ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2021 року

м. Київ

Справа № 903/621/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Багай Н. О. - головуючого, Дроботової Т. Б., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання: Гогусь В. О.,

за участю представників сторін:

позивача - Шейхет М. (самопредставництво), Шнир Я. Б. (адвокат) в режимі відеоконференції,

відповідача 1 - не з'явилися,

відповідача 2 - Мохнюк М. В. (адвокат) в режимі відеоконференції,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Виробничо-комерційного приватного підприємства "Агропромтехцентр"

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.03.2021 (колегія суддів: Олексюк Г. Є. - головуючий, Гудак А. В., Петухов М. Г.) у справі

за позовом Представництва Американського об'єднання комітетів для євреїв бувшого Радянського Союзу

до 1) Ковельської районної державної адміністрації; 2) Виробничо-комерційного приватного підприємства "Агропромтехцентр"

про зобов'язання до вчинення дій та скасування реєстрації права власності і записів про проведену державну реєстрацію права власності,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Представництво Американського Об`єднання Комітетів для Євреїв Бувшого Радянського Союзу (далі - Представництво) звернулося до Господарського суду Волинської області з позовом до Ковельської районної державної адміністрації (далі - Ковельська РДА) та Виробничо-комерційного приватного підприємства "Агропромтехцентр" (далі - ВКПП "Агропромтехцентр"), в якому просило суд:

- зобов`язати ВКПП "Агропромтехцентр" повернути Ковельській РДА земельну ділянку з кадастровим номером :06:002:0657 (далі - спірна земельна ділянка);

- зобов`язати Ковельську РДА надати ВКПП "Агропромтехцентр" належне відшкодування у спосіб надання інших приміщень для виробництва;

- зобов`язати Ковельську РДА привести спірну земельну ділянку до попереднього стану в спосіб знесення будівель та споруд, що на ній розміщені;

- скасувати реєстрацію права власності та записів про проведену державну реєстрацію права власності за ВКПП "Агропромтехцентр" на наступні об`єкти нерухомого майна: приміщення для виготовлення піддонів (Г-1), індексний № 20675970, реєстраційний № 21, приміщення сушки (В-1), індексний № 20672791, реєстраційний № 21, приміщення розпиловки (Б-1), індексний № 20700611, реєстраційний № 21, приміщення зборки (А-1), індексний № 20705177, реєстраційний № 21, виробниче приміщення по виготовленню дерево-пакувального матеріалу, індексний № 21185451, реєстраційний № 21 (далі - нерухоме майно).

1.2. Позовні вимоги мотивовані положеннями статей 8, 9, 11, 54 Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, статей 13, 16, 21, 203, 215, 216, 261, 298, 317, 376 Цивільного кодексу України, статтею 31 Закону України "Про поховання та похоронну справу", статтею 34 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", статей 2, 18, 26, 31-1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", статей 6, 10 ЗУ "Про національні меншини в Україні", статей 17, 21 Закону України "Про свободу совісті та релігійних організації". Позивач зазначав, що на спірній земельній ділянці виявлено сліди давніх поховань "Єврейський цвинтар. Місце масових розстрілів і поховань". При цьому зазначав, що судовими рішеннями у справах № 813/3160/16, № 903/32/15, № 903/615/18 встановлено, що спірна земельна ділянка розташована на місцях давніх поховань, що не дозволяє її використовувати за іншим призначенням. Натомість спірна земельна ділянка була передана в оренду фізичній особі-підприємцю (далі - ФОП) Семенюку П.Т., який отримав дозвіл на виконання будівельних робіт та здійснив будівництво на спірній земельній ділянці виробничого приміщення по виготовленню деревинно-пакувального матеріалу, а у 2014 році отримав право власності на нерухоме майно (зазначене приміщення). Позивач зауважував, що у подальшому ФОП Семенюк П. Т. передав нерухоме майно, як внесок у статутний капітал, ВКПП "Агропромтехцентр", про що було здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20.04.2016. Позивач вважав, що ФОП Семенюк П. Т. не мав прав на забудову спірної земельної ділянки, оскільки договір оренди спірної земельної ділянки був визнаний недійсним в судовому порядку. Відтак, за твердженням Представництва, ФОП Семенюк П.Т. здійснив самочинне будівництво, тому відповідач не міг набути права власності на новозбудоване нерухоме майно на спірній земельній ділянці. Наведене, на думку позивача, є підставою для скасування записів про державну реєстрацію прав за відповідачем-2 на нерухоме майно. Крім того, позивач зазначив, що спірна земельна ділянка підлягає поверненню в державну власність - Ковельській РДА, а будівлі та споруди, збудовані на ній, підлягають знесенню, як спосіб приведення земельної ділянки до попереднього стану. У зв'язку із цим, на думку позивача, у держави існує обов`язок виплати адекватної (рівної) компенсації чи іншого належного відшкодування добросовісному набувачеві.

2. Короткий зміст судових рішень

2.1. Рішенням Господарського суду Волинської області 10.12.2020 Представництву в задоволенні позову відмовлено.

2.2. Судове рішення в частині вимоги позивача про зобов`язання відповідача-2 повернути Ковельській РДА спірну земельну ділянку мотивовано тим, що вимога заявлена в інтересах відповідача-1 - Ковельської РДА. Позивач не навів у позовній заяві жодної правової підстави, які б надавали йому право здійснювати представництво в суді інтересів Ковельської РДА, як власника спірної земельної ділянки. Щодо вимоги позивача про зобов`язання Ковельську РДА надати ВКПП "Агропромтехцентр" належне відшкодування у спосіб надання інших приміщень для виробництва, суд першої інстанції зазначив про те, що таке формулювання позовної вимоги не має ознак конкретності, а відтак не вважатиметься ефективним способом захисту порушених прав. Щодо вимоги позивача про зобов`язання Ковельську РДА привести земельну ділянку до попереднього стану в спосіб знесення будівель та споруд, що на ній розміщені, суд першої інстанції зазначив, що враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, наявність чинного та не припиненого в судовому порядку права власності відповідача-2 на спірні об`єкти нерухомого майна виключає самовільне зайняття ним спірної земельної ділянки. Натомість звільнення спірної земельної ділянки особою, яка займає її правомірно виключає її повернення та приведення її у придатний для використання стан будь-яким способом. Щодо вимоги позивача про скасування реєстрації права власності та записів про проведену державну реєстрацію права власності за ВКПП "Агропромтехцентр" на об`єкти нерухомого майна, суд першої інстанції зазначив про те, що відповідач-2 не може бути відповідачем щодо даної позовної вимоги, оскільки відповідач-2 державну реєстрацію права власності за особою не проводив (не здійснював). Тобто вимоги пред`явленні до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови в позові в цій частині. Окрім того, суд зауважив, що такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав, тому позивач обрав невірний спосіб захисту порушеного права, що також є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог у цій частині.

2.3. Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.03.2021 рішення Господарського суду Волинської області 10.12.2020 скасовано в частині відмови в задоволенні позову про зобов`язання ВКПП "Агропромтехцентр" повернути Ковельській РДА спірну земельну ділянку. Прийнято в цій частині нове рішення, яким позов Представництва задоволено. Зобов`язано ВКПП "Агропромтехцентр" повернути Ковельській РДА спірну земельну ділянку. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

2.4. Суд апеляційної інстанції виходив із того, що рішеннями у справах № 813/3160/16, № 903/615/18 встановлено, що спірна земельна ділянка розташована на місцях давніх поховань "Єврейський цвинтар", тому позивач щодо спірної земельної ділянки має певний майновий інтерес. За позовом Представництва, яке не було стороною договору, рішенням суду у справі № 903/615/18 було визнано недійсним договір оренди спірної земельної ділянки від 20.07.2017, укладений між відповідачами у цій справі. За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що підлягають застосуванню правові наслідки недійсності правочину у вигляді повернення спірної земельної ділянки, яка була предметом зазначеного договору орендодавцю - Ковельській РДА. Щодо решти позовних вимог, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

3. Короткий зміст касаційних скарг та заперечень на них

3.1. Не погоджуючись із постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.03.2021, ВКПП "Агропромтехцентр" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати частково постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.03.2021 в частині задоволення позову Представництва та залишити в силі рішення Господарського суду Волинської області від 10.12.2020 у відповідній частині.

3.2. Як на підставу касаційного оскарження, ВКПП "Агропромтехцентр" посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального права, зокрема статей 376, 328, 12 Цивільного кодексу України та неврахування висновків Верховного Суду під час ухвалення постанови, викладених у постановах касаційного суду від 20.01.2021 у справі № 318/1274/18, від 16.06.2020 у справі № 689/26/17 (щодо принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній об'єктів нерухомості).

3.3. Представництво звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить постановити рішення, яким рішення Господарського суду Волинської області від 10.12.2020 та постанову Північно-Західного апеляційного господарського суду від 15.03.2021 у справі № 903/621/20 в частині відмови в задоволенні позову скасувати, в цій частині постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

3.4. Скаржник вважає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми частин 2, 4 статті 376 Цивільного кодексу України, абзац 3 частини 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", без урахування висновку щодо їх застосування у правовідносинах, які є подібними, викладеного у постанові Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 914/2006/17; положення статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) без урахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 10.02.2021 у справі № 754/5841/17 та від 16.02.2021 у справі № 914/2006/17. Окрім того, Представництво зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми частин 2, 4 статті 376 Цивільного кодексу України, абзацу 3 частини 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

3.5. ВКПП "Агропромтехцентр" у відзиві на касаційну скаргу просить у задоволенні касаційної скарги Представництва відмовити у повному обсязі. ВКПП "Агропромтехцентр" зазначає, що позовні вимоги Представництва не підлягають задоволенню, оскільки не є ефективним способом захисту прав, які, на думку Представництва, будуть поновленні у разі задоволення позову.

4. Обставини справи, встановлені судами

4.1. Суд апеляційної інстанції зазначив, що у постанові Рівненського апеляційного господарського суду від 04.06.2015 у справі № 903/32/15 встановлено обставини щодо набуття спірної земельної ділянки громадянином Семенюком Павлом Трохимовичем.

Зокрема, у постанові Рівненського апеляційного господарського суду від 04.06.2015 у справі № 903/32/15 встановлено:

- згідно з договором купівлі-продажу від 23.01.2004 громадянин Семенюк Павло Трохимович купив будівлю гаража, яка колись належала колгоспу ім. Ватутіна, що підтверджується витягом Комунального підприємства Волинське обласне бюро технічної інвентаризації (далі - Волинське обласне БТІ) від 30.01.2004 про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

- у 2004 році Семенюк П. Т. звернувся до Ковельської РДА про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0,28 га для розміщення та обслуговування деревообробної дільниці.

- 08.04.2004 Ковельською РДА надано дозвіл № 187 на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0,28 га.

- Розпорядженням голови Ковельської РДА від 10.12.2007 № 692 ФОП Семенюку П.Т. затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для розширення деревообробної дільниці та надано земельну ділянку площею 0,8068 га для розміщення та обслуговування деревообробної дільниці в оренду терміном на 25 років.

- У 2008 році гараж реконструйовано в деревообробну дільницю. Волинське обласне БТІ 01.03.2010 видало Семенюку П.Т. витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно на підставі рішення Тойкутської сільської ради від 20.12.2008 № 12/22.

- 16.07.2008 між Ковельською РДА та ФОП Семенюком П.Т. було укладено договір оренди спірної земельної ділянки (кадастровий №:06:002:0657) та зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01.

4.2. Суд апеляційної інстанції встановив, що у 2016 році Представництво звернулося до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Волинської обласної державної адміністрації (далі - Волинська ОДА) (за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивачів Тойкутської сільської ради, Ковельського району, Волинської області, Кабінету Міністрів України, Міністерства культури України, Міністерства закордонних справ України та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, управління культури Волинської обласної державної адміністрації) про визнання бездіяльності Волинської ОДА щодо невиконання вимог розпорядження Кабінету Міністрів України від 20.07.1998 року № 604-р "Про додаткові заходи щодо збереження місць поховань у населених пунктах України", в частині пунктів 2, 3, 4, а саме, щодо місць давніх поховань -"Єврейський цвинтар. Місце масових розстрілів і поховань", що знаходиться на території Тойкутської сільської ради Ковельського району, Волинської області; зобов`язання Волинську ОДА виконати вимоги розпорядження Кабінету Міністрів України від 20.07.1998 № 604-р в частині пунктів 2, 3, 4, а саме, щодо місць давніх поховань - "Єврейський цвинтар. Місце масових розстрілів і поховань", що знаходиться на території Тойкутської сільської ради Ковельського району, Волинської області.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 27.03.2017 у справі № 813/3160/16, яка набрала законної сили 25.04.2017, адміністративний позов Представництва задоволено повністю. Постановлено визнати протиправною бездіяльність Волинської ОДА щодо невиконання вимог розпорядження Кабінету Міністрів України від 20.07.1998 № 604-р "Про додаткові заходи щодо збереження місць поховань у населених пунктах України", в частині пунктів 2, 3, 4, щодо місць давніх поховань - "Єврейський цвинтар. Місце масових розстрілів і поховань", що знаходиться на території Тойкутської сільської ради Ковельського району Волинської області, зобов`язано Волинську ОДА виконати вимоги розпорядження Кабінету Міністрів України від 20.07.1998 № 604-р, в частині пунктів 2, 3, 4, щодо місць давніх поховань - "Єврейський цвинтар. Місце масових розстрілів і поховань".

Під час розгляду справи № 813/3160/16 судом встановлено, що Державне підприємство "НДЦ "Охоронна археологічна служба України" повідомило листом від 01.08.2014 № 189/1-07 начальника Управління культури Волинської ОДА, що працівниками Державного підприємства "Волинські старожитності" 01.08.2014 було засвідчено факт вандалізму та нищення на пам`ятці місцевого значення "Єврейський цвинтар. Братські могили" у с. Тойкут Ковельського району. Приблизно 14 - 21 липня 2014 року на ділянці Семенюка П.Т. проводилися земляні роботи - прокладання траншеї під електричний кабель (глибиною 1,2 м). Від безпосередніх виконавців цих робіт стало відомо, що були виявленні людські рештки, які були прикопані назад у траншею. У присутності представника ДП "Волинські старожитності" викопано ще три кістки людей. Також встановлено, що на засіданні Консультативної ради з питань охорони культурної спадщини управління культури Волинської ОДА від 27.01.2015, оформленому протоколом № 1, розглядались пропозиції щодо занесення нововиявлених об`єктів культурної спадщини, розташованих на території Ковельського району, до Переліку об`єктів культурної спадщини, як пам`яток історії місцевого значення, зокрема щодо об`єкта "Пам`ятний комплекс розстріляним євреям у с. Тойкут". Питання не було вирішено позитивно, Консультативна рада рекомендувала Ковельській РДА об`єднати території двох споруд каплички-огела та пам`ятного знака на місці розстрілу єврейського населення с. Несухоїже спільною загорожею та чітко визначити територію, яку має охоплювати нововиявлена пам`ятка, виконати схему із зазначеними розмірами, провести благоустрій території. 24.11.2015 Консультативною радою було розглянуто додаткові матеріали, надані Представництвом стосовно включення до переліку щойно виявлених пам`яток історії ймовірного єврейського кладовища у с. Тойкут Ковельського району Волинської області (протокол № 6). Консультативна рада визнала додаткові матеріали (копії роздруківок німецької аерофотозйомки 1944 року на 2-х аркушах) такими, що не підтверджують достовірної інформації щодо розташування кладовища на означених Представництвом ділянках, та вирішила повернутись до розгляду цього питання після проведення додаткових консультацій із спеціалістами: картографами, істориками. Під час проведених досліджень наявність слідів давніх поховань знайшла підтвердження, у зв`язку із чим позивач звертався до компетентних органів про вжиття заходів з метою збереження об`єкта культурної спадщини.

4.3. Розпорядженням Ковельської РДА від 14.07.2017 № 221 надано ВКПП "Агропромтехцентр" в оренду спірну земельну ділянку для обслуговування виробничих приміщень деревообробної дільниці (комерційне використання), що знаходиться за межами населених пунктів на території Тойкутської сільської ради.

4.4. 20.07.2017 між Ковельською РДА (орендодавець) та ВКПП "Агропромтехцентр" (орендар) укладено договір оренди спірної земельної ділянки, згідно з яким орендодавець надає, а орендар (приймає у строкове платне користування земельну ділянку, цільове призначення - комерційне використання, кадастровий номер :06:002:0657, яка розташована за межами населених пунктів на території Тойкутської сільської ради, Ковельського району, Волинської області.

Відповідно до пункту 2 договору оренди, в оренду передається земельна ділянка загальною площею 0,8608га, землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення для обслуговування виробничих приміщень деревообробної дільниці (комерційне використання).

Пунктом 8 договору оренди передбачено, що договір укладений 49 років до 19.07.2066.

4.5. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права державним реєстратором Ковельської РДА 18.08.2017 було зареєстровано право оренди спірної земельної ділянки (номер запису про інше речове право 21973105).

4.6. Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 31.07.2017 у справі № 903/32/15 , яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 22.11.2017 апеляційну скаргу Представництва на ухвалу Господарського суду Волинської області від 29.06.2017 (про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами) задоволено. Ухвалу Господарського суду Волинської області від 29.06.2017 у справі № 903/32/15 (про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами) скасовано. Заяву Представництва про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду Волинської області від 17.03.2015 у справі № 903/32/15 задоволено. Рішення Господарського суду Волинської області від 17.03.2015 у справі № 903/32/15 скасовано. Прийнято нове рішення у справі № 903/32/15, яким позов задоволено, визнано недійсним розпорядження голови Ковельської РДА від 10.12.2007 № 692, визнано недійсним договір оренди спірної земельної ділянки, укладений 16.07.2008 між Ковельською РДА та ФОП Семенюком П.Т., зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею договорів оренди землі за № 01.

4.7. Рішенням Господарського суду Волинської області від 04.01.2019 у справі № 903/615/18, яке залишено без змін постановою Північно-Західного апеляційного господарського суду від 10.12.2019, позов Представництва до Ковельської РДА, ВКПП "Агропромтехцентр" про визнання недійсним розпорядження від 14.07.2017 № 221, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 20.07.2017, скасування державної реєстрації права користування земельною ділянкою та запису про реєстрацію права користування земельною ділянкою задоволено повністю. Визнано недійсним розпорядження голови Ковельської РДА від 14.07.2017 № 221, визнано недійсним договір оренди спірної земельної ділянки від 20.07.2017, укладений між Ковельською РДА та ВКПП "Агропромтехцентр" та зареєстрований в державному реєстрі речових прав 18.08.2017 за № 21973105, скасовано державну реєстрацію права користування спірною земельною ділянкою, реєстраційний номер 21973105 від 18.08.2017 за ВКПП "Агропромтехцентр", скасовано запис про проведену 18.08.2017 державну реєстрацію права користування спірною земельною ділянкою, реєстраційний номер 21973105 від 18.08.2017 за ВКПП "Агропромтехцентр".

4.8. Судові рішення у справі № 903/615/18 мотивовані тим, що оспорюване розпорядження голови Ковельської РДА щодо надання земельної ділянки в оренду для ВКПП "Агропромтехцентр" було прийняте в порушення вимог Земельного кодексу України, розпорядження Кабінету Міністрів України від 20.07.1998 № 604-р, Закону України "Про охорону культурної спадщини" та Міжурядової угоди від 04.03.1994 (оскільки земельні ділянки де знаходяться місця можливого масового поховання, не можуть передаватися у користування з огляду на їх особливий статус та необхідність встановлення, дослідження та охороною цих земель). Оскільки розпорядження голови Ковельської РДА від 14.07.2017 № 221, яким надано в оренду спірну земельну ділянку та на підставі якого був укладений договір було скасовано, тому суд дійшов висновку у справі № 903/615/18 про визнання недійсним договору оренди землі, що укладались в подальшому між Ковельською РДА та ВКПП "Агропромтехцентр".

4.9. Спір у цій справі виник у зв'язку з наявністю/відсутністю підстав для зобов'язання ВКПП "Агропромтехцентр" повернути Ковельській РДА спірну земельну ділянку, зобов'язання Ковельську РДА привести спірну земельну ділянку у попередній стан та відшкодувати ВКПП "Агропромтехцентр" у зв'язку із знесенням нерухомого майна збитки, скасування реєстрації права власності та записів про проведену державну реєстрацію за ВКПП "Агропромтехцентр" на нерухоме майно.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційне провадження за касаційною скаргою ВКПП "Агропромтехцентр", відкрите з підстав передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, підлягає закриттю, а касаційна скарга Представництва підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

5.2. Предметом позову у справі є вимоги про зобов`язання відповідача-2 повернути відповідачу-1 спірну земельну ділянку; зобов`язання відповідача-1 надати відповідачу-2 належне відшкодування у спосіб надання інших приміщень для виробництва; зобов`язання відповідача-1 привести спірну земельну ділянку до попереднього стану в спосіб знесення будівель та споруд, що на ній розміщені; скасування реєстрацію права власності та записів про проведену державну реєстрацію права власності за відповідачем-2 на об`єкти нерухомого майна.

Підставою позову стали встановлені у справах № 813/3160/16, № 903/32/15 та № 903/615/18 фактичні обставини того, що спірна земельна ділянка розташована на місцях давніх поховань, що унеможливлює подальше перебування на ній будівель та споруд виробничого призначення, оскільки землі поховань можуть використовуватися з метою забезпечення схоронності місць поховань; договір оренди спірної земельної ділянки, укладений між Ковельською РДА та гр. Семенюком П. Т., між Ковельською РДА та ВКПП "Агропромтехцентр" визнані недійсними у судовому порядку, проте реституція проведена не була. Оскільки договори оренди щодо спірної земельної ділянки у подальшому були визнані судами недійсними, забудова спірної земельної ділянки була здійснена самочинно, тому реєстрація речових прав була здійснена безпідставно і підлягають скасуванню записи про право власності на нерухоме майно за відповідачем-2. Крім того, позивач мотивував позов тим, що для цілей збереження об'єкту культурної спадщини, необхідно визначити його долі, шляхом встановлення статусу такого об'єкта як об'єкта культурної спадщини.

5.3. Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України зазначено, що вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Статтею 216 Цивільного кодексу України передбачено загальні наслідки недійсності правочину: недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, яке існувало до укладання правочину. Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан, який мав місце до вчинення недійсного правочину, тобто має місце двостороння реституція.

5.4. Суд апеляційної інстанції, посилаючись на статтю 75 Господарського процесуального кодексу України, зазначив, що у справах № 813/3160/16, № 903/615/18 встановлено, що спірна земельна ділянка розташована на місцях давніх поховань, тобто позивач має щодо спірної земельної ділянки майновий інтерес. Тому позовна вимога про повернення Ковельській РДА спірної земельної ділянки у даному випадку відповідно до положень статей 215, 216 Цивільного кодексу України заявлена Представництвом як заінтересованою особою з метою застосування судом наслідків недійсності правочину (договору оренди спірної земельної ділянки), який у справі № 903/615/18 за позовом Представництва визнаний недійсним. Отже позовні вимоги в частині зобов'язання ВКПП "Агропромтехцентр" повернути Ковельській РДА спірну земельну ділянку суд апеляційної інстанції визнав обґрунтованими.

5.5. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 923/364/19 та від 16.06.2020 у справі № 904/1221/19.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17).

Колегія суддів касаційної інстанції також звертає увагу на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, відповідно до якої неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання Ковельської РДА надати ВКПП "Агропромтехцентр" належне відшкодування у спосіб надання інших приміщень для виробництва, оскільки позивач не довів суду належними та допустимими доказами факти існування приміщень, які могли би бути адекватною сатисфакцією позбавлення відповідача права власності на об`єкти нерухомого майна, їх місцезнаходження, не визначив їх ринкову вартість. Крім того, суд зауважив, що таке формулювання позивачем позовної вимоги не має ознак конкретності, а відтак не вважатиметься ефективним способом захисту і така вимога спрямована на представництво інтересів у суді відповідача-2 без будь-яких правових підстав такого судового представництва у позивача.

5.6. Частиною другою статті 152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Отже матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема шляхом зобов'язання привести спірну земельну ділянку до попереднього стану в спосіб знесення будівель та споруд, що на ній розміщені, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належним доказами факт порушення (невизнання або оспорювання) цього права на земельну ділянку.

Тобто правовими підставами для застосування наведеного способу захисту є сукупність підтверджених фактичних обставин речового права щодо земельної ділянки та порушення (невизнання або оспорювання) цього речового права відповідачем.

Суд апеляційної інстанції встановив, що позивач у цій справі не є власником чи користувачем спірної земельної ділянки, позаяк не може ставити вимоги про зобов`язання Ковельської РДА привести спірну земельну ділянку до попереднього стану в спосіб знесення будівель та споруд, що на ній розміщені.

5.7. З огляду на положення пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній із 16.01.2020, тобто на час розгляду справи судом першої інстанції), суд встановив, що вимоги позивача про скасування реєстрації права власності та записів про проведену державну реєстрацію права власності за ВКПП "Агропромтехцентр" на об`єкти нерухомого майна не підлягають задоволенню, оскільки не є ефективним способом захисту порушених прав та або інтересів.

Щодо касаційної скарги ВКПП "Агропромтехцентр"

5.8. Касаційну скаргу ВКПП "Агропромтехцентр" з посиланням на положення пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України мотивовано порушенням судом апеляційної інстанції норм матеріального права, зокрема статей 376, 328, 12 Цивільного кодексу України та неврахування під час ухвалення постанови висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 20.01.2021 у справі № 318/1274/18, від 16.06.2020 у справі № 689/26/17 (щодо принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній об'єктів нерухомості).

5.9. За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскарження судових рішень з підстави, передбаченої цим пунктом, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих же норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

5.10. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19).

5.11. Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, Верховний Суд зазначає, що обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, у цьому випадку не підтвердилися, з огляду на наступне.

У справі № 689/26/17, на яку посилається ВКПП "Агропромтехцентр", предметом позову є вимоги про визнання права власності на земельну ділянку, визнання державного акта на право приватної власності на земельну ділянку недійсним.

У справі № 318/1274/18, на яку посилається ВКПП "Агропромтехцентр", предметом позову є вимоги про визнання за позивачем права власності на земельну ділянку за набувальною давністю.

Таким чином, на відміну від справи № 903/621/20, яка розглядається, у наведених справах № 689/26/17, № 318/1274/18 установлені обставини справи та матеріально-правове регулювання не є подібним, тому висновки, викладені у постановах Верховного Суду у цих справах, не можуть розглядатися як такі, що підтверджують різне застосування судами норм матеріального права за подібних обставин.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України, суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

5.12. Зважаючи на те, що наведені скаржником підстави касаційного оскарження після відкриття касаційного провадження не отримали підтвердження, колегія суддів дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ВКПП "Агропромтехцентр" на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.03.2021 у справі № 903/621/20.

Щодо касаційної скарги Представництва

5.13. Як на підставу касаційного оскарження Представництво посилається зокрема на пункти 1, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Щодо касаційного оскарження Представництвом судових рішень з підстав, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

5.14. Представництво вважає, що суди невірно застосували норми частин 2, 4 статті 376 Цивільного кодексу України, абзац 3 частини 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", зокрема без урахування висновку щодо їх застосування у правовідносинах, які є подібними, викладеного у постанові Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 914/2006/17; положення статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) без урахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 10.02.2021 у справі № 754/5841/17 та від 16.02.2021 у справі № 914/2006/17.

У справі № 914/2006/17, на яку посилається Представництво, предметом позову були вимоги Об`єднання Комітетів для Євреїв Колишнього Радянського Союзу, Представництво Американського Об`єднання Комітетів для Євреїв Бувшого Радянського Союзу, Єврейська релігійна громада "Турей Загав" ("Золота Роза") до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські інвестиційні системи" (далі - ТОВ "Українські інвестиційні системи"), Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівські традиції" (далі - ТОВ "Львівські традиції"), Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради (далі - Управління) про скасування державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва - готельний комплекс; скасування запису про державну реєстрацію права власності на об`єкт незавершеного будівництва - готельний комплекс за ТОВ "Українські інвестиційні системи"; скасування державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва - готельний комплекс за ТОВ "Львівські традиції"; скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності на об`єкт незавершеного будівництва - готельний комплекс за ТОВ "Львівські традиції". Позовні вимоги обґрунтовано тим, що спірні земельні ділянки у м. Львів, вул. І. Федорова, 23, 28 є землями державної власності, їх категорія - землі історико-культурного призначення; вони розташовані в межах Державного історико-архітектурного заповідника у м. Львові, який унесено в Реєстр світової спадщини ЮНЕСКО у 1998 році під назвою "Львів. Історичний центр (865)"; на цих землях розміщується ансамбль синагоги "Турей Загав" (" Золота Роза "), що складається з будівель синагоги, сакральних споруд для ритуальних потреб - кагального будинку зі шпиталем, шхит, а також єшиви - вищої юдейської школи, які утворюють частину історичного єврейського кварталу. Ці культові споруди розташовано на земельних ділянках за тією ж адресою, де зареєстровано самочинно споруджений об`єкт незавершеного будівництва. Разом із тим відповідно до архівних документів зазначені культові споруди належали Єврейській релігійній організації "Золота Роза", а отже, інтерес позивачів до таких об`єктів цілком відповідає поняттю "охоронюваний законом інтерес". Документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію за ТОВ "Українські інвестиційні системи" права власності на спірний самочинно збудований об`єкт незавершеного будівництва готельного комплексу, були скасовані; зазначене товариство не мало права передавати об`єкт незавершеного будівництва до статутного капіталу утвореного внаслідок виділу з нього ТОВ "Львівські традиції", оскільки за змістом статті 317 Цивільного кодексу України право володіння, користування та розпоряджання майном належить саме власнику такого майна, натомість ТОВ "Українські інвестиційні системи" на час формування статутного капіталу ТОВ "Львівські традиції" було власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі будівництва готельного комплексу, а отже, ТОВ "Львівські традиції" не набуло право власності на спірний об`єкт.

Отже, предметом позовних вимог у справі № 914/2006/17, як і у справі, яка розглядається, є вимоги про скасування державної реєстрації права власності на об'єкт та скасування записів про проведену державну реєстрацію права власності на об'єкт. Скасовуючи судові рішення у справі № 914/2006/17 та направляючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції зазначив, що суди не надали оцінки належності та ефективності обраного позивачами у наведеному випадку способу захисту з огляду на те, що на час розгляду справи судом апеляційної інстанції обраний спосіб захисту не зможе забезпечити і гарантувати позивачам припинення ущемлення їх законних інтересів або усунення перешкод для їх реалізації, способами судового захисту порушених прав та інтересів особи наразі є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

Водночас, у контексті наведених доводів касаційної скарги, Верховний Суд зазначає, що за наслідками розгляду апеляційної скарги у цій справі № 903/621/20, суд апеляційної інстанції врахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 914/2006/17. Так, Представництву було відмовлено у задоволенні позовних вимог з підстав їх неефективності, оскільки суди встановили, що обраний позивачем спосіб захисту з огляду на чинну редакцію статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не забезпечить і гарантуватиме припинення ущемлення законних інтересів або усунення перешкод для їх реалізації.

У справі № 754/5841/17, на яку також посилається Представництво у касаційній скарзі, позов поданий про визнання недійсним договору дарування 1/3 частки квартири, оскільки, як стверджував позивач, він містить ознаки фіктивності, не спрямований на реальне настання правових наслідків, укладений з метою перешкодити виконанню судового рішення, тому повинен бути визнаний недійсним. Верховний Суд погодився з висновком апеляційного суду щодо визнання договору дарування недійсним, а також відновив становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення частки у праві спільної часткової власності на квартиру, в розмірі 1/3 позивачеві.

Отже, колегія відхиляє доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення у справі № 903/621/20 ухвалені без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 10.02.2021 у справі № 754/5841/17, оскільки встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними; у справі № 754/5841/17 суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин і фактично - доказової бази, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах.

Щодо касаційного оскарження Представництвом судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

5.15. Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

Згідно із частиною 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 296 зазначеного Кодексу суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом.

Представництво зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми частин 2, 4 статті 376 Цивільного кодексу України за умов, що будівництво проводилося з дозволу та за згодою власника земельної ділянки, забудовник відчужив самовільно збудоване будівництво, а позовну вимогу про знесення самовільного будівництва заявив не власник земельної ділянки і власник земельної ділянки позовні вимоги заперечує. Крім того, скаржник вважає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування абзацу 3 частини 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", а саме щодо обов'язковості визнання, зміни чи припинення судовим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства, за умови відсутності таких прав; а також, чи належить припиняти речові права, які, в силу вимог частини 2 статті 376 Цивільного кодексу України, не виникли; чи вважається припиненням права власності знесення самовільно збудованих будівель).

Як уже зазначалося, предметом позову у цій справі є вимоги, зокрема, про скасування реєстрації права власності та записів про проведену державну реєстрацію права власності за ВКПП "Агромпромтехцентр" на об'єкти нерухомого майна. Підставою позову Представництво зазначило відсутність прав на забудову земельної ділянки у первісного її набувача (фізичної особи-підприємця Семенюка П. Т.) з посиланням на відсутність речових прав на земельну ділянку у зв'язку із визнанням після здійснення будівництва недійсними договорів оренди, та, як наслідок, незаконність проведення оспорюваної державної реєстрації на нерухоме майно.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції, чинній на момент звернення до суду із позовом (26.08.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

У постановах Верховного Суду від 03.09.2020 у справі № 914/1201/19, від 23.06.2020 у справі № 906/516/19, від 23.06.2020 у справі № 905/633/19, від 23.06.2020 у справі № 922/2589/19, від 30.06.2020 у справі № 922/3130/19, від 14.07.2020 у справі № 910/8387/19, від 20.08.2020 у справі № 916/2464/19, від 28.10.2020 у справі № 910/963/19, від 01.12.2020 у справі № 916/1935/19, від 27.05.2021 у справі № 914/1201/19 суд касаційної інстанції виклав правову позицію, щодо застосування статей 26, 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у новій редакції, пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству" у контексті визначення способу захисту у разі проведення спірних реєстраційних дій.

Чинна редакція статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції, чинній з 16.01.2020) встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи:

1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав;

2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав;

3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав уточнено, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Як уже зазначалося, суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні наведених позовних вимог, виходив із того, що вимоги позивача про скасування реєстрації права власності та записів про проведену державну реєстрацію права власності за ВКПП "Агромпромтехцентр" на об'єкти нерухомого майна є неефективним способом захисту, оскільки не забезпечить їх поновлення.

За таких обставин, відсутність висновку Верховного Суду з порушених заявником касаційної скарги питань, у наведеному випадку не є таким, що потребує вирішення в межах спірних правовідносин у цій справі, не впливає на вирішення спору по суті заявлених позовних вимог, а також не впливає на висновки, викладені у оскаржених судових рішеннях, яких суди дійшли, зважаючи на предмет і підстави позову, встановлені судами обставини справи, наявні у справі докази, та відповідні положення законодавства, які регулюють спірні правовідносини. При цьому колегія суддів звертає увагу на імперативні приписи статті 300 Господарського процесуального кодексу України, за змістом яких суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги.

5.16. Інші доводи, викладені в касаційній скарзі, стосуються з'ясування обставин, уже встановлених господарськими судами попередніх інстанцій, та переоцінки вже оцінених ними доказів у справі, тому суд касаційної інстанції не може взяти їх до уваги згідно з положеннями частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України.

5.17. Отже, викладені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримали підтвердження під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції із зазначених підстав.

5.18. Таким чином, суд апеляційної інстанції, дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення вимог Представництва щодо зобов'язання відповідача-2 повернути відповідачу-1 спірну земельну ділянку та відмови у решті позовних вимог Представництва, оскільки встановив, що вимога позивача про зобов'язання Ковельську РДА надати ВКПП "Агропромтехцентр" належне відшкодування у спосіб надання інших приміщень для виробництва та вимога про скасування реєстрації права власності та записів про проведену державну реєстрацію права власності за ВКПП "Агромпромтехцентр" на об'єкти нерухомого майна є неефективними способами захисту, а вимога про зобов'язання Ковельську РДА привести спірну земельну ділянку до попереднього стану - заявлена неналежним позивачем до належного відповідача.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Відповідно до частин 1- 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

6.2. Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

6.3. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

6.4. За змістом статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

6.5. Оскільки наведена ВКПП "Агропромтехцентр" підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ВКПП "Агропромтехцентр", відкритого з підстав, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

6.6. З огляду на те, що наведені Представництвом підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримали підтвердження під час касаційного провадження, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу позивача необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.

6.7. Ураховуючи межі перегляду справи у касаційній інстанції, передбачені статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційних скаргах, не отримали підтвердження під час касаційного провадження, не спростовують висновків судів попередніх інстанції, підстав для задоволення касаційних скарг і скасування чи зміни оскаржуваної постанови немає.

7. Судові витрати

7.1. Судовий збір за подання касаційних скарг у порядку, передбаченому статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, необхідно покласти на скаржників.

Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Виробничо-комерційного приватного підприємства "Агропромтехцентр" закрити.

2. Касаційну скаргу Представництва Американського об'єднання комітетів для євреїв бувшого Радянського Союзу залишити без задоволення.

3. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.03.2021 у справі № 903/621/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Багай

Судді Т. Б. Дроботова

Ю. Я. Чумак