за вказаною у повідомленні адресою.

Доказів прибуття представників позивача в обумовлені дати та місце для укладення Основного договору матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У ст. 546 Цивільного кодексу України зазначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 635 Цивільного кодексу України сторона, яка необгрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Наслідки порушення попереднього договору однією зі сторін розкриті у ч. 2 ст. 635 Цивільного кодексу України. І вони застосовуються, якщо інше не встановлено тим самим попереднім договором або актами цивільного законодавства.

У п. 8.6 Попереднього договору №7.1.07. (Mamamia!) від 16.09.2019 сторонами погоджено, що будь-яка із сторін має право в односторонньому порядку відмовитися від цього договору та від укладення Основного договору та/або нового попереднього договору разі настання обставин, які відповідно до п. 3.7, 8.2 цього договору є ухиленням іншої сторони від укладення Основного договору та/або нового попереднього договору. В цьому випадку сторона, яка має намір відмовитися від цього договору, направляє іншій стороні повідомлення про відмову від договору та від укладення Основного договору та/або нового попереднього договору. Цей договір є розірваним, а зобов`язання укласти Основний договір та/або новий попередній договір є припиненими із дня отримання іншою стороною повідомлення про відмову від цього договору та від укладення Основного договору т/або нового попереднього договору.

Судом встановлено, що відповідач надіслав позивачу повідомлення про відмову від договору в односторонньому порядку вих. №07/09/20-1 від 07.09.2020, в якому, посилаючись на п.п. 3.6, 3.7, 8.6 Попереднього договору №7.1.07. (Mamamia!) від 16.09.2019, відмовився в односторонньому порядку від Попереднього договору №7.1.07. (Mamamia!) від 16.09.2019 та повідомив про відсутність підстав для повернення позивачу забезпечувального платежу (на підставі п. 6.3 договору).

Відповідно до ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з п. 8.6 Попереднього договору №7.1.07. (Mamamia!) від 16.09.2019 умовами договору встановлено право сторони відмовитись від вказаного договору в односторонньому порядку у разі настання обставин, які відповідно до п. 3.7, 8.2 договору, є ухиленням іншої сторони від укладення Основного договору.

В свою чергу, «ухиленням» в розумінні Попереднього договору №7.1.07. (Mamamia!) від 16.09.2019 є невиконання стороною вимог п. 3.6 договору (сторони зобов`язані направити своїх уповноважених представників, що матимуть необхідний обсяг право, дієздатності для укладення Основного договору в час і в місце, зазначені у відповідному повідомленні, які повинні мати при собі всі необхідні документи відповідно до вимог чинного законодавства).

З огляду на те, що позивачем не було виконано вимог п. 3.6 Попереднього договору №7.1.07. (Mamamia!) від 16.09.2019, суд дійшов висновку, що відповідач правомірно відмовився від вказаного договору в односторонньому порядку.

Згідно з п. 6.3 Попереднього договору №7.1.07. (Mamamia!) від 16.09.2019 у випадку відмови сторони 1 від цього договору та/або відмови/ухилення від укладення Основного договору та/або від укладення нового попереднього договору в порядку, передбаченому цим договором, у зв`язку з порушенням стороною 2 умов цього договору, або неукладення нового попереднього договору або Основного договору по вині або бездіяльності сторони 2, кошти, сплачені стороною 2 в якості забезпечувального платежу, не повертаються стороні 2, а залишаються у власності сторони 1 в якості штрафу.

Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку, що відповідач правомірно відмовився від Попереднього договору №7.1.07. (Mamamia!) від 16.09.2019 саме у зв`язку з порушенням позивачем умов вказаного попереднього договору та ухиленням (в розумінні умов попереднього договору) від укладення Основного договору, з огляду на що (зважаючи на встановлені вище фактичні обставини справи) суд відхиляє доводи позивача про безпідставність утримання відповідачем сплаченого позивачем забезпечувального платежу у розмірі 552480,35 грн та наявності підстав для його повернення позивачу.

Відносно посилань позивача на форс-мажорні обставини, якими є карантинні заходи, суд зазначає наступне.

Постановою КМУ від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу Covid-19» встановлено з 12 березня до 3 квітня 2020 р. на усій території України карантин, заборонивши: відвідування закладів освіти її здобувачами; проведення всіх масових заходів, у яких бере участь понад 200 осіб, крім заходів, необхідних для забезпечення роботи органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Спортивні заходи дозволяється проводити без участі глядачів (уболівальників).

Постановою КМУ від 16.03.2020 №215 внесено зміни до постанови КМУ від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу Covid-19», зокрема, вказано, що з 00 год. 01 хв. 17 березня 2020 р. до 3 квітня 2020 р. роботу суб`єктів господарювання, яка передбачає приймання відвідувачів, зокрема закладів громадського харчування (ресторанів, кафе тощо), торговельно-розважальних центрів, інших закладів розважальної діяльності, фітнес-центрів, закладів культури, торговельного і побутового обслуговування населення, крім роздрібної торгівлі продуктами харчування, пальним, засобами гігієни, лікарськими засобами та виробами медичного призначення, засобами зв`язку, провадження банківської та страхової діяльності, а також торговельної діяльності і діяльності з надання послуг з громадського харчування із застосуванням адресної доставки замовлень за умови забезпечення відповідного персоналу засобами індивідуального захисту.

У п. 7.1 Попереднього договору №7.1.07. (Mamamia!) від 16.09.2019 сторонами погоджено, що вони звільняються від відповідальності за невиконання чи затримку у виконанні будь-якого зобов`язання за цим договором у разі настання форс-мажору (обставин непереборної сили).

Сторона, що потрапила під дію форс-мажору, зобов`язана письмово повідомити про це іншу сторону протягом 15-ти календарних днів після того, як їй стало відомо про форс-мажор, та надати відповідні докази наявності форс-мажору. Достатнім доказом наявності форс-мажору є сертифікат відповідної регіональної Торгово-Промислової палати. Сторона, яка не здійснить вказаного повідомлення та/або не надасть доказів, позбавляється права посилатись на відповідні обставини як на підставу звільнення від відповідальності (п. 7.2 Попереднього договору №7.1.07. (Mamamia!) від 16.09.2019).

Відповідно до п. 7.4 Попереднього договору №7.1.07. (Mamamia!) від 16.09.2019 у разі настання форс-мажору строк виконання зобов`язань за цим договором продовжується на строк дії форс-мажору за умови, якщо сторонами не буде погоджене інше.

Позивачем долучено до матеріалів справи лист від 16.03.2020, в якому позивач повідомляє відповідач про зупинення проведення підготовчих робіт на об`єкті на час карантину та просить зупинити нарахування експлуатаційних та комунальних платежів. При цьому, позивач вказує, що оскільки від нього нічого не залежить, то розглядається розділ 8 Попереднього договору №7.1.07. (Mamamia!) від 16.09.2019 «Форс-мажор».

Також позивачем долучено до матеріалів справи аналогічний за змістом лист від 31.03.2020.

Втім, суд зазначає, що доказів направлення (будь-яким способом, передбаченим умовами попереднього договору) вказаних листів відповідачу позивачем суду не надано, а отримання вказаних листів заперечувалось відповідачем у заявах по суті справи.

При цьому, позивачем не надано суду відповідного сертифікату Торгово-Промислової палати, який би засвідчував обставини форс-мажору у вказаний період (відповідно до п. 7.2 договору).

Суд зазначає, що 17.03.2020 Верховна Рада України прийняла закон, яким були внесені зміни в Закон України «Про торгово-промислові палати в Україні». Карантин був включений в список форс-мажорних обставин.

Відповідно до ст. 617 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Частина 2 ст. 218 Господарського кодексу визначає, що у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Тобто, у випадку, якщо боржник порушив зобов`язання внаслідок непереборної сили (форс-мажору), він звільняється від відповідальності за таке порушення, якщо при цьому доведе що він об`єктивно не міг попередити таке порушення.

Для застосування норм щодо форс-мажору необхідне дотримання наступних умов: - наявність обставин непереборної сили; - їх надзвичайний характер; - неможливість попередження порушення зобов`язання; - причинний зв`язок між обставинами непереборної сили і невиконанням зобов`язання.

Ознаками форс-мажорних обставин є наступні: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності.

При цьому, форс-мажорні обставини не мають «преюдиціальний» (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні, сторона яка посилається на дію форс-мажорних обставин повинна це довести.

Таким чином, сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те що вони є форс-мажорними і, що ці обставини є форс-мажором саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин довести їх надзвичайність та невідворотність.

З огляду на викладене, суд погоджується з доводами відповідача відносно того, що факт віднесення карантину до форс-мажорних обставин не звільняє сторону, яка потрапила під їх дію, від обов`язку доведення їх впливу на неможливість виконання саме конкретного зобов`язання.

Крім того, судом враховано, що відповідно до п. 3.4 Попереднього договору №7.1.07. (Mamamia!) від 16.09.2019 у разі ухилення сторони 1 від надання пропозиції про укладення основного договору в строки, передбачені цим договором, сторона 2 після закінчення 60-ти календарних днів з дати реєстрації права власності має право самостійно підготувати проект Основного договору відповідно до Додатку №3 до цього договору та направити його стороні 1 разом з пропозицією про укладення Основного договору, одночасно повідомивши про місце (в межах міста Києва), дату та час підписання та нотаріального посвідчення Основного договору оренди (місцезнаходження нотаріуса, який посвідчує Основний договір). В цьому випадку вказана стороною 2 дата укладення Основного договору не може бути пізніше 80-ти календарних днів з дати реєстрації права власності.

Матеріали справи не містять, а позивачем не надано суду доказів вчинення ним дій (підготовка та надсилання проекту Основного договору), вказаних у п. 3.4 Попереднього договору №7.1.07. (Mamamia!) від 16.09.2019.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Судовий збір покладається на позивача у зв`язку з відмовою у позові у повному обсязі (на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. У позові відмовити.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст складено та підписано 05.07.2021.

Суддя О.М. Спичак