ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2021 р. Справа№ 910/12662/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Куксова В.В.

Станіка С.Р.

за участю секретаря судового засідання Рудь Н.В.

за участю представників згідно протоколу судового засідання від 10.06.2021

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська пересувна механізована колона-2» на рішення Господарського суду Київської області від 01.03.2021 (повний текст рішення підписано 01.04.2021)

у справі №910/12662/20 (суддя Конюх О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська пересувна механізована колона-2»

до Державної іпотечної установи

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Кабінету Міністрів України

про визнання припиненими правовідносин за договором іпотеки

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Київська пересувна механізована колона-2» (надалі - ТОВ «КПМК-2», позивач) звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Державної іпотечної установи (надалі - відповідач, ДІУ), у якій просив суд: визнати припиненим Договір іпотеки майнових прав (майнової поруки) №89/4.1-3 від 19.04.2013 між Державною іпотечною установою та ПАТ «КПМК-2», посвідчений приватним нотаріусом Гамаль І.М. за реєстровим № 975 із подальшою державною реєстрацією такого припинення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19.04.2013 між правопопередником позивача ПАТ «КПМК-2» (іпотекодавець) та Державною іпотечною установою (іпотекодержатель) було укладений нотаріально посвідчений договір іпотеки майнових прав у забезпечення виконання Публічним акціонерним товариством «Автокразбанк» за кредитним договором №89/4 від 19.04.2013.

30.05.2014 ПАТ «Автокразбанк» був віднесений до категорії неплатоспроможних; 28.08.2014 було відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації; 27.08.2019 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань було внесено запис про припинення юридичної особи боржника ПАТ «Автокразбанк».

Позивач вказує, що у порядку ст. 609 ЦК України зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи; статтею 17 спеціального Закону України «Про іпотеку» передбачено припинення іпотеки у разі припинення основного зобов`язання.

Позивач стверджує, що відповідно до частини 1 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вимоги кредиторів банку, що не були задоволені за недостатністю майна, вважаються погашеними. Отже, оскільки ПАТ «Автокразбанк» ліквідовано 27.08.2019 і виконання його зобов`язань за кредитним договором не було покладено на жодну іншу особу, всі зобов`язання за забезпеченим іпотекою кредитним договором №89/4 від 19.04.2013 в силу положень ст. 202 ГК України та ст.598, 599, 609 ЦК України є припиненими, вимоги Державної іпотечної установи за ним є погашеними, тому похідний від основного зобов`язання Договір іпотеки (майнової поруки) №89/4.1-3 від 19.04.2013 також має бути припинено.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 31.08.2020 (суддя Балац С.В.) позовну заяву було залишено без руху, встановлено строк на усунення недоліків позовної заяви.

10.09.2020 до господарського суду міста Києва із супровідним листом від 07.09.2020 №051 позивач подав нову редакцію позовної заяви від 03.09.2020 до відповідача Державної іпотечної установи, у якій просив суд припинити правовідносини за укладеним між Державною іпотечною установою та Публічним акціонерним товариством «Київська пересувна механізована колона - 2» Договором іпотеки майнових прав на нерухоме майно (майнової поруки) №89/4.1-3 від 19.04.2013, посвідченим Гамаль І.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, реєстровий номер 975; стягнути з Державної іпотечної установи судові витрати.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.09.2020 (суддя Балац С.В.) відкрито провадження у справі №910/12662/20 у порядку загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначено на 05.10.2020.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечив проти задоволення позову ТОВ «КПМК-2» повністю зазначаючи, що за кредитним договором від 19.04.2013 №89/4, укладеним між ДІУ (кредитор) та ПАТ «Автокразбанк» (позичальник) позичальнику було надано цільовий кредит в сумі 41400000,00 грн на строк до 30.04.2014 на фінансування забудовника ПАТ «КПМК-2» для завершення будівництва об`єкту житлового призначення у м. Українка, вул. Київська (висотний багатофункціональний житловий комплекс із вбудованими приміщеннями та заблокований із паркінгом). Виконання зобов`язань ПАТ «Автокразбанк» за кредитним договором було забезпечено договором іпотеки майнових прав на нерухоме майно від 19.04.2013 №89/4.1-3, укладеним із іпотекодавцем ПАТ «КПМК-2», предметом якого були майнові права на квартири у секції А: 3, 4, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 23, 28, 29, 32, 33, 34, 37, 38, 39, 40, 42, 43, 44, 48, 49, 53, 54, 58, 59, 60, 63, 64, 66, 67, 68, 69, 70, у секції В: 215, 216, 217, 219, 220, 221, 222, 223, у секції Б: 149, 150, 152, 153.

У зв`язку із невиконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором ДІУ у липні 2014 звернулась до господарського суду Київської області з позовом до ПАТ «КПМК-2» про звернення стягнення на предмет іпотеки у справі №911/2936/14. Справа розглядалась судами неодноразово. За результатами нового розгляду справи постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2020 у позові ДІУ відмовлено.

На думку відповідача, ДІУ звернулась до моменту ліквідації ПАТ «Атокразбанк» із позовом до майнового поручителя ТОВ «КПМК-2» про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідач звертає увагу суду на те, що відповідно до частини 4 ст. 593 ЦК України, припинення основного зобов`язання внаслідок ліквідації боржника - юридичної особи, не припиняє права застави (іпотеки) на майно, передане в заставу боржником та/або майновим поручителем, якщо заставодержатель до ліквідації боржника реалізував своє право щодо звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) шляхом подання позову або пред`явлення вимоги.

Стаття 593 ЦК України доповнена частиною 4 Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», який набрав чинності 04.02.2019. Перехідними положеннями вказаного закону встановлено, що Закон застосовується і до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію. Ліквідація ПАТ «Автокразбанк» відбулась 27.08.2019, тобто після прийняття вказаного закону. Отже, відносини між ДІУ та ПАТ «Автокразбанк» продовжили існувати після введення закону №2478-VІІ в дію.

Таким чином, за доводами відповідача, відповідно до частини 4 ст. 593 ЦК України право застави (іпотеки) за договором іпотеки та правовідносини за цим договором не є припиненими.

Ухвалою від 05.10.2020 господарського суду міста Києва справу №910/12662/20 передано на розгляд до господарського суду Київської області за виключною підсудністю за місцезнаходженням нерухомого майна - предмету іпотеки.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 30.11.2020 за клопотанням відповідача залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Кабінет Міністрів України (далі по тексту КМУ, третя особа).

У письмових поясненнях, позивач зазначив, що під час здійснення ліквідаційної процедури 14.01.2015 за результатом розгляду кредиторських вимог ДІУ Уповноваженою особою ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Автокразбанк» було акцептовано вимоги та включено ДІУ до списку кредиторів ПАТ «Автокразбанк». Під час здійснення ліквідації банку було вчинено всіх передбачених законом заходів щодо встановлення, оцінки майна ліквідаційної маси, а кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна були спрямовані на задоволення вимог кредиторів, у тому числі і вимог ДІУ. Незадоволені вимоги відповідно до частини 1 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вважаються погашеними, у зв`язку з чим позивач наголошує, що основне забезпечене іпотекою зобов`язання є припиненим.

За твердженням позивача, частина 4 ст. 593 ЦК України до відносин сторін не може бути застосована, оскільки своє право вимоги ДІУ реалізувало у справі №911/2936/14, у якій у підсумку позов було залишено без задоволення. Позивач стверджує, що будь-які права та обов`язки існують у часі та виключно на підставах, передбачених законодавством. Відтак відповідач вже реалізував своє право вимоги у справі №911/2936/14, та втратив його на подальше.

Кабінет Міністрів України у своїх письмових поясненнях заперечив проти задоволення позову, посилаючись на правові висновки Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі №464/1272/17, від 13.03.2018 у справі №910/8698/17, постановах Верховного Суду України від 10.02.2016 у справі №6-84цс15, від 10.02.2016 у справі №6-216цс14. Третя особа зазначає, що вирішальне значення при вирішенні питання про припинення іпотеки у зв`язку із ліквідацією юридичної особи - боржника за основним зобов`язанням має та обставина, чи захистив кредитор своє право на отримання коштів за договором кредиту шляхом звернення до суду із позовною заявою до іпотекодавця до того, як боржника - юридичну особу визнано ліквідованим і внесено запис про його припинення до Єдиного державного реєстру.

Рішенням Господарського суду Київської області від 01.03.2021 у задоволені позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Київська пересувна механізована колона-2» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження рішення суду, скасувати рішення Господарського суду Київської області від 01.03.2021 у справі №910/12662/20 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник вказав, що місцевий господарський суд, не повно та не об`єктивно з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, а тому, на думку скаржника, таке рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу у справі №910/12662/20 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В. судді: Агрикова О.В., Мальченко А.О.

У зв`язку з перебуванням суддів Агрикової О.В. та Мальченко А.О. 05.05.2021 у відпустці, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 05.05.2021 у справі №910/12662/20 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Куксов В.В., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.05.2021 поновлено строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська пересувна механізована колона-2» на рішення Господарського суду Київської області від 01.03.2021, розгляд справи призначено на 10.06.2021.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач заперечив проти задоволення скарги, мотивуючи тим, що доводи, викладені у апеляційній скарзі, не відповідають фактичним обставинам, суперечать вимогам чинного законодавства та ґрунтуються на припущеннях позивача, а рішення місцевого суду від 01.03.2021 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з чим, відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

У зв`язку з перебуванням судді Чорногуза М.Г. 10.06.2021 у відпустці, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 10.06.2021 у справі №910/12662/20 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Куксов В.В., Станік С.Р.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2021 справу №910/12662/20 прийнято до провадження визначеним складом суду.

У судове засідання 10.06.2021 з`явилися представники позивача та відповідача.

Представники Кабінету Міністрів України у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, третя особа повідомлялася належним чином. Про причини неявки у судове засідання не повідомила.

Колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 202, ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки представники третьої особи, що не з`явилися, про дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, участь представників сторін у судовому засіданні судом обов`язковою не визнавалась, суду не наведено обставин, за яких спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні, тому розгляд справи відбувається за відсутності представників що не з`явились у судове засідання.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасників судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторін про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги на підставі доводів, зазначених у ній, просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду від 01.03.2021 скасувати та прийняти нове рішення суду яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представники відповідача у судовому засіданні заперечили проти доводів, викладених у апеляційній скарзі на підставі доводів зазначених у відзиві на скаргу, просили у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ч.1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Так, колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційних скарг, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів 19.04.2013 між Державною іпотечною установою (кредитор) та ПАТ «Автокразбанк» (позичальник) було укладено кредитний договір №89/4, відповідно до якого кредитор надав позичальнику грошові кошти в сумі 41 400 00,00 грн на строк до 30.04.2014 з метою здійснення позичальником кредитування забудовника ПАТ «Київська пересувна механізована колона-2» для завершення будівництва об`єкту житлового призначення за адресою Київська область, Обухівський район, м. Українка, вул. Київська, будинок: «Висотний багатофункціональний житловий комплекс із вбудованими приміщеннями та заблокований з паркінгом».

19.04.2013 між ДІУ (іпотекодержатель) та ПАТ «Київська пересувна механізована колона-2» (іпотекодавець) було укладено Договір іпотеки майнових прав на нерухоме майно №89/4.1-3, предметом якого є майнові права іпотекодавця на нерухоме майно житлового призначення, розташоване за адресою Київська область, Обухівський район, м. Українка, вул. Київська, будинок: «Висотний багатофункціональний житловий комплекс із вбудованими приміщеннями та заблокований з паркінгом», а саме майнові права на квартири у секції А: №№ 3, 4, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 23, 24, 28, 29, 32, 33, 34, 37, 38, 39, 40, 42, 44, 48, 49, 53, 54, 58, 59, 60, 63, 64, 66, 67, 68, 69, 70 (разом по секції А площею 5 630,40 кв.м. вартістю 56 235 083,93 грн.); у секції В: №№ 215, 216, 217, 219, 220, 221, 222, 223 (разом по секції В площею 1 379,08 кв.м. вартістю 13 773 920,07 грн.); у секції Б: №№ 149, 150, 152, 153 (разом по секції Б площею 760,47 кв.м. вартістю 7 595 391,85 грн.). Договір посвідчено приватним нотаріусом Гамаль І.М. за реєстровим номером 975.

Термін дії договору іпотеки встановлений з моменту його укладання та до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за кредитним договором.

Для виконання умов цільового призначення кредитного договору№89/4, 23.04.2013 між ПАТ «Автокразбанк» та позивачем, було укладено кредитний договір №02-К (надалі - кредитний договір-1), відповідно до якого ПАТ «Автокразбанк» надав позивачу кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії з лімітом кредитування 41 400 000,00 грн на умовах сплати 17,3% відсотка річних, строком дії кредитної лінії з 13.04.2013 по 30.04.2014 включно.

На виконання умов вказаного кредитного договору, ПАТ «Автокразбанк» надав, а ПрАТ «КПМК-2» отримав кредитні кошти на загальну суму 28 818 381,20 грн

Пізніше, права вимоги щодо зобов`язань Позивача за кредитним договором №02-К від 23.04.2013 були відступлені ПАТ «Автокразбанк» новому кредитору (ВПІФ «Київщина-Житло» НВЗТ). З яким ПрАТ «КПМК-2» повністю розрахувався за сумою основного боргу (28 818 381,20 грн), а також погасив іншу заборгованість за цим кредитним договором.

Викладені вище обставини були предметом дослідження в справі №910/7584/19. Вказане рішення набрало законної сили та не скасовано. Частиною 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст.75 ГПК України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018 у справі №910/9823/17.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Христов проти України", no. 24465/04, від 19.02.2009, "Пономарьов проти України", no. 3236/03, від 03.04.2008).

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

30.05.2014 на підставі постанови Правління Національного банку України від № 320 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Автокразбанк» до категорії - неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення № 40 про запровадження з 30.05.2014 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Автокразбанк».

28.08.2014 відповідно до постанови Правління Національного банку України від 28.08.2014 №537 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Автокразбанк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 29.08.2014 № 76 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «АКБ Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Автокразбанк» та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «АКБ Банк».

18.09.2014, під час здійснення ліквідаційної процедури, Державна іпотечна установа звернулася до уповноваженої особи Фонду із заявою про вимоги кредитора до ПАТ «Автокразбанк» №4962/15.

14.01.2015р. за результатом розгляду кредиторських вимог Відповідача Уповноваженою особою ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Автокразбанк» Костенко І.І. було акцептовано зазначену заяву, включено її до Реєстру акцептованих вимог та віднесено до 7 черги задоволення вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції Закону що діяла на момент здійснення цих дій), «законодавство про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом при розгляді судом справи про визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку мало застосовуватися з урахуванням норм законодавства про банки і банківську діяльність».

Під час здійснення ліквідації ПАТ «Автокразбанк» Уповноваженою особою ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Автокразбанк» було проведено передбачені ст.ст. 46-52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» дії, щодо встановлення та оцінки ліквідаційної маси банку, а кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, були спрямовані на задоволення вимог кредиторів, в тому числі і Відповідача.

При цьому Відповідачем не було надано жодних доказів щодо визнання незаконними або оспорювання з його боку рішень та/або дій уповноваженої особою ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Автокразбанк» в порядку ст 54 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Матеріалами справи підтверджується, що Державною іпотечною установою було отримано від ПАТ «Автокразбанк» призначені йому до виплати кошти для погашення заборгованості за Кредитним договором №89/4.1-3 від 19.04.2013 в межах ліквіднаційної маси Банку.

Частиною1 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено що, вимоги кредиторів до банку, що були незадоволені за недостатністю його майна, вважаються погашеними.

Згідно із ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, оскільки вимоги відповідача з кредитним договором були погашені - зобов`язання за кредитним договором №89/4.1-3 від 19.04.2013р. припинилися в порядку ст. 599 ЦК України.

Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії договору іпотеки.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Застава припиняється, зокрема, з припиненням забезпеченого заставою зобов`язання (частина 1 статті 28 Закону України «Про заставу»).

Згідно із ч.1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання.

Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено підстави припинення іпотеки, серед яких, зокрема, зазначено, що іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання.

Відповідно до статті 609 ЦК України зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 27 серпня 2019 року внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №9000657 про державну реєстрацію припинення Публічного акціонерного товариства «АВТОКРАЗБАНК» як юридичної особи.

Отже, зобов`язання за кредитним договором №89/4.1-3 від 19.04.2013р. припинилися також в порядку ст. 609 ЦК України.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції та посилання відповідача на положення ч. 4 ст. 593 ЦК України оскільки, згідно із ч.4 ст. 593 ЦК України припинення основного зобов`язання внаслідок ліквідації боржника - юридичної особи, яка виступає боржником у такому зобов`язанні, не припиняє права застави (іпотеки) на майно, передане в заставу боржником та/або майновим поручителем такого боржника, якщо заставодержатель до ліквідації боржника - юридичної особи реалізував своє право щодо звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) шляхом подання позову або пред`явлення вимоги.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, Північним апеляційним господарським судом під час розгляду справи №911/2936/14, у липні 2014 року Державна іпотечна установа звернулася до Господарського суду Київської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Київська пересувна механізована колона-2» про стягнення 45 342 677,11 грн шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Під час розгляду справи № 911/2936/14 ДІУ неодноразово змінювався предмет спору. Згідно з останньою заявою про зміну предмету позову заявник просив суд в рахунок погашення заборгованості ПАТ «Автокразбанк» (яке було залучено до справи в якості третьої особи) у розмірі 45 342 677, 11 грн, звернути стягнення на майно ПАТ «Київська пересувна механізована колона-2».

Відмовляючи у задоволені позовних вимог у вказаній справі Північний апеляційний господарський суд зазначив, що господарський суд, вирішуючи спір по суті заявлених вимог позбавлений права задовольняти позовні вимоги шляхом стягнення (задоволення в іншій формі) суми боргу не з сторони справи - відповідача (відповідачів у разі якщо їх декілька). Оскільки покладення певного обов`язку, присудженого судом під час вирішення спору, може бути адресовано (покладено), у разі задоволення позову, тільки на відповідача (відповідачів) у справі. Задоволення позову до не сторони даного спору неможливе. Задоволення вимог до іншої (третьої особи) можливе в рамках іншої справи. Суд не може виходити за межі позовних вимог.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в цій справі (№911/2936/14) зокрема, стягнув з ПАТ «Автокразбанк» на користь ДІУ 41 400 000 грн заборгованості за кредитом, 1 492 441, 65 грн заборгованості за відсотками за користування кредитом, 646 520, 40 грн пені по заборгованості за кредитом, 12 059, 83 грн пені по заборгованості за відсотками за користування кредитом, 193 956, 18 грн - 3% річних по заборгованості за кредитом, 4 715, 52 грн - 3% річних по заборгованості за відсотками за користування кредитом, 1 573 200 грн інфляційної складової боргу по заборгованості за кредитом, 19 783, 53 грн інфляційної складової боргу по заборгованості за відсотками за користування кредитом.

Водночас, ПАТ «Автокразбанк» не було стороною у справі (було залучено відповідачем на стадії апеляційного перегляду), відповідно, і можливість (право) задовольнити позов до банку в суду першої інстанції була відсутні у зв`язку з чим таке стягнення було неправомірним.

Отже, звертаючись з позовом у справі № 911/2936/14 (враховуючи останню його редакцію) ДІУ не було заявлено вимоги до ПАТ «Автокразбанк» про стягнення сум, а тому по відношенню до останнього відсутній предмет спору.

Щодо частини позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки (майна ПАТ «КПМК-2») в рахунок стягнення заборгованості ПАТ «Автокразбанк» шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, суд визначив, що таке звернення є неналежним способом захисту.

Враховуючи вищевикладене, судом апеляційної інстанції у справі №911/2936/14 задоволено апеляційну скаргу ТОВ «Київська пересувна механізована колона - 2» та прийнято нове рішення - про відмову в позові ДІУ до ТОВ «Київська пересувна механізована колона - 2».

Отже, оскільки предметом позовних вимог відповідача у справі №911/2936/14 було стягнення заборгованості за кредитом ПАТ «Автокразбанк» шляхом звернення стягнення на майно ТОВ «КПМК-2 (в останній редакції позовної заяви), а не безпосередньо звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) і такий спосіб захисту було визнано судом неналежним (тобто таким що не відповідає законодавству), на переконання колегії суддів, не можна вважати таке звернення до суду реалізацією права щодо звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) шляхом подання позову в розумінні ч.4 ст. 593 ЦК України.

Також суду не надано доказів щодо пред`явлення вимоги з боку Державної іпотечної установи про звернення стягнення на предмет застави до ТОВ «КПМК-2» до дати ліквідації боржника - юридичної особи.

Таким чином, з огляду на викладене вище суду не надано доказів здійснення Державною іпотечною установою, станом на 27 серпня 2019 року (день ліквідації боржника - ПАТ «Автокразбанк»), належного, в спосіб передбачений законом, захисту своїх прав та інтересів як заставодержателя (іпотекодержателя) та не було реалізовано право щодо подання позову або пред`явлення вимоги про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки). А отже жодних підстав щодо застосування положень ч. 4 ст. 593 ЦК України колегія суддів апеляційного господарського суду не вбачається.

Крім того, колегія суддів вважає недоречними посилання відповідача на правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 10.02.2016 у справах №6-21цс-14, №6-84цс-15, від 17.02.2016 у справі №6-245цс14 від 06.07.2016, у справі № 3-578гс16 від 12.10.2016, у справі №910/9943/17 від 06.02.2018, у справі №381/3209/16-ц від 20.06.2018, у справі №2011/16284/12 від 06.03.2018, у справі №910/8698/17 від 13.03.2018, у справі №910/2815/19 від 20.02.2020, у справі №922/1708/18 від 11.07.2019.

Так, у вказаних справах суд касаційної інстанції дійшов до висновку, що один лише факт ліквідації (припинення) боржника за основним зобов`язанням із внесенням запису до відповідного реєстру про припинення юридичної особи (за наявності заборгованості боржника за цим договором), не є підставою для припинення договору іпотеки, укладеного для забезпечення виконання боржником основного зобов`язання, за умови якщо заставодержатель (іпотекодержатель), реалізував своє право на звернення стягнення на передане у заставу (іпотеку) майно шляхом подання відповідного позову або пред`явлення вимоги, що відбулася до ліквідації боржника - юридичної особи.

Разом з тим, колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що у даній справі № 910/12662/20 позовні вимоги заявлені щодо припинення зобов`язань за договором іпотеки майнових прав на нерухоме майно №89/4.1-3 від 19.04.2013 що укладений між відповідачем та позивачем не лише внаслідок факту ліквідації (припинення) боржника за основним зобов`язанням, а також за наявності фактів погашеної заборгованості за основним зобов`язанням (кредитним договором №89/4 від 19.04.2013) при відсутності на дату ліквідації боржника подання з боку Іпотекодержателя відповідного позову або пред`явлення вимоги до іпотекодавця щодо звернення стягнення на предмет застави (іпотеки).

Таким чином, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду не погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволені позову ТОВ «Київська пересувна механізована колона-2» у справі №910/12662/20 та вважає що, оскільки, правовідносини за Кредитним договором №89/4 від 19.04.2013 між Державною іпотечною установою та ПАТ «Автокразбанк» є припиненими, вимоги Державної іпотечної установи за цим Договором є погашеними та на дату ліквідації боржника відсутній з боку Іпотекодержателя відповідний позов або пред`явлена вимога до іпотекодавця щодо звернення стягнення на предмет застави (іпотека - правовідносини за укладеним Договором іпотеки (майнової поруки) № 89/4.1-3 від 19.04 2013 р. посвідченим Гамаль І.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, реєстровий номер № 975 між Державною іпотечною установою та Публічним акціонерним товариством «Київська пересувна механізована колона - 2» (правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Київська пересувна механізована колона - 2») також мають бути визнані припиненими.

Також колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо неправильно обраного позивачем способу захисту його права. Північним апеляційним господарським судом врахована позиція Великої Палати Верховного Суду викладена у постанові від 19.01.2021 у справі №916/1415/19. Разом з тим, враховуючи обставини даної справи та докази, що містяться в матеріалах справи, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

У ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція), закріплено принцип доступу до правосуддя.

Стаття 13 Конвенції гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) вважають здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Під правоздатністю пред`являти позови, вимагати відшкодування шкоди й домагатися рішення суду розуміють право подання позову до суду, який наділений повноваженнями розглядати питання фактів і права, що стосуються конкретного спору, з метою постановлення рішення, що матиме обов`язкову силу (рішення ЄСПЛ від 23 червня 1981 року у справі «Ле Конт, Ван Левен і Де Мейєр проти Бельгії», заяви № 6878/75, 7238/75).

ЄСПЛ у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства).

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Відповідно до частин другої та шостої статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному законом порядку.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, при цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушене цивільне право чи інтерес підлягає судовому захисту у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України та статті 20 ГК України.

Зокрема, у відповідності до ст.16 ЦК України. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При цьому визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого: 1) визнання права; 3) припинення дії, яка порушує право; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Разом з тим цей перелік не є вичерпним.

В ч.1 та п.4.ч.3 ст. 162 ГПК України визначено, що в позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява має містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них.

При цьому в ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» закріплено завдання суду при здійсненні правосуддя та вказано, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У ст. 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При ухваленні рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин; 4) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 5) як розподілити між сторонами судові витрати; 6) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (ч.1 ст. 237 ГПК України).

Статтею 5 ГПК України визначено, що, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Закон не надає суду можливості відмовляти в задоволенні позову з підстав обрання неправильного (неефективного) способу захисту порушеного права, оскільки в розумінні ч.2 ст.5 ГПК України суд може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону, з частковим відступом від принципу диспозитивності для захисту особи, яка звернулася з позовом.

Відмова в задоволенні позову може бути виключно наслідком встановлення судом факту відсутності порушення відповідачем прав позивача, оскільки розгляд справи має відбуватися з дотриманням принципу верховенства права, встановленого ч.1. ст.11 ГПК України.

Статтею 2 ГПК України визначено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

На переконання колегії суддів, ТОВ «КПМК-2» було дотримано передбаченого процесуальним законодавством порядку звернення до суду за захистом своїх порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, а отже в такому зверненні могло бути відмовлено виключно з підстав, установлених законом. Суд першої інстанції, оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, мав право визначити його ефективність, а не відмовляти на цій підставі.

У відповідності до пункту 7 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав та інтересів є припинення правовідношення Згідно із абз 10 частини 2 статті 20 Господарського кодексу України «Права та законні інтереси суб`єктів господарювання захищаються шляхом: установлення, зміни і припинення господарських правовідносин. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Отже позивач, звертаючись з даним позовом діяв у спосіб прямо передбачений законодавством.

При цьому, здійснення реєстрації припинення права іпотеки (застави), як обтяження на нерухоме майно не передбачено пунктом 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», про що помилково вказав суд першої інстанції.

Державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі частини другої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Зокрема, пунктом першим частини другої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що Державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили.

Отже задоволення позовної вимоги щодо припинення правовідносин іпотеки (майнової поруки) за укладеним сторонами договором іпотеки майнових прав на нерухоме майно (майнової поруки) №89/4.1-3 від 19.04 2013р. є підставою для державної реєстрації припинення обтяження речових прав на нерухоме майно (іпотеки, заборони тощо), що були зареєстровані раніше на підставі зазначеного договору.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції про відмову в задоволені позову ТОВ «Київська пересувна механізована колона-2» у справі №910/12662/20 через неправильно обраний позивачем спосіб захисту права, що не відповідає нормам законодавства України.

Відповідно до частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов`язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред`явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Відповідно до положень статті 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України).

За частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги при перевірці в апеляційному порядку, знайшли своє підтвердження, внаслідок чого апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення господарського суду Київської області від 01.03.2021 року підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про задоволення апеляційної скарги, рішення Господарського суду Київської області від 01.03.2021 року у справі №910/12662/20 підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позову.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська пересувна механізована колона-2» на рішення Господарського суду Київської області від 01.03.2021 у справі №910/12662/20 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 01.03.2021 у справі №910/12662/20 скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

4. Припинити правовідносини за укладеним між Державною іпотечною установою та Публічним акціонерним товариством «Київська пересувна механізована колона-2», договором іпотеки майнових прав на нерухоме майно (майнової поруки) №89/4.1-3 від 19.04.2013 р. посвідчений Гамаль І.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, реєстровий номер № 975.

5. Стягнути з Державної іпотечної установи (01033, м. Київ, бульвар Лесі Українки, 34, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська пересувна механізована колона-2» (01033, м. Київ, вул.. Саксаганського, 67-Б, ) 2102,00 грн (дві тисячі сто дві грн 00 коп.) судового збору за подання позовної заяви та 3 153,00 грн (три тисячі сто п`ятдесят три грн 00 коп.) судового збору за подання апеляційної скарги.

6. Доручити Господарському суду Київської області видати накази.

7. Матеріали справи № 910/12662/20 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст підписано 09.07.2021.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді В.В. Куксов

С.Р. Станік