ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

07.07.2021 м. Ужгород Справа № 907/778/20

Суддя Господарського суду Закарпатської області Ремецькі О.Ф.,

За участю секретаря судового засідання Мешко Р.В.

розглянувши позовну заяву Ужгородської міської ради, м. Ужгород до малого приватного підприємства Олеся, м. Ужгород про стягнення суми 140 646,54грн.

За участю представників:

від позивача - Данканич Андрій Еміліянович, довіреність № 04/32.01-10 від 02 січня 2020 року

від відповідача - Тодавчич Галина Іванівна, адвокат, посвідчення №21/1209 від 28.07.2017 року

ВСТАНОВИВ:

Ужгородська міська рада звернулася до Господарського суду Закарпатської області з позовом до малого приватного підприємства Олеся про стягнення суми 140646,54грн. збитків завданих користуванням земельної ділянки з кадастровим номером :18:002:0109 в натурі (на місцевості) площею 0,0610 га по вул. Минайській, 16 для обслуговування торгово-офісного центру, посилаючись на порушення вимог ст.ст. 22, 377, 1212, 1166 Цивільного Кодексу України, 120, 125, 152, 155-157 Земельного кодексу України, Законами України Про оренду землі, Про оцінку землі.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 23 листопада 2020 р. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 907/778/20 та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

27.11.2020 через загальний відділ діловодства господарського суду від відповідача надійшло клопотання (заперечення), в якому відповідач просить розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження з мотивів, наведених у ньому.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 30.11.2020 прийнято розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням, підготовче засідання у справі № 907/778/20 призначено на 17.12.2020.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 17.12.2020 відкладено підготовче засідання на 28.01.2020 року та задоволено клопотання відповідача про поновлення (продовження) строку для подачі письмового відзиву на позов.

Ухвалою суду від 28.01.2021 відкладено підготовче засідання на 10.02.2021.

У підготовчому засіданні 10.02.2021 року за згодою сторін, в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, судом оголошено перерву до 02.03.2021 року.

Ухвалою суду від 02.03.2021 року відкладено підготовче засідання на 24.03.2021 року.

Ухвалою суду від 24.03.2021 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 20.04.2021 року.

Ухвалою Господарського суду від 20.04.2021 року відкладено розгляд справи по суті на 02 червня 2021 року.

Ухвалою суду від 02 червня 2021 р. відкладено розгляд справи по суті на 07.07.2021 року.

Позивач заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, посилаючись на їх обґрунтованість наявними у справі матеріалами.

Вказує на те, що відповідач використовує земельну ділянку комунальної форми власності площею 0,0610 га з кадастровим номером :18:002:0109 без правовстановлюючих документів, внаслідок чого територіальна громада як розпорядник землі позбавлена права отримати плату за її використання.

Звертає увагу, на те, що на частині земельної ділянки, знаходиться об`єкт нерухомого майна, а саме двох-поверховий торгово-офісний центр реконструйований з власної будівлі, з окремими приміщеннями з входами які використовуються у комерційних цілях, зокрема під розміщення зоомагазину " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", магазину " ІНФОРМАЦІЯ_2 ", магазину "Побут перфект", кафе "Маракеш", приміщення "Ремонт та сервіс цифрової техніки", салону краси " ІНФОРМАЦІЯ_3 ", магазин з продажу м`яса та овочів. Частина приміщень не використовується. Решта території виділена для проходу та обслуговування відповідної будівлі.

Крім того представник позивача, зазначає, що розрахунок річної орендної плати яка недоотримана позивачем, здійснено із застосуванням 3-х відсоткової ставки орендної плати за землю, що затверджена рішенням Ужгородської міської ради від 19.02.2015 року № 1651 «Про Порядок встановлення ставок орендної плати у м. Ужгороді за земельні ділянки, які перебувають у розпорядженні Ужгородської міської ради», з урахуванням рішення Ужгородської міської ради від 14.07.2014 року № 1398 «Про затвердження технічної документації по нормативній грошовій оцінці земель населеного пункту м. Ужгорода Ужгородської міської ради».

З огляду на обставини справи, посилаючись на принцип jura novit curia (суд знає закони) та статті 22, 1212, 1166 ЦК України просить стягнути з відповідача суму в розмірі 140 646,54 грн за використання зазначеної земельної ділянки в період з 01.01.2016 по 31.08.2019.

Відповідач - мале приватне підприємство Олеся, м. Ужгород проти позовних вимог заперечує з підстав, наведених у поданому суду письмовому відзиві на позов.

Обґрунтовуючи заперечення зазначає, що між сторонами існували переддоговірні відносини з приводу оренди зазначеної земельної ділянки, а саме 06.06.2016 року Департаментом міського господарства на адресу МПП "Олеся" був скерований проект договору від 01.06.2016 року №б/н по земельній ділянці МПП "Олеся" площею 0,0610 га. кадастровий номер :18:001:0109. В той же час МПП «Олеся» листом від 23.06.2016 року було повідомлено відповідача про відмову від частини земельної ділянки, вільної від майна, у зв`язку з її невикористанням.

Водночас представник відповідача стверджує, що площу земельної ділянки, яка використовується відповідачем обчислено не вірно, оскільки відповідач використовує земельну ділянку тільки під належним йому майном відтак вважає безпідставними твердження позивача про наявність обов`язку сплачувати за всю земельну ділянку.

Крім того заявляє про застосування строків позовної давності. Просить суд відхилити вимоги, заявлені з пропуском строку позовної давності, оскільки розрахунок заборгованості здійснено з 01.01.2016, а Позивач звернувся до суду в листопаді 2020 року.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 07.07.2021 року, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані сторонами матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та їх заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Між Ужгородською міською радою та МПП «Олеся» 10 грудня 2001 року укладено договір на право тимчасового користування землею (на умовах оренди) загальною площею 1,504 га, в т.ч. ділянку площею 0,61 га (ділянка № 2) для реконструкції будівель в спортивно - оздоровчий комплекс по вул. Минайській, 16 строком на 10 років.

Рішенням Ужгородської міської ради №1108 від 24.10.2013 (пункт 2.4) МПП «Олеся» затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки з кадастровим номером :18:002:0109 в натурі (на місцевості) та передано в оренду земельну ділянку площею 0,0610 га по вул. Минайській, 16 для обслуговування торгово-офісного центру, строком до 24.10.2018.

Департаментом міського господарства Ужгородської міської ради на юридичну адресу МПП Олеся 06.06.2016 скеровано проекти договору оренди землі та пропозицію щодо їх підписання.

Відповідач листом №09 від 23.06.2016 року повідомив позивача про відмову від частини земельної ділянки, вільної від майна, у зв`язку з її невикористанням та попросив надати дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером :18:002:0109 окремо під майном товариства, що складає - 0,0258 га. без урахування території загального користування.

Матеріалами справи встановлено, що станом на дату розгляду справи право оренди на вказану земельну ділянку за відповідачем не зареєстровано.

На частині земельної ділянки комунальної форми власності з кадастровим номером :18:001:0109 знаходиться будівля літ. - літ. Л (будівля тунельної печі та садочного відділення) площею 1438,00 кв.м.; - літ. Л' (виокремлена частина будівлі) площею 758,3 кв.м., по вул. Минайській, 16 в м. Ужгороді, що належить на праві приватної власності МПП Олеся.

Межі земельної ділянки визначено та закріплено в натурі (на місцевості) відповідно до ст. 79-1 Земельного кодексу України. Станом на сьогодні, відомості про зміну меж відсутні, що в свою чергу підтверджується відомостями Державного земельного кадастру.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, Суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково виходячи з наступного.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст.14 Конституції України).

Використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону (ст. 206 Земельного кодексу України, далі ЗК України).

Оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності (ст. 1 ЗУ «Про оренду землі»).

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (п.п.14.1.136 п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України, далі ПК України).

Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України) в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України у вказаній редакції).

З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття "земельний податок" і "орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності".

Оскільки відповідач не є власником або постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдино можливою формою здійснення плати за землю для нього, як землекористувача, є орендна плата (підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Аналогічна правова позиція викладене в постанові Верховного Суду від 07.07.2020 у справі №922/3208/19.

З огляду на вищевказані законодавчі приписи, предметом доказування у даному спорі є, зокрема, обставини щодо земельної ділянки, площі, меж та кадастрового номеру земельної ділянки, яку використовує відповідач.

Визначення земельної ділянки наведено в ч.1 ст 79 ЗК України, відповідно до положень якої земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Як встановлено приписами ч.ч.1, 3, 4, 9 ст.79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера; земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Зазначені обставини, з урахуванням вимог ст.77 Господарського процесуального кодексу України, повинні бути підтверджені певними засобами доказування відповідно до земельного законодавства і не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оренду землі" об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.

Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди (ч. 1 ст. 21 названого Закону).

Отже, позивач у даній справі має надати докази існування протягом зазначеного в позові періоду земельної ділянки як об`єкта цивільних прав у розумінні та визначенні земельного законодавства, а також обґрунтованість розрахунку стягуваної суми (збереженого відповідачем за рахунок позивача майна (коштів).

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №922/392/18, від 07.02.2019 у справі №922/3639/17, від 06.02.2018 у справі №923/921/17.

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ч.1 ст.190 ЦК України).

Нормами ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України встановлено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).

Згідно із частиною 1 статті 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Приписами ч.ч. 1, 3, 4, 9 ст. 79-1 ЗК України встановлено формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера; земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. (ч.ч. 1-2 ст. 1212 ЦК України).

Набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна (ст. 1213 ЦК України).

З приписів статті 79-1 Земельного кодексу України вбачається, що земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.

Матеріалами справи встановлено що, спірна земельна ділянка є сформованою, їй присвоєно кадастровий номер :18:002:0109.

Предметом позову в цій справі є стягнення з власників об`єкту нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розміщений.

За змістом глави 15 Земельного кодексу України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди.

Відповідно до статті 80 Земельного кодексу України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Частина перша статті 93 Земельного кодексу України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини першої статті 96 Земельного кодексу України).

За змістом статей 122, 123, 124 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 Земельного кодексу України).

Отже, за змістом указаних приписів закону виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.

Судом встановлено, що відповідач є власником нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці комунальної власності, якій присвоєно кадастровий номер, тож вона вважається сформованою.

Матеріали справи не містять доказів належного оформлення відповідачем права користування спірною земельною ділянкою площею 0,0610 га, кадастровий номер :18:002:0109, у спірний період користування, зокрема укладення договорів оренди з Ужгородською міською радою та державної реєстрації такого права.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач користувався спірною земельною ділянкою без достатньої правової підстави.

У п. 65 постанови від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Аналогічну правову позицію наведено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17, від 04.12.2019 у справі №917/1739/17.

Згідно з п. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно із статтею 21 Закону України Про оренду землі орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Згідно з абзацом 3 частини першої статті 13 Закону України "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки, зокрема, комунальної власності. Крім того, згідно з абзацом 1 пункту 289.1 Податкового кодексу України для визначення розміру орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки (частина друга статті 20 Закону України "Про оцінку земель").

Нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 ПК України (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 по справі №920/739/17).

У матеріалах справи наявні витяги про нормативну грошову оцінку спірної земельної ділянки. Наявні в матеріалах справи докази не спростовують нормативну грошову оцінку спірної земельної ділянки.

Відтак, суд виходить з того, що дані витяги є належними та допустимими доказами в розумінні ст. 77 ГПК України та правомірно покладені позивачем в основу розрахунку розміру орендної плати, яку відповідачі як фактичні користувачі земельної ділянки повинні були заплатити за користування нею.

З огляду на категорію та функціональне використання спірних земельних ділянок суд визнав правомірним застосування при розрахунку суми несплаченої відповідачем орендної плати ставки у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки землі, що кореспондується з п. 5.1 Положення.

З урахуванням нормативної грошової оцінки та категорії землі, виходячи зі встановлених ставок розмір річної орендної плати за користування земельною ділянкою з 01.01.2016 по 31.12.2016 становить 36 754,27 грн. З 01.01.2017 річна орендна плата становить 38 959,60 грн.

Загалом, за доводами позивача за спірний період (з 01.01.2016 по 31.08.2019) відповідач мав сплатити позивачу 140 646,54 грн. орендної плати.

Разом з тим, матеріалами справи встановлено, що Відповідач листом №09 від 23.06.2016 року повідомив позивача про відмову від частини земельної ділянки, вільної від майна, у зв`язку з її невикористанням та попросив надати дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером :18:002:0109 окремо під майном товариства, що складає - 0,0258 га. без урахування території загального користування.

Крім того в матеріалах справи міститься схема розташування майна МПП «Олеся» на земельній ділянці з кадастровим номером :18:002:0109, згідно з якою площа земельної ділянки яка, необхідна для обслуговування майна відповідача становить 0,0271 га.

Вказані обставини сторонами не спростовувались та не заперечувались.

Таким чином, судом встановлено та не заперечується учасниками справи, що на земельній ділянці комунальної форми власності площею 0,0610 га. наявний об`єкт нерухомого майна, що належить МПП Олеся на праві приватної власності, для обслуговування якого використовується 0,0271 га.

Отже, позивачем належними та допустимими доказами доведено факт використання земельної ділянки площею 0,0271 га. під належним відповідачу нерухомим майном, а тому суд не вбачає підстав для стягнення безпідставно набутих коштів за використання всієї земельної ділянки площею 0,0610 га

Відповідно до витягів із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки станом на 2016 рік, нормативно - грошова оцінка 1 кв.м. складає 2008,43 грн; за 2017 - 2019 роки 2128,94 грн.

Таким чином, відповідно до вартості 1 кв.м. землі та ураховуючи 3-х відсоткову ставку річної орендної плати, що затверджена рішенням Ужгородської міської ради від 19.02.2015 № 1651 «Про Порядок встановлення ставок орендної плати у м. Ужгороді за земельні ділянки, які перебувають у розпорядженні Ужгородської міської ради» розмір недоотриманого доходу за використання земельної ділянки під належним відповідачу нерухомим майном, в період з 01.01.2016 по 31.08.2019 років становить 62 480,45 грн.

З аналізу змісту норм ст. ст. 1212-1214 ЦК України, абз. 4 ч. 1 ст. 144, абз. 5 ч. 1 ст.174 Господарського кодексу України випливає, що зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (кондикційне зобов`язання) виникає за одночасної наявності трьох умов: 1) відбувається набуття чи збереження майна; 2) правові підстави для набуття чи збереження майна відсутні; 3) набуття чи збереження здійснюється за рахунок іншої особи.

З матеріалів справи вбачається, що в даному разі наявні усі три названі ознаки.

Судом встановлено, що відповідач дійсно зберіг (заощадив) у себе майно - кошти, котрі у вигляді орендної плати, що нараховується за володіння і користування спірними земельними ділянками.

Відсутність договору оренди земельної ділянки має фактичним наслідком набуття відповідачами володіння і користування чужою земельною ділянкою без відповідної грошової компенсації. В результаті відбулося збереження (заощадження) відповідачем належних до сплати за таке володіння і користування коштів у вигляді орендної плати.

По-друге, правові підстави для набуття чи збереження майна відсутні. Передача прав володіння і користування земельною ділянкою згідно 206 ЗК України, п. п. 14.1.136 п. 14.1. ст. 14 ПК України здійснюється за плату, що має вноситися на користь позивача на підставі договору оренди земельної ділянки. Правові підстави для одержання відповідачем прав володіння і користування земельними ділянками безоплатно відсутні. Відсутні правові підстави для звільнення від сплати орендної плати за землю.

По-третє, відповідач зберіг майно саме за рахунок позивача. Власником відповідної земельної ділянки є територіальна громада м. Ужгород. Згідно ст. 206 ЗК України, п.п. 14.1.136 п. 14.1. ст. 14 ПК України власником майна фактично збереженого відповідачем (коштів у вигляді орендної плати за користування земельною ділянкою) також є територіальна громада м. Ужгород в особі позивача. Таким чином, збереження (заощадження) відповідачем коштів у вигляді орендної плати за користування земельною ділянкою призвело до збільшення (накопичення) цих коштів у відповідача за рахунок їх неодержання позивачем.

Незалежно від наявності вини в поведінці відповідачів, сам факт несплати відповідачем за користування земельною ділянкою, свідчить про втрату позивачем майна, яке у спірних правовідносинах підпадає під категорію "виправдане очікування", що є загальновизнаною в т. ч. в практиці визначення Європейського суду з прав людини.

Кваліфікація спірних правовідносин як зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави означає необхідність застосування у даній справі передбачених ст. ст. 1212-1214 ЦК України правових наслідків дій/бездіяльності відповідача у в вигляді збереження (заощадження) у себе відповідних сум орендної плати.

Вказана правова позиція узгоджується з правовою позицією Великої палати Верховного Суду, викладеної в постановах від 23.05.2018 по справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 по справі № 922/3412/17 та від 04.12.2019 у справі №917/1739/17.

Поряд з цим, представником відповідача подано заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами ст. 261 ЦК України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Отже, за змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Судом встановлено, що позивач звернувся із зазначеним позовом 19.11.2020, а тому початок перебіг строку позовної давності починається з 19.11.2017.

Проаналізувавши проведені позивачем нарахування, частину яких відповідач вважає такими, що заявлені зі спливом строку позовної давності, про що ним у встановленому порядку зроблено відповідну заяву, суд дійшов висновку про пропуск позивачем строку позовної давності щодо позовних вимог за період з 01.01.2016 до 18.11.2017 на суму 31 614,03 грн, відтак, в їх задоволенні слід відмовити. В решті ж позовні вимоги підлягають до задоволення.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Частиною 4 ст. 13 ГПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Ужгородської міської ради, м. Ужгород до малого приватного підприємства Олеся, м. Ужгород про стягнення суми 140 646,54 грн. підлягають до задоволенню частково в розмірі 30 866,42 грн. У задоволенні решти вимог відмовити.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача в сумі 463,06 грн.

Керуючись ст. ст. 13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, 195, ч. 1 ст. 202, ст.ст. 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з Малого приватного підприємства Олеся (88000, м. Ужгород, вул. Минайська, 16 «Д», ) на користь Ужгородської міської ради 88000, м. Ужгород, пл. Поштова, 3, ) суму 30 866,42 грн (тридцять тисяч вісімсот шістдесят шість гривень 42 коп.) боргу по платі за землю, а також 463,06 грн. (чотириста шістдесят три гривні 06 коп.) у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ на виконання рішення в порядку вимог п. 4 ст. 327 ГПК України.

3. В решті заявлених позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 12.07.2021.

Суддя О.Ф. Ремецькі