ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2021 року

м. Київ

Справа № 17-14-01/1494 (925/460/20)

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Погребняка В.Я. (головуючого), Васьковського О.В., Огородніка К.М.

за участю секретаря судового засідання - Сотник А.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , особисто

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Черкасиобленерго»,

представник відповідача - Овсієнко О.І., адвокат (довіреність № 1219/09-03 від 11.02.2021),

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

ОСОБА_1

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2021

у складі колегії суддів: Грека Б.М. (головуючий), Отрюха Б.В., Полякова Б.М.,

у справі за позовом

ОСОБА_1

до Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго»

про стягнення 162 578,78 грн.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий зміст вимог

1. Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 14.05.2004 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Агентство регіонального розвитку паливно-енергетичного комплексу «А/РТЕК» (далі - ТОВ «Агентство регіонального розвитку паливно-енергетичного комплексу «А/РТЕК») порушено провадження у справі № 01/1494 про банкрутство Відкритого акціонерного товариства «Черкасиобленерго» (далі - ВАТ «Черкасиобленерго», боржник); введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, інше. Відповідно до пункту 1.1. Статуту Публічне акціонерне товариство «Черкасиобленерго» (далі - ПАТ «Черкасиобленерго» є новим найменуванням ВАТ «Черкасиобленерго», відповідно до вимог Закону України «про акціонерні товариства». На даний час та в період виникнення спірних правовідносин, справа про банкрутство ПАТ «Черкасиобленерго» перебуває на стадії розпорядження майном

2. ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Господарського суду Черкаської області із позовною заявою до ПАТ «Черкасиобленерго» (далі - відповідач) про стягнення 162 578,78 грн., з яких:

59 469,26 грн. - сума не отриманих дивідендів,

92 106,52 грн. - сума нарахована відповідно до індексу інфляції несвоєчасно виплачених дивідендів, 11 003,00 грн. - 3% річних.

3. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що якщо мажоритарний власник акцій (Держава) отримує дивіденди, то виходячи з принципу рівності всіх суб`єктів права власності перед законом і всі інші акціонери як власники акцій повинні отримати дивіденди у тому ж самому розмірі і у той самий момент.

Позивач, також, вказує на те, що на загальних зборах відповідача 27.03.2009, 14.09.2010, 15.08.2011, 23.06.2012, 23.04.2013, 24.04.2014, 10-11.10.2016 були прийняті рішення про виплату акціонерам дивідендів. Акціонер Відповідача - Держава всі свої дивіденди вже отримав, проте позивач жодного разу дивідендів не отримав.

Стислий зміст рішення господарського суду першої інстанції

4. Рішенням Господарського суду Черкаської області від 21.12.2020 позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

Постановлено стягнути з ПАТ «Черкасиобленерго» на користь ОСОБА_1 162 578,78 грн., у тому числі суму не отриманих дивідендів 59 469,26 грн., суму 103 109,52 грн. нараховану у зв`язку з несвоєчасною сплатою дивідендів у тому числі суму нараховану відповідно до індексу інфляції несвоєчасно виплачених дивідендів 92 106,52 грн. та 3% річних з суми несвоєчасно виплачених дивідендів 11 003,00 грн. та 2 438,70 грн. витрат зі сплати судового збору.

5. Місцевий господарський суд задовольняючи позов виходив з того, що відповідно до відкритої інформації щодо відповідача, мажоритарним акціонером відповідача є Держава. Оскільки відповідач відноситься до Товариств, у статутному капіталі яких є корпоративні права Держави, таке товариство було зобов`язане виплатити дивіденди на користь Держави. Однак це означає, що одночасно повинні були сплачуватися і дивіденди міноритарним акціонерам.

6. Суд встановив, що позивач є акціонером ПАТ «Черкасиобленерго» та мав за 2008, 2009 роки - 78 893 акції, 2010 по 2012 роки - 80 000 акцій, за 2013 рік - 246 147 акцій, з 2014 по 2015 роки -246 147 акцій.

Стислий зміст постанови суду апеляційної інстанції

7. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2021 апеляційну скаргу ПАТ «Черкасиобленерго» задоволено.

Рішення Господарського суду Черкаської області від 21.12.2020 по справі №17-14-01/1494 (925/460/20) скасовано, прийнято нове судове рішення.

В задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення 162 578,78 грн., у тому числі суму не отриманих дивідендів 59 469,26 грн., 103 109,52 грн. нарахованих у зв`язку з несвоєчасною сплатою дивідендів, у тому числі суму нараховану відповідно до індексу інфляції несвоєчасно виплачених дивідендів 92 106,52 грн. та 3% річних з суми несвоєчасно виплачених дивідендів 11 003,00 грн. та 2 438,70 грн. витрат зі сплати судового збору - відмовлено.

8. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що виплата дивідендів акціонерам господарського товариства можлива лише в разі прийняття в установленому законом порядку рішення, яке не суперечить вимогам чинного законодавства та не скасованого в судовому порядку.

Рішення загальних зборів відповідача, з питань порядку денного, що стосувались розподілу прибутку та виплати дивідендів, визнавались недійсними в судовому порядку.

Колегія суддів дійшла до висновку, що виплата дивідендів позивачеві як акціонеру відповідача, є фактично розподілом чистого прибутку, що суперечить цілям процедури банкрутства.

Стосовно посилань на виплату дивідендів Державі, колегія суддів зазначила, що місцевий господарський суд фактично вийшов за межі позовних вимог, оскільки ця обставина не стосується предмету спору, а Держава не є стороною спірних правовідносин.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

11. Не погоджуючись з постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2021 у справі № 925/460/20, ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою про скасування оскарженої постанови, з вимогою залишити в силі рішення Господарського суду Черкаської області від 21.12.2020.

12. У касаційній скарзі міститься клопотання про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду або Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

КАСАЦІЙНЕ ПРОВАДЖЕННЯ У ВЕРХОВНОМУ СУДІ

13. Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 17-04-01/1494 (925/460/20) було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Погребняк В.Я., суддя - Васьковський О.В., суддя - Огороднік К.М., що підтверджується протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 01.04.2021.

14. Ухвалою Верховного Суду від 19.04.2021 відкрито касаційне провадження, датою проведення судового засідання визначено 01.06.2021.

15. 19.05.2021 до Верховного Суду від ПАТ «Черкасиобленерго» надійшов Відзив на касаційну скаргу, з запереченнями проти вимог та доводів скаржника.

16. 31.05.2021 засобами поштового зв`язку на адресу Касаційного господарського суду від позивача ОСОБА_1 надійшло клопотання про зупинення касаційного провадження.

В обґрунтування свого клопотання, позивач зазначає про оскарження ухвали Господарського суду Черкаської області від 30.03.2021 у справі № 17-14-01/1494 в Північному апеляційному господарському суді.

Позивач вказує на те, що ним було подано до Північного апеляційного господарського суду заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, зокрема, постанови Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2021 у справі № 925/460/20.

17. Ухвалою Верховного Суду від 01.06.2021 в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення касаційного провадження відмовлено.

Відкладено розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2021 у справі № 17-14-01/1494 (925/460/20).

Датою судового засідання визначено 17.06.2021, про що повідомлено учасників судового процесу.

18. З урахуванням положень Закону України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» (зі змінами), Верховний Суд дійшов висновку за можливе розглянути справу № 924/549/19 (№924/159/14) у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками справи відповідних процесуальних прав.

19. Суд констатує, що до визначеної дати проведення судового засідання (17.06.2021) від учасників справи не надійшло обґрунтованих заяв чи клопотань пов`язаних з рухом касаційної скарги, в т.ч. про перерву чи відкладення розгляду справи, що унеможливило б розгляд справи у судовому засіданні 17.06.2021.

20. ОСОБА_1 в судовому засіданні 17.06.2021повністю підтримав вимоги касаційної скарги за доводами викладеними в ній. Просив Суд скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2021, залишити в силі рішення Господарського суду Черкаської області від 21.12.2020 у справі № 925/460/20. Крім того, позивач в засіданні суду підтримав клопотання про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду або Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

21. Представник ПАТ «Черкасиобленерго» в засіданні суду проти вимог та доводів скаржника заперечив з підстав наведених у Відзиві на касаційну скаргу. Просив Суд постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2021 у справі № 925/460/20 залишити без змін.

УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи скаржника

( ОСОБА_1 )

22. В обґрунтування вимог касаційної скарги заявник зазначає, що апеляційний суд порушив норми матеріального права - частину 4 статті 13 Конституції України у системному зв`язку із статтями 25, 30 Закону України «Про акціонерні товариства», що підтверджується Рішенням Конституційного Суду України від 22.07.2020 у справі № 3-313/2019 (7438/19), а також неправильно застосував частину 3 статті 158 Цивільного кодексу України, відступив від правових позицій, викладених у Постановах від 04.09.2019 у справі № 910/10585/18, від 31.01.2018 у справі № 910/8399/17, від 08.08.2019 у справі № 922/2013/18 Верховного Суду, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.11.2020 у справі № 4819/49/19, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 638/9278/16-ц, від 02.10.2019 у справі № 760/20073/16-ц, від 02.10.2019 у справі № 489/9646/14-ц, від 08.04.2020 у справі № 635/6709/15-ц, від 03.06.2020 у справі № 466/7600/17-ц.

Доводи відповідача

(ПАТ «Черкасиобленерго»)

23. Відповідач у Відзиві на касаційну скаргу та представник відповідача в судовому засіданні доводив, що судовими рішеннями заборонено ПАТ «Черкасиобленерго» здійснювати виплату дивідендів акціонерам Товариства; законодавство що регулює процедуру банкрутства містить пряму заборону щодо виплати дивідендів акціонерам боржника в процедурі розпорядження майном (пункт 11 статті 13 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», частина 5 статті 44 Кодексу України з процедур банкрутства, частина 3 статті 158 Цивільного кодексу України); рішення загальних зборів акціонерів ПАТ «Черкасиобленерго» з питання розподілення та виплати акціонерам Товариства дивідендів в судовому порядку визнані недійсними. Просив Суд постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2021 у справі № 925/460/20 залишити без змін.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції

24. Відповідно до вимог частини 1 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини 1 статті 310, частиною 2 статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Розгляд клопотань

25. Позивач (скаржник) в касаційній скарзі виклав клопотання про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду або об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

26. В обґрунтування такого клопотання позивач посилається на таке:

- в частині передачі справи на розгляд Великої Палати - у разі наміру суду відступити від правових позицій Верховного Суду викладених у постановах від 04.09.2019 у справі № 910/10585/18, від 31.01.2018 у справі № 910/8399/17 (щодо виплати дивідендів за рішеннями зборів акціонерів); Великої Палати Верховного Суду від 18.11.2020 у справі № 4819/49/19, Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 638/9278/16-ц, від 02.10.2019 у справі № 760/20073/16-ц, від 02.10.2019 у справі № 489/9646/14-ц, від 08.04.2020 у справі № 635/6709/15-ц, від 03.06.2020 у справі № 466/7600/17-ц (щодо правомірності ретроспективного застосування рішень Конституційного Суду України, якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення КСУ).

- справа № 925/460/20 містить виключну правову проблему, яка полягає у тому, що необхідно вирішити, з огляду на рівність усіх акціонерів акціонерного товариства, задекларовану у частині 4 статті 13 Конституції України у системному зв`язку із статтями 25, 30 Закону України «Про акціонерні товариства», що підтверджується Рішенням Конституційного Суду України від 22.07.2020 у справі №3-313/2019 (7438/19), чи мають право на отримання дивідендів усі акціонери акціонерного товариства, навіть якщо таке товариство знаходиться у процедурі банкрутства, але виплачує дивіденди окремому акціонеру.

27. Колегія суддів Верховного Суду за результатами розгляду вказаного клопотання дійшла висновку про відсутність підстав передачі цієї справи на розгляд Великої Палати або Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з наступних підстав:

27.1. За приписами статті частин 3, 4, 5 статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.

Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.

Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

27.2. Із приводу подібності правовідносин судова колегія звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі №910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

27.3. Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 №910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 №925/3/17, пункт 40 постанов від 25.04.2018 № 910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі №910/8956/15 та від 13.09.2017 у справі № 923/682/16.

27.4. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц).

27.5. Дослідивши текст постанов (частина 1 пункту 26 цієї постанови), на які посилається скаржник (Єдиний державний реєстр судових рішень - загальнодоступний), на предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені судами фактичні обставини, матеріально-правове регулювання спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку про те, що вказані судові рішення не є такими, що прийняті з питання подібних до цієї справи правовідносин.

Підстави відступлення від правових позицій судів у вказаних справах відсутні.

28. Щодо наявності у цій справі виключної правової проблеми, слід вказати наступне.

28.1. Відповідно до частини 5 статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

28.2. Виключність правової проблеми має оцінюватися за кількісним та якісним критеріями. Кількісний критерій ілюструє той факт, що правова проблема наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.

28.3. Заявник клопотання у касаційній скарзі вказує на те, що виключна правова проблема полягає у тому, що необхідно вирішити, з огляду на рівність усіх акціонерів акціонерного товариства, задекларовану у частині 4 статті 13 Конституції України у системному зв`язку із статтями 25, 30 Закону України «Про акціонерні товариства», що підтверджується Рішенням Конституційного Суду України від 22.07.2020 у справі № 3-313/2019 (7438/19), чи мають право на отримання дивідендів усі акціонери акціонерного товариства, навіть якщо таке товариство знаходиться у процедурі банкрутства, але виплачує дивіденди окремому акціонеру.

28.4. Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом (частина 4 статті 13 Конституції України).

28.5. Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про акціонерні товариства» цей Закон визначає порядок створення, діяльності, припинення, виділу акціонерних товариств, їх правовий статус, права та обов`язки акціонерів.

Приписи пункту 2 частини 1 статті 25, абзацу 1 частини 1 статті 30, абзацу 2 частини 1 статті 30 Закон України «Про акціонерні товариства» декларують рівність прав усіх акціонерів (фізичних осіб, юридичних осіб, держави), зокрема, і у питанні виплати дивідендів.

28.6. Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає справи, які мають найважливіше (найбільш принципове) значення для суспільства та держави, та не є "судом фактів", а тому не може здійснювати повторну оцінку доказів, належно досліджених судами попередніх інстанцій, та/або переоцінювати їх.

Призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акту законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

28.7. Відтак, питання щодо застосування частині 4 статті 13 Конституції України у системному зв`язку із статтями 25, 30 Закону України «Про акціонерні товариства», з урахуванням приписів Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», та Рішення Конституційного Суду України від 22.07.2020 у справі № 3-313/2019 (7438/19), не вказують на наявність виключної правової проблеми ні за кількісним, ні за якісним критерієм, і можуть бути вирішені судом касаційної інстанції під час розгляду касаційної скарги відповідно до його повноважень.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

29. Предметом розгляду в цьому випадку є позовна заява ОСОБА_1 про стягнення з ПАТ «Черкасиобленерго» 162 578,78 грн., з яких: сума не отриманих дивідендів 59 469,26 грн., сума нарахована у зв`язку з несвоєчасною сплатою дивідендів 103 109,52 грн., з яких сума нарахована відповідно до індексу інфляції несвоєчасно виплачених дивідендів 92 106,52 грн., 3% річних в сумі 11 003,00 грн., подана до суду 10.04.2020.

Позивач вважає, що якщо Держава як власник акцій відповідача отримує дивіденди у певний момент, то, виходячи з принципу рівності всіх суб`єктів права власності перед законом і всі інші акціонери як власники акцій повинні отримати дивіденди у тому ж розмірі і й той самий момент.

30. Судами встановлено, що відносно ПАТ «Черкасиобленерго» порушено справу про банкрутство (ухвала Господарського суду Черкаської області від 14.05.2004) за нормами Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції, що діяла до 19.01.2013.

В період виникнення спірних правовідносин та ухвалення судами оскаржуваних рішень, справа про банкрутство ПАТ «Черкасиобленерго» перебуває на стадії розпорядження майном.

31. Системний аналіз норм законодавства про банкрутство дає підстави вважати, що з моменту порушення провадження у справі про банкрутство боржник перебуває у спеціальному статусі, відтак, певні процедурні та процесуальні дії мають відбуватись відповідно до норм такого законодавства.

32. Згідно пункту 11 статті 13 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) і після призначення розпорядника майна і до припинення процедури розпорядження майном органи управління боржника не мають права без згоди розпорядника майна приймати рішення про: реорганізацію (злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення) і ліквідацію боржника; створення юридичних осіб або про участь в інших юридичних особах; створення філій та представництв; виплату дивідендів; проведення боржником емісії цінних паперів; вихід зі складу учасників боржника юридичної особи, придбання в акціонерів раніше випущених акцій боржника.

33. 21.10.2019 введено в дію Кодекс України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ). Відповідно до частини 5 статті 44 цього Кодексу, протягом процедури розпорядження майном органи управління боржника не мають права приймати рішення про, зокрема, виплату дивідендів. Вказана норма є імперативною та спрямована на першочергове погашення заборгованості саме кредиторам боржника.

34. Водночас, колегія суддів вважає необхідним вказати таке.

34.1. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 116 Цивільного кодексу України учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом брати участь у розподілі прибутку товариства і одержувати його частину (дивіденди).

34.2. Частиною 1 статті 6 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» встановлено, що акція - це іменний цінний папір, який посвідчує майнові права його власника (акціонера), що стосується акціонерного товариства, включаючи право на отримання частини прибутку акціонерного товариства у вигляді дивідендів.

34.3. Пунктом 2 частини 1 статті 25 Закону України «Про акціонерні товариства» визначено, що кожною простою акцією акціонерного товариства її власнику - акціонеру надається однакова сукупність прав, включаючи права на отримання дивідендів.

34.4. Європейський суд з прав людини в аспекті дії статті 1 Першого протоколу вказав, що акція компанії є комплексною річчю; це засвідчує, що власник володіє акцією компанії разом із відповідними правами; це включає право на частку в активах компанії в разі її ліквідації, але водночас й інші безумовні права, особливо право голосу та право впливати на управління компанією (§ 60 рішення у справі „Olczak v. Poland" від 7 листопада 2002 року, заява № 30417/96).

34.5. Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції, ОСОБА_1 є акціонером публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» та мав з 2008, 2009 роки - 78 893 акції, з 2010 по 2012 роки - 80 000 акцій, за 2013 рік - 246 147 акцій, з 2014 по 2015 роки -246 147 акцій.

34.6. Відповідно до частини 1 статті 30 Закону України «Про акціонерні товариства» дивіденд - це частина чистого прибутку акціонерного товариства, що виплачується акціонеру з розрахунку на одну належну йому акцію певного типу та/або класу.

34.7. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах "Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії" від 23.10.1991, "Федоренко проти України" від 01.06.2006 зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

34.8. У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування щодо ефективного здійснення свого "права власності".

34.9. Статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосовувати для захисту "правомірних (законних) очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності.

34.10. Отже, сплата акціонеру дивідендів, щодо виплати яких було прийнято рішення загальними зборами товариства, надає акціонеру, на користь якого таке рішення прийняте, "законне очікування", що йому будуть такі дивіденди виплачені. Невиплата товариством таких дивідендів акціонеру прирівнюється до порушення права останнього на мирне володіння майном (рішення ЄСПЛ у справах "Брумареску проти Румунії" (п. 74), "Пономарьов проти України" (п. 43), "Агрокомплекс проти України" (п. 166).

34.11. Конституційний Суд України у справі № 3-313/2019 (7438/19) зазначив, що на право власника частки у статутному капіталі господарської організації на участь в її управлінні, яке є складовою корпоративного права, поширюються гарантії, передбачені частиною четвертою статті 13, статтею 41 Основного Закону України. Захищеність вказаного права на конституційному рівні означає, що втручання у таке право допускається у виняткових випадках з метою суспільної необхідності, виключно на підставі закону та з дотриманням засад справедливості, пропорційності.

34.12. Конституцією України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності, які рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним (частини перша, друга, четверта статті 41).

34.13. Конституційний Суд України зазначив, що правова сутність статей 13 і 41 Конституції України полягає у проголошенні рівних можливостей володіння, користування і розпорядження власністю та гарантіях держави щодо забезпечення захисту цих прав (абзац тринадцятий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 12 лютого 2002 року № 3-рп/2002); правовий статус суб`єктів права різних форм власності ґрунтується на єдиних конституційних принципах; разом з тим правовий статус кожного з них має особливості, що і характеризують того чи іншого суб`єкта права власності як такого; держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності як у тому, що є загальним для них, так і в його особливостях відповідно до законів, дія яких на них поширюється (абзац третій підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 червня 2003 року № 11-рп/2003).

34.14. Конституція України прямо встановлює заборону протиправного позбавлення власника права власності (частина четверта статті 41); непорушність цього права означає передусім невтручання будь-кого у здійснення власником своїх прав щодо володіння, користування та розпорядження майном, заборону будь-яких порушень прав власника щодо його майна всупереч інтересам власника та його волі (абзац другий пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 листопада 2004 року № 16-рп/2004).

34.15. Європейський суд з прав людини визнає, що акції компанії безсумнівно мають економічну цінність та становлять „майно" в розумінні статті 1 Першого протоколу (§ 91 рішення у справі „Sovtransavto Holding v. Ukraine" від 25 липня 2002 року, заява № 48553/99).

34.16. Конституційний Суд України (Перший сенат) у Рішенні від 5 червня 2019 року № 3-р(I)/2019вказав, що право власності не є абсолютним, тобто може бути обмежене, однак втручання у це право може здійснюватися лише на підставі закону з дотриманням принципу юридичної визначеності та принципу пропорційності, який вимагає досягнення розумного співвідношення між інтересами особи та суспільства; при обмеженні права власності в інтересах суспільства пропорційними можуть вважатися такі заходи, які є менш обтяжливими для прав і свобод приватних осіб з-поміж усіх доступних для застосування заходів (абзац сьомий підпункту 2.3 пункту 2 мотивувальної частини).

34.17. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 01.06.2006 визначено основні критерії, згідно з якими необхідно оцінювати дотримання вимог статті 1 Першого Протоколу до Конвенції у справах, що стосуються втручання в майнові права особи, а саме: чи мало місце втручання у майно в розумінні Конвенції; чи було втручання законним в контексті положень національного законодавства; чи переслідувало втручання мету, спрямовану на задоволення інтересів суспільства; чи було втручання у право власності справедливим, тобто чи було дотримано "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи.

Подібні висновки щодо застосування статті 1 Першого Протоколу до Конвенції містять рішення у справах "Стретч проти Сполученого Королівства", "Рисовський проти України", "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", "Спорронг та Льоннрот проти Швеції", "Беєлер проти Італії", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" тощо.

35. Водночас, колегія суддів вважає необхідним вказати, що ні суд першої ні апеляційної інстанцій, вирішуючи спір у цій справі (щодо стягнення дивідендів) наведеного вище не врахували та фактично не оцінили чи є норми законодавства з питань банкрутства (стаття 13 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», стаття 44 КУзПБ) та судові рішення (з питання законності рішень загальних зборів акціонерів, заборони виплати дивідендів) втручанням у право власності, не оцінили наявність таких складових, як законність такого втручання, легітимність мети такого втручання та справедлива рівновага між інтересами захисту права власності та загальними інтересами.

36. Щодо застосування позовної давності, Суд зазначає таке.

36.1. Як встановлено судами, позивачем заявлені вимоги про стягнення дивідендів, що мали бути сплачені ПАТ «Черкасиобленерго» за рішеннями загальних зборів Відповідача від 27.03.2009, 14.09.2010, 15.08.2011, 23.06.2012, 23.04.2013, 24.04.2014, 10-11.10.2016.

36.2. Водночас, ПАТ «Черкасиобленерго» у Запереченнях на відповідь на відзив (№ 3671/09-02 від 01.06.2020) зазначено, що до заявлених позовних вимог слід застосовувати строк позовної давності у три роки.

36.3. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 Цивільного кодексу України).

36.4. Статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено загальний строк позовної давності тривалістю у три роки.

36.5. Згідно з частиною 5 статті 261 Цивільного кодексу України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

36.6. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини 5 статті 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

36.7. Європейський суд з прав людини наголосив, що механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі "Фінікарідов проти Кіпру").

36.8. У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Іліан проти Туреччини" зазначено правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

36.9. Питання поважності причин пропущення позовної давності (наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову) вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

36.10. При вирішенні питання про захист порушеного права, у разі пропущення позовної давності суд: а) у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які обґрунтовують поважність причин пропущення позовної давності; б) вирішує дане питання у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини; в) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі усіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

36.11. До того ж у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц викладено правовий висновок про те, що питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Закон не встановлює, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропуску позовної давності поважними. Як правило, це відбувається за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити і від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі. При цьому суд касаційної інстанції не може переоцінити доводи про поважність причин пропуску позовної давності, оцінку яким надав суд першої інстанції.

36.12. Проте, місцевий господарський суд, задовольняючи позов в повному обсязі, взагалі залишив поза увагою відповідну заяву ПАТ «Черкасиобленерго», не встановив початок строку позовної давності щодо заявлених вимог ОСОБА_1 , не дослідив та не надав належної оцінки підставам, що унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову.

36.13. Водночас, суд апеляційної інстанції, вдавшись до цитування визначення поняття позовної давності, оцінки вказаним порушенням (пункт 36.12. цієї Постанови) місцевого господарського суду не надав, відповідних висновків у постанові не навів, порушення не усунув.

37. Колегія суддів зазначає, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

37.1. Відповідно до статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

37.2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.

37.3. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

37.4. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

38. Разом з тим, враховуючи наведене вище, судові рішення як суду першої інстанції так і апеляційної зазначеним критеріям не відповідають, а суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

39. Приписами статті 300 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

40. За змістом частини третьої статті 310 цього Кодексу підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

41. Ураховуючи викладене та беручи до уваги, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалені у справі судові рішення - скасуванню із направленням справи на новий розгляд до місцевого господарського суду з урахуванням висновків суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано судові рішення.

Судові витрати

42. Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина чотирнадцята статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

На підставі викладеного та керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 310, 315 ГПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2021 та рішення Господарського суду Черкаської області від 21.12.2020 у справі № 17-14-01/1494 (925/460/20) скасувати.

3. Справу № 17-14-01/1494 (925/460/20) направити на новий розгляд до Господарського суду Черкаської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В.Я. Погребняк

Судді О.В. Васьковський

К.М. Огороднік