РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.06.2021Справа № 910/2118/21

Господарський суд міста Києва, в складі судді Баранова Д.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД Дакота" (03057, м. Київ, вул. Гетьмана Вадима, будинок 1-А, офіс 1021; ідентифікаційний код 41323370)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тавес Плюс" (04074, м. Київ, вул. Вишгородська, будинок 12, приміщення 407-А; ідентифікаційний код 40760102)

про стягнення 263 552, 92 грн,

без повідомлення (виклику) представників сторін

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "ТД Дакота" з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тавес Плюс" про стягнення заборгованості в розмірі 263 552, 92 грн, з яких: 196 200, 00 грн - основний борг, 1 347, 87 грн - 3% річних, 3 466, 20 грн - інфляційні втрати, 3 678, 85 грн - пеня, 58 860, 00 грн - штраф, яка виникла у зв`язку з порушення відповідачем зобов`язань за договором поставки товару № 3345 від 29.10.2020, зокрема, щодо своєчасної здійснення оплати товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.02.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження.

Суд вказує, що ухвала від 16.02.2021 направлялася на адресу відповідача поштовим повідомленням № 258 та відповідно 25.02.2021 була отримана представником останнього - Товкач Л.М., однак у встановлений ухвалою суду п`ятнадцятиденний строк відзиву на позовну заяву від відповідача до суду не надійшло.

Таким чином, приймаючи до уваги, що відповідач належним чином повідомлявся про відкриття провадження у справі, а з огляду на те, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи, відповідно до ч. 5, 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої сторони про інше. При розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи

Розглянувши подані до суду матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

29.10.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ТД Дакота" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Тавес Плюс" (покупець) укладено договір поставки товару № 3345, відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов`язується передати (поставити) покупцеві, автомобільні товари, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити товар.

Підтвердження факту узгодження сторонами найменування, асортименту, кількості ціни товару є прийняття покупцем товару по видатковій накладній, виданій постачальником, яка після її підписання сторонами має силу специфікації. Сторони домовилися, що всі товари, отримані покупцем від постачальника вважаються якщо не оговорена інше отриманими на виконання даного договору (п. 1.3. договору).

Загальна сума договору за товар, що поставляється складається із сум вартості товару по всіх видаткових накладних, укладених сторонами протягом строку дії договору (п. 1.4. договору).

Відповідно до п. 2.1. договору розрахунок за кожну поставлену партію товару здійснюється в безготівковій формі шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника протягом 7 календарних днів з моменту відвантаження партії товару згідно п. 3. 7.

Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2021 року, але в будь якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Договір вважається автоматично пролонгований на наступний рік, якщо сторони за 15 календарних днів до моменту припинення його дії не мають наміру розірвати цей договір. (п. 8.1. договору).

Із позовної заяви вбачається, що позивачем на виконання умов договору в період з 01.09.2018 по 30.10.2020 було здійснено поставку товару на загальну суму 196 200, 00 грн.

Проте, всупереч чинним умовам договору відповідач не розрахувався за поставлений товар, а тому позивач заявляє до стягнення суму з основного боргу 196 200, 00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є, договори та інші правочини.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору № 345 від 29.10.2020, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою є договором поставки.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України встановлено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з частиною 1 статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Згідно ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до положень ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частинами 1 та 2 ст. 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частинами 1, 2 ст. 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Відповідно до ч. 1 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, позивачем на виконання умов договору було здійснено поставку товару на загальну суму 196 200, 00 грн, що підтверджується наступними видатковими накладними: № 4663 від 30.10.2020 на суму 65 400, 00 грн, № 4767 від 05.11.2020 на суму 65 400, 00 грн та № 4894 від 12.11.2020 на суму 65 400, 00 грн.

Суд вказує, що вказані вище видаткові накладні підписані представниками сторін, чиї підписи скріплено відповідними печатками товариств, що в свою чергу підтверджує факт належної поставки товару позивачем та відповідно виникнення у відповідача обов`язку здійснити оплату за вказаний товар згідно п. 2.1. договору.

Також в матеріалах справи наявні рахунки на оплату № 7916 від 29.10.2020 на суму 65 400, 00 грн, № 8069 від 03.11.2020 на суму 65 400, 00 грн, № 8352 від 11.11.2020 на суму 65 400, 00 грн по договору № 3345 від 29.10.2020.

Разом з тим в матеріалах справи наявний гарантійний лист відповідача щодо сплати заборгованості за договором поставки № 3345 від 29.10.2020 до 31.12.2020, а також лист вимога позивача № 09/02-21 від 09.02.2021 щодо необхідності сплатити відповідачем основний боргу, 3 % річних, інфляційні втрати та штрафні санкції, передбачені п. 6.2. та 6.3. договору.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 530 цього Кодексу якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Так, відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Відтак, з огляду на викладене вище, враховуючи наявність підписаних сторонами видаткових накладних на поставку товару на суму 196 200, 00 грн та з огляду на те, що відповідачем жодним чином не надано до суду доказів належної оплати за поставлений позивачем товар, суд дійшов висновку, що відповідачем порушено умови договору поставки № 3345 від 29.10.2020, а відтак вимога позивача щодо стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 196 200, 00 грн підлягає задоволенню.

Крім того, за неналежне виконання відповідачем умов договору позивачем здійснено нарахування 3 % річних - 1 347, 87 грн, інфляційні втрати - 3 466, 20 грн, пеня - 3 678, 85 грн та штраф - 58 860, 00 грн.

У випадку порушення зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність визначену даним договором та чинним законодавством України (п. 6.1. договору).

За затримку платежів у відповідності до розділу 3 цього договору покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за весь час прострочення оплати від загальної суми заборгованості. (п. 6.2. договору).

За затримку платежів у відповідності до розділу 3 цього договору більше ніж на 60 календарних днів після закінчення строку оплати покупець сплачує штраф у розмірі 30 % від простроченої суми на підставі письмової вимоги постачальника. (п. 6.3. договору).

Частиною 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Щодо нарахувань позивачем інфляційних втрат, суд зазначає, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. п. 3.2 п. 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Такі висновки суду підтверджуються висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18, від 05.07.2019 у справі № 905/600/18.

Відтак, враховуючи викладене вище, суд перевіривши наданий позивачем розрахунок 3 % річних, пені та штрафу по кожній видатковій накладній окремо, зазначає, що такі розрахунки є обґрунтованими та розраховані у відповідності до вимог чинного законодавства та умов договору, а тому стягненню на користь позивача підлягає сума пені - 3 678, 85 грн, 3 % річних - 1 347, 00 грн та штраф - 58 860, 00 грн.

Що стосується нарахування інфляційних втрат то суд зазначає, що позивачем у своєму періоді нарахування зазначено не повні місяці протягом, яких існувала заборгованість (листопад 2020), а тому суд здійснивши перерахунок суми інфляційних втрат саме за повний місяць - грудень 2020 зазначає, що дана вимога позивача підлягає частковому задоволенню, а саме в межах 1 765, 80 грн (разом за трьома видатковими накладними).

Разом з тим, суд вказує, що позивач просить суд стягнути з відповідача витрати понесені на правову допомогу адвоката у розмірі 3 000, 00 грн.

Так, згідно ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Витрати сторін, пов`язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об`єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених 129 Господарського процесуального кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивачем на підтвердження факту понесення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000,00 грн надано наступні докази: копія договору про надання правової допомоги № 0308-1/20 від 03.08.2020; додаток № 1 від 06.01.2021 до договору; платіжне доручення № 288 від 02.02.2021 на суму 3 000, 00 грн із зазначенням призначення платежу «за юридичні послуги зг р/ф № 1 від 21.01.2021 (суд справа «Тавес плюс»); копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЗР № 21/1348 та акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 21.01.2021 на суму 3 000, 00 грн.

Із акту прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 21.01.2021 вбачається, що адвокатом було надано клієнту відповідний перелік послуг на загальну суму 3 000, 00 грн, який в свою чергу було прийнято клієнтом без зауважень, підписано між адвокатом (голова Адвокатського об`єднання) та клієнтом (директором позивача) та відповідно здійснено оплату таких послуг.

Підсумовуючи викладене вище, з огляду на відсутність заперечень з боку відповідача щодо вартості та об`єму наданих позивачу адвокатських послуг, враховуючи категорію справи та розмір таких витрат, відсутність заперечень з боку відповідача, суд дійшов висновку, що понесені позивачем витрати є реальними, а адвокатські послуги наданими, а відтак стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати на професійну правничу допомогу пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме у розмірі 2 980, 64 грн.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД Дакота" - задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тавес Плюс" (04074, м. Київ, вул. Вишгородська, будинок 12, приміщення 407-А; ідентифікаційний код 40760102) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД Дакота" (03057, м. Київ, вул. Гетьмана Вадима, будинок 1-А, офіс 1021; ідентифікаційний код 41323370) основний борг - 196 200 (сто дев`яносто шість тисяч двісті) грн 00 коп., 3 % річних - 1 347 (одна тисяча триста сорок сім) грн 87 коп., пеню - 3 678 (три тисячі шістсот сімдесят вісім) грн 85 коп., штраф - 58 860 (п`ятдесят вісім тисяч вісімсот шістдесят) грн 00 коп., інфляційні втрати - 1 765 (одна тисяча сімсот шістдесят п`ять) грн 80 коп., витрати по сплаті судового збору - 3 927 (три тисячі дев`ятсот двадцять сім) грн 72 коп. та витрати на професійну правничу допомогу - 2 980 (дві тисячі дев`ятсот вісімдесят) грн 64 коп.

3. У задоволенні іншої частини позову та витрат на професійну правничу допомогу - відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 29.06.2021

Суддя Д.О. Баранов