ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2021 р. Справа№ 910/4089/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Коробенка Г.П.

Кравчука Г.А.

при секретарі Вага В.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Варданяна А.А. за довіреністю;

від відповідача: Ващенко М.С. за ордером;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз"

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2020 (повний текст складено 16.11.2020)

у справі №910/4089/20 (суддя Пукшин Л.Г.)

за позовом Акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "СП "Стан-Комплект"

про визнання правочину недійсним,

УСТАНОВИВ:

У березні 2020 року Акціонерне товариство "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" (далі - позивач, Чорноморнафтогаз) звернулось у Господарський суд міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "СП "Стан-Комплект" (далі - відповідач, Стан-Комплект) та просило суд визнати недійсним з моменту укладення договір від 16.09.2011 №1042, що укладений між позивачем, як замовником, та відповідачем, як підрядником.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що договір має дефекти змісту правочину, суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, не відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності, тому підлягає визнанню недійсним на підставі ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України. Позивач вказує, що відповідачем не вчинено дій, які передбачені умовами п.4.1, 5.3, 5.4, 5.9, 5.10 договору (щодо виконання робіт з дефектування, щодо складання акту прийому-передачі обладнання при переміщенні товарно-матеріальних цінностей, що складання актів огляду судна, щодо складання актів прийому-здачі наданих етапів послуг з бухгалтерськими довідками); відповідачем не вчинено дій, які передбачені умовами пункту 28.6.11 Керівництва по освідченню морських суден в експлуатації; надані відповідачем "акти приймання-передачі виконаних робіт" мають дефекти оформлення, не відповідають умовами договору щодо складання актів про виконання етапів робіт, та були виготовлені відповідачем у відповідності до вимог додаткової угоди №1/978 до договору, що була складена лише 14.09.2021; кошти отримані відповідачем у сумі 193 283,14 грн та 3184 765,70 грн. не відповідають умовам договору, оскільки ну період з 16.09.2011 по 14.09.2021 (дата змін умов договору) відповідачем не складались акти приймання-передачі наданого етапу послуг, що підтверджуються виконання 1-го та 2-го етапів робіт; виконання робіт мало починатись після отримання письмового замовлення від позивача, а оформлення виконавчої документації про виконання робіт здійснено відповідачем поза межами договірних відносин і схвалення правочину не проведено уповноваженим органом управління; відповідач мав прямий умисел на незаконне заволодіння майном (грошовими коштами) позивача; договір є значним правочином і його укладення мало відбуватись виключно на підставі рішення Правління позивача; відповідач не є судноремонтним підприємством, тому не мав виступати в якості підрядника у взаємовідносинах із замовником при виконанні ремонтних робіт.

Заперечуючи проти позову у суді першої інстанції, відповідач посилався на те, що позивач вдруге подав позов про визнання недійсним спірного договору і судовими рішенням у справі №911/269/19 йому вже було відмовлено у задоволенні позовних вимог; даний позов є спробою перегляду рішення суду у справі №910/15483/16, яке набрало законної сили, щодо стягнення з позивача заборгованості за спірним договором; вказаним рішенням встановлено, що сторонами були підписані акти приймання-передачі виконаних робіт на загальну суму 6 280 437,59 грн, які позивачем були оплачені частково; предметом доказування є наявність чи відсутність підстав для визнання недійсним договору, а позивач переважно торкається питання виконання договору та стосується обставин які не мають відношення до предмету доказування; позивачем вказано неправдиву інформацію, яка також не має доказового значення, про те, що відповідача нібито притягнуто до кримінальної відповідальності; позивач не надав доводів, яким чином порушення ним зобов'язання щодо оплати коштів за господарським договором впливає на інтереси держави та суспільства; доводи позивача про те, що правочин є значним, не відповідають положенням Закону України "Про акціонерні товариства"; Статут позивача не містить норм про додаткові критерії для віднесення правочинів до значних, а лише визначає межі компетенції органів управління; договір укладено за результатами проведення закупівлі відповідно до річного плану, тому позивач ще на етапі оголошення процедури закупівлі мав інформацію про вартість договору; Положення про ремонт суден на відомчих ремонтних базах та ГОСТ 24166-80 не поширюються на правовідносини сторін; відповідач відповідає вимогам Регістра судноплавства України та мав право виконувати ремонтні роботи за договором; позивач без будь-якого примусу уклав договір на умовах, які відповідали інтересам його сторін, відповідач виконав договір повністю, але не отримав ту винагороду, на яку розраховував під час укладення договору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11 листопада 2020 року у позові відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду, Акціонерне товариство "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" звернулось з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Також були заявлені клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, клопотання про відстрочення сплати судового збору та клопотання про витребування доказів.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки позивач не посилався на неукладеність договору, тому висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05.06.2018 у справі №338/180/17 не підлягають застосуванню у даній справі; суд не досліджував фактичні обставини справи та не перевіяв їх доказами, обмежившись цитуванням рішення Господарського суду міста Києва від 12.06.2018 у справі №910/15483/16, яке було ухвалено в умовах знищення відповідачем всіх первинних документів бухгалтерського обліку ще до моменту звернення до суду; наявність преюдиційних обставин, встановлених у рішенні суду, не може мати абсолютного характери (постанова Верховного Суду у справі №922/2013/18); судом проігноровано, що у лютому 2016 відповідачем були знищені документи первинного бухгалтерського обліку за 2011-2012 роки, а у серпні 2016 року звернувся з позовом про стягнення з позивача заборгованості за договором, що свідчить про те, що подані ним докази не відповідають критеріям достовірності та вірогідності доказів; відповідачем не надано доказів, які підтверджують реальність господарських операцій; судом невірно визначену правову природу договору, оскільки між сторонами укладено договір підряду, а не надання послуг, і на спірні правовідносини поширюються норми Положення про ремонт суден на відомчих ремонтних базах (КНД 31.5.001-96); у судовому рішенні у справі №910/15483/16 не зазначено про витребування та здійснення огляду оригіналів первинних документів бухгалтерського обліку, а судовим експертом було відмолено у проведенні судової економічної експертизи з підстав відсутності документів, що фіксують господарську операцію за договором; у підрядника відсутні акти здачі-приймання наданого етапу послуг з додатком бухгалтерської довідки, письмове замовлення, дефектні акти, акти прийому-передачі обладнання, акт огляду судна, спеціальний протокол випробувань дизель-генераторів, рішення правління позивача щодо вчинення значного правочину; на момент складання акту про вилучення для знищення документів відносно відповідача було відкрито ряд кримінальних проваджень; суд прийшов помилкового висновку щодо наявності у діях позивача суперечливої поведінки, і судом не з'ясовано, який орган управління позивача здійснив схвалення правочину.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, у якому він заперечує проти її задоволення та просить залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що правова позиція Верховного Суду у справі №338/1080/17, про те, що не можна визнавати неукладеним договір, який виконано, позивачем не спростована, а суд першої інстанції не поклав в основу рішення дану правову позицію; рішенням суду у справі №910/15483/16, щодо стягнення з позивача заборгованості, було встановлено факт виконання відповідачем робіт за договором і ці обставини не підлягають повторному доказуванню; позивач не заявляв позовної вимог про те, що договір є фіктивним (ст.234 ЦК України), а підставою позову визначив те, що договір суперечить інтересам держави і суспільства (ст. 228 ЦК України); позивач помилково відносить до первинних бухгалтерських документів застарілі документи, які не несили в собі відомості про господарську операцію; первинні бухгалтерські документи у відповідача є в наявності та були пред'явлені суду; висновком судової експертизи у справі №910/15483/16 було встановлено, що виконання робіт документально підтверджено; Положення про ремонт суден на відомчих ремонтних базах не підлягає застосуванню до правовідносин сторін, оскільки не зареєстровано Міністерством юстиції, а відповідач не є підпорядкований Міністерству транспорту; позивачем зазначено в апеляційній скарзі завідомо неправдиву інформацію, що експерт нібито відмовив у проведенні судової експертизи через відсутність документів; позивач посилається на норми Правил організації діловодства та архівного зберігання документів, які набрали чинності лише у 2018 році; посилання позивача на існування кримінальних проваджень щодо відповідача не підтверджуються доказами; виконання робіт підтверджується актами приймання-передачі виконаних робіт та виконавчими кошторисами до них; поведінка позивача є недобросовісною, оскільки після прийняття та часткової оплати виконаного за договором здійснює спроби визнати даний договір недійсним; також позивач недобросовісно користується процесуальними правами, посилаючись на апеляційній скарзі на нові підстави позову (щодо несхвалення договору органами управління позивача).

15.06.2021 відповідачем подано заяву, у якій він просить визнати дії позивача зловживанням процесуальними права та вжити заходів процесуального примусу, посилаючись на те, дії позивача підпадають під сутяжничество: спроба перегляду вже вирішених судових справи, вирішених не на користь позивача та подання необґрунтованих клопотань, які є набором припущень та розлогих цитат з нерелевантних судових справ.

18.06.2021 позивачем подано заяву, у якій він вказує, що позивач є розпорядником публічних коштів, що здійснював державну закупівлю, а нереальні господарські операції, які передбачають використання публічних (державних) коштів, свідчать про вчинення правочину всупереч інтересів держави. Вказаний висновки містяться у постанова Верховного Суду від 25.03.2021 у справі №911/2961/19, яку позивач просить врахувати.

Клопотання позивача про витребування доказів у відповідача, яке міститься у апеляційній скарзі, відхилено судом, оскільки, як вбачається з пояснень відповідача, ним були надані до матеріалів справи всі наявні у нього докази щодо виконання робіт за договором.

Представник позивача (апелянта) у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, скасувати оскаржуване рішення та задовольнити позов.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечила проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві, просила залишити оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, згідно даних бухгалтерського обліку станом на 31.12.2010 на балансовому обліку Чорноморнафтогаза перебувала самопідіймальна плавуча бурова установка (СПБУ) "Таврида" (ІМО: 8763373, MMSI (ідентифікаційний номер станції): 273371830), побудована у 1991 році в м. Астрахань, добудована в 1995 році в м. Миколаїв.

16 вересня 2011 року, за результатами проведення процедур відкритих торгів, між Публічним акціонерним товариством "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" (наразі - Акціонерне товариство "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз") в особі начальника департаменту комерції Кудіка В.В., який діяв на підставі довіреності №11/2 від 01.07.2011, як замовником, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Спільне Українсько-Російське підприємством "Стан-Комплект" (наразі - Товариство з обмеженою відповідальністю "СП "Стан-Комплект") в особі генерального директора Грабка І.А., як виконавцем, був укладений Договір №1042 (далі - договір), відповідно до якого виконавець зобов'язався, за технічним завданням замовника (додаток №1) надати послуги з ремонту допоміжних дизель-генераторів ВДГ-5,-6 на самопідіймальній плавучій буровій установці (СПБУ) "Таврида", а замовник зобов'язався прийняти та сплатити за надані послуги (том 1 а.с.82-89).

Пунктом 3.1 договору сторони домовились, що вартість послуг, що виконується за даним договором, згідно калькуляції (додаток №2) складає 5233698,00 грн., крім того ПДВ 20% - 1046739,60 грн. Загальна вартість послуг з ПДВ складає 6280437,60 грн.

Згідно з п.4.1 договору розрахунок за надані послуги виконавцем послуги проводиться замовником поетапно (додаток №5), на банківський рахунок виконавця по рахунку-фактурі на оплату послуг, складених на підставі підписаних сторонами актів прийому-здачі наданих послуг, протягом 120 календарних днів від дати підписання сторонами акту здачі-приймання наданого етапу послуг.

Пунктом 5.1 договору встановлено термін надання послуг - 7 місяців з моменту отримання виконавцем письмової заявки замовника.

У пункті 5.5 договору встановлено, що у питаннях забезпечення безпеки під час ремонту, сторони керуються "Положенням про ремонт судів флоту Міністерства транспорту і зв'язку України" КНД 31.5.001-91 (наказ Державного департаменту морського та річного транспорту України від 05.08.1996 №221), Інструкцією по електропостачанню судів від берегової мережі КНД 31.2.005-95 /Лист Держдепартаменту морського транспорту №1053 від 21.06.95. Відповідальність за протипожежний стан і живучість СПБУ "Таврида" в цілому в період здійснення ремонту несе замовник.

Пунктом 5.10 договору визначено, що після закінчення надання послуг по відповідному етапу, виконавець оформлює в 2х примірниках акт приймання-передачі наданого етапу послуг (окремо по кожній одиниці устаткування) і передає їх представнику Замовника. Акт приймання-передачі наданого етапу послуг оформлюється виконавцем у вигляді калькуляції з додаванням дефектного акту і бухгалтерською довідкою вартості змінно-запасних частин та допоміжних витратних матеріалів.

Після отримання акту прийому-здачі наданого етапу послуг замовник, при відсутності заперечень, протягом 10 робочих днів з дати отримання підписує їх зі свої сторони, або у разі наявності заперечень, складає мотивовану відмову від підписання акту прийому-здачі наданого етапу послуг.

Згідно з п.11.1 договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє протягом 12 місяців від дати укладання.

У пункті 12.1 договору сторони визначили, що до договору можуть вноситися зміни, які оформляються додатковою угодою і підписуються сторонами, за умови що зміни, що вносяться, не суперечать чинному законодавству України.

Додатками до договору були Календарний план та Технічне завдання (том 1 а.с.90-95)

14 вересня 2012 року сторонами була укладена Додаткова угода №1/978 до договору, якою сторони продовжили строк надання послуг за договором та змінили окремі умови договору.

Відповідач вказує, що на виконання умов договору ним були виконанні роботи на загальну суму 6 280 437,59 грн, на підтвердження чого ним були надані: Технічне завдання на надання послуг з ремонту, Калькуляцію вартості послуг з ремонту; розрахунки №1-№4 трудовитрат та складу робіт по ремонту; акт №1 приймання-передачі виконаних робіт від 02.02.2012 на суму 193283,14 грн; виконавчий кошторис №1 на суму 193 283,14 грн; податкову накладні від 02.02.2012 на суму 193283,04 грн; акт №2 приймання-передачі виконаних робіт від 24.07.2012 на суму 3 184 765,70 грн; виконавчий кошторис №2 на суму 3 184 765,70 грн; податкову накладну від 24.07.2012 на суму 3 184 765,70 грн; акт №3 приймання-передачі виконаних робіт від 14.12.2012 на суму 275073,77 грн; виконавчий кошторис №3 на суму 275 073,77 грн; податкову накладну від 14.12.2012 на суму 275 073,77 грн; акт №4 приймання-передачі виконаних робіт від 19.12.2012 на суму 2 627 314,98 грн; виконавчий кошторис №4 на суму 2627314,98 грн; податкову накладну від 19.12.2012 на суму 2 627 314,98 грн (том 2 а.с.39-93).

Право відповідача на здійснення ремонту допоміжних дизель-генераторів ВДГ-5,-6 на самопідіймальній плавучій буровій установці підтверджується Свідоцтвом про відповідність підприємства, виданим 16.08.2011, яким посвідчується, що ТОВ "СУРП "Стан-комплект" відповідає вимогам Регістра судноплавства України, як підприємство, яке виконує: 2201400 - ремонт, монтаж і випробування суднових двигунів внутрішнього згоряння; 22014001 - ремонт, монтаж і пусконалагоджувальні роботи електрообладнання та обладнання автоматизації; 22014000 - ремонт суднових систем і обладнання (том 1 а.с.200).

Позивач виконані відповідачем роботи оплатив частково, в загальній сумі на суму 4 178 048,84 грн., з них 193 283,14 грн. за актом №1 від 02.02.2012р. (банківська виписка від 24.04.2012), 3 184 765,70 грн. за актом № 2 від 24.07.2012р. (банківська виписка від 06.09.2012) та 800 000,00 грн. за актом №4 від 19.12.2012р. (банківська виписка від 01.11.2013) (том 1 а.с.94-61).

03 грудня 2014 Торгово-промислова палата України видала позивачу Сертифікат №2018 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), яким засвідчила настання форс-мажорних обставин з 27.02.2014 (том 1 а.с.109-112)

05 лютого 2016 року відповідачем було затверджено Акт від 04.01.2016 №7 "Про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду", яким було вилучено для знищення, як такі, що не мають культурної цінності та втратили практичне значення документи фонду ТОВ "СП "Стан-Комплект" за 2011-2012 роки (том 1 а.с.98-103).

У серпні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "СП "Стан-Комплект" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" суми заборгованості за Договором №1042 від 16.09.2011р. в розмірі 4 000 845,30 грн., у тому числі: 2 102 388,75 грн. суми основного боргу, 1 625 169,39 грн. інфляційних втрат коштів та 273 287,16 грн. - 3 % річних.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12 червня 2018 року у справі №910/15483/16, яке набрало законної сили, позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "СП "Стан-Комплект" 1 827 314,98 грн. суми основного боргу, 1 625 169,36 грн. інфляційних втрат коштів та 194 251,77 грн. - 3 % річних (том 1 а.с.187-193).

Вказаним рішенням, зокрема, встановлено наступні обставини:

- на виконання умов договору виконано передбачені договором роботи (надано послуги) на загальну суму 6 280 437,59 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи належним чином засвідченими копіями актів приймання-передачі виконаних робіт та приймання-здачі наданих послуг до договору № 1042 від 16.09.2011р., а саме: №1 від 02.02.2012р. на суму 193283,14 грн.; №2 від 24.07.2012р. на суму 3 184 765,70 грн.;№3 від 14.12.2012р. на суму 275 073,77 грн.; №4 від 19.12.2012р. на суму 2627314,98грн.;

- виконані позивачем роботи (надані послуги) були прийняті відповідачем без зауважень, про що в актах містяться відповідні підписи уповноважених представників сторін та відтиски їхніх печаток;

- в матеріалах справи також наявні належні чином засвідчені підписані обома сторонами та скріплені їхніми печатками копії виконавчих кошторисів на виконання ремонту дизель-генераторів ВДГ-5,-6 СПБУ "Таврида" №1 (Додаток до акту № 1 від 02.02.2012р.) на суму 193 283,14 грн., № 2 (Додаток до акту № 2 від 24.07.2012р.) на суму 3 184 765,70 грн., № 3 (Додаток до акту № 3 від 14.12.2012р.) на суму 275 073,77 грн. та № 4 (Додаток до акту № 4 від 19.12.2012р.) на суму 2 627 314,98 грн.;

- відповідач взяті на себе зобов'язання, зокрема, в частині проведення своєчасних та в повному обсязі розрахунків за виконані роботи (надані послуги) не виконав, вартість робіт за договором оплатив частково, на суму 4 178 048,84 грн., з них 193 283,14 грн. за актом № 1 від 02.02.2012р. (банківська виписка від 24.04.2012р.), 3 184 765,70 грн. за актом № 2 від 24.07.2012р. (банківська виписка від 06.09.2012р.) та 800 000,00 грн. за актом № 4 від 19.12.2012р. (банківська виписка від 01.11.2013р.);

- відповідач проти задоволення вимог позивача заперечує частково, вказує на те, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за Актом № 3 від 14.12.2012р., просить суд відмовити в задоволенні вимог у цій частині, щодо вимог за Актом № 4 від 19.12.2012р. відповідач вказує, що дійсно розмір простроченої заборгованості складає 1827314,98 грн. та просить суд прийняти контррозрахунок фінансових санкцій, наведений ним у відзиві на позовну заяву;

- жодна зі сторін на наявність недоліків виконаних позивачем робіт не посилається, натомість, матеріалами справи підтверджується виконання позивачем передбачених договором робіт на загальну суму 6 280 437,59 грн. (вказані вище акти приймання-передачі виконаних робіт та приймання-здачі наданих послуг до договору № 1042 від 16.09.2011р. № №1-4, виконавчі кошториси на виконання ремонту дизель-генераторів ВДГ-5,-6 СПБУ "Таврида" (додатки до актів)), прийняття таких робіт відповідачем та оплата їх останнім на суму 4 178 048,84 грн. (вказані вище банківські виписки), що не заперечується відповідачем;

- у наявному у матеріалах справи висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи №20251/17-45 від 13.02.2018р., проведеним згідно ухвали Господарського суду міста Києва від 12.04.2017р. у даній справі, судовим експертом Буднік М.М. в межах наданих на дослідження документів документально підтверджується надання позивачем послуг за Договором № 1042 від 16.09.2011р. на суму 6 280 437,60 грн., в т.ч. ПДВ - 1 046 739,60 грн.;

- при цьому, у даному висновку за результатами дослідження актів приймання-передачі виконаних робіт, судовим експертом вказано суму вартості виконаних робіт у розмірі 6 280 437,60 грн., в т.ч. ПДВ - 1 046 739,60 грн., натомість, судом при дослідженні первинних документів встановлено вартість виконаних позивачем робіт саме на суму 6 280 437,59 грн.

У січні 2019 року Акціонерне товариство "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" (далі - позивач, Чорноморнафтогаз) звернулось у Господарський суд Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "СП "Стан-Комплект" (далі - відповідач, Стан-Комплект) та, з врахуванням заяви про зміну предмету позову, просило суд:

- визнати недійсним з моменту укладення договір від 16.09.2011 №1042, що укладений між позивачем, як замовником, та відповідачем, як виконавцем;

- визнати недійсною з моменту укладення додаткову угоду від 14.09.2012 №1/798 до договору №1042 від 16.09.2012, яка укладена між позивачем, як замовником, та відповідачем, як виконавцем.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що договір та додаткова угода укладені з порушенням вимог чинного законодавства, зокрема, Закону України "Про здійснення державних закупівель", при створенні умов, які унеможливили конкуренцію під час публічної закупівлі, а тому вони порушують публічний порядок і відповідно до ст. 228 ЦК України є нікчемними та підлягають визнанню недійсними відповідно до ст.215 ЦК України."

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01 липня 2019 року у справі №911/269/19, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 07 липня 2019 року, у позові відмовлено (том 1 а.с.166-181).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанції прийшли до висновку, що позивачем не наведено жодної обставини та не надано жодного доказу на підтвердження недійсності договору та додаткової угоди до нього.

Вказаними судовими рішеннями, також встановлено що договір укладався за результатами проведення процедур відкритих і двоступеневих торгів, та, зокрема, 06.06.2011 в інформаційному бюлетені "Вісник державних закупівель" номер 67 (513) опубліковано повідомлення (оголошення № 082303) про заплановану закупівлю у формі відкритих торгів "Послуги з монтажу, технічного обслуговування і ремонту двигунів та турбін (послуги з ремонту допоміжних дизель-генераторів ВДГ-5, -6 на самопідіймальній плавучій буровій установці "Таврида")". Переможцем вказаних торгів був визнаний відповідач.

Постановою Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №911/26/19 було відмовлено у задоволенні касаційної скарги Чорноморнафтогазу, однак змінено вказані рішення та постанови, виклавши їх мотивувальні частини в редакції даної постанови.

При цьому, Верховний Суду виходив з того, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, оскільки за приписами ч.2 ст.228 ЦК України правочини, які порушують публічний порядок є нікчемними, а позовна вимога про визнання недійсним нікчемного договору не може бути задоволена. Також Верховний Суд не перевіряє доводи сторін у частині висновку щодо нікчемності спірного договору, не підтверджує і не спростовує його, оскільки відповідний аналіз має бути зроблений у мотивувальній частині судового рішення в разі звернення позивача до суду щодо застосування належного способу захисту.

У зв'язку із викладеними обставинами позивач у березні 2020 року звернулось у Господарський суд міста Києва із даним позовом та просив суд визнати недійсним з моменту укладення договір від 16.09.2011 №1042. Доводи позивача зводяться до того, що роботи за спірним договором відповідачем не виконувались, тому він спрямований на заволодіння грошовими коштами позивача, який є державним підприємством, а тому договір підлягає визнанню недійсним на підставі положень ч.3 ст.228 ЦК України як такий, що не відповідає інтересам держави і суспільства.

Заперечуючи проти вказаних доводів, відповідач посилався на те, що роботи за договором виконані ним у повному обсязі та прийняті позивачем без зауважень, договір відповідає нормам чинного законодавства, відсутні підстави для його розірвання, а дії позивача спрямовані на ухилення виконання зобов'язань за договором, обґрунтованість яких встановлена судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не доведено, що спірний договір суперечить інтересам держави та суспільства, а також моральним засадам суспільства.

Північний апеляційний господарський суд погоджується із цим висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Цивільні права та обов'язки сторін у даній справі виникли на підставі договору №1042 від 16.09.2011, який за правовою природою є господарським договором підряду.

Так, частиною 1 статті 837 ЦК України передбачено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Предметом позову у даній справі є матеріально-правова вимога позивача, як замовника за договором підряду, про визнання недійсним укладеного сторонами договору, з підстав, що роботи за договором не виконувались, а вказаний правочин спрямований на незаконне заволодіння майном (грошовими коштами) ДАТ "Чорноморнафтогаз", у зв'язку із чим не відповідає інтересам держави і суспільства.

Частиною 1 статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, якими можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення (відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.07.2015р. № 6-301цс15 та підтримана Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 23.05.2018 у справі №916/5073/15).

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 3 статті 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вимога про визнання недійсним правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття "заінтересована особа", тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними, а також доведено наявність порушеного права.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У той же час, частиною 2 статті 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до приписів частини 3 статті 228 ЦК України, на яку посилається позивач, у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що суперечить інтересам держави і суспільства, є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків. Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру у кожної із сторін. Наявність такого наміру у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність договору, що укладається, і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Намір юридичної особи визначається як намір тієї посадової або іншої фізичної особи, яка підписала договір, маючи на це належні повноваження. За відсутності останніх наявність наміру у юридичної особи не може вважатися встановленою.

У частині 3 статті 5 Господарського кодексу України (далі - ГК України) врегульовано, що суб`єкти господарювання та інші учасники відносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства.

Таким чином, здійснивши правовий аналіз частини 3 статті 228 ЦК України, можна дійти висновку, що ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.

Вказаний висновок щодо застосування частини 3 ст.228 ЦК України міститься у постанові Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №910/6271/17.

Рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/15483/16, яке набрало законної сили, встановлено, що на виконання умов договору відповідачем були виконані роботи на загальну суму 6 280 437,59 грн., а позивачем вказані роботи були прийняті без зауважень та частково оплачені в сумі 4 178 048,84 грн.

Однак, наявність судового рішення про стягнення заборгованості не повинна впливати на виконання завдання господарського судочинства щодо справедливого та неупередженого вирішення судом спору щодо визнання недійсним договору, оскільки предметом позову у справі №910/15483/16 було стягнення з Чорноморнафтогазу заборгованості у зв'язку з неналежним виконанням позивачем умов договору, тобто питання дійсності спірного договору не було предметом судового розгляду у вказаній справі. Аналогічні правові позиції містяться у постанові Верховного Суду від 25.03.2021 у справі №911/2961/16

Верховний Суд у постанові від 10.11.2020 у справі №910/14900/19 зазначив, що за загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" та пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та відображають реальні господарські операції.

Так, відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Пунктом 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 встановлені вимоги щодо оформлення первинних документів, згідно яких первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою (абзац перший пункту 2.5 Положення).

Враховуючи вказані висновки Верховного Суду, які сформовані вже після прийняття судом першої інстанції оскаржуваного рішення, апеляційним господарським судом встановлено, що відповідачем належним чином було виконано роботи за договором, що підтверджується сукупністю наданих відповідачем доказів (актами приймання-передачі виконаних робіт, виконавчими кошторисами та податковими накладними).

Так, акт №1 від 02.02.2012 з боку позивача підписав В.Глушич - (начальник департаменту бурових робіт), акт №2 від 24.07.2012 підписаний з боку позивача В.В.Кудіком (начальник департаменту комерції) та завізований М.М.Цуцманом, Д.І. Ільницьким, В.Глушичем, Р.Струтинським; акт №3 від 14.12.2012 підписаний з боку позивача В.В.Кудіком (начальник департаменту комерції) та завізований С.Шепотько (УР і ЕБ); акт №4 від 19.12.2012 також підписаний В.В.Кудік та завізував С.Шепотько.

Обсяг робіт, який зазначений у актах, повністю відповідає обсягам робіт які зазначені у виконавчих кошторисах №№1-4, які також підписані представниками позивача: першим заступником голови правління - головним інженером Горобець Г.В., начальником департаменту бурових робіт та капітального будівництва - В.Г.Глушко, начальником управління бурових робіт Іванішин В.Я. та Ільницький Р.Я., начальником УР і ЕБ Струтинським Р.Я., начічальником СПБУ "Таврида" Волковим В.О., Шуцманом М.М., заступником начальника СПБУ "Таврида" з механічної частини - Ольчедаєвським Р.П., Головіним Г.В.

Отже, вказаними первинними бухгалтерськими документами, оригінали яких були досліджені судом першої інстанції, підтверджується факт виконання відповідачем робіт за договором та прийняття їх позивачем без заперечень, а банківськими виписками підтверджується здійснення позивачем часткових розрахунків за договором.

Таким чином, доводи позивача щодо невідповідності спірного договору інтересам держави і суспільства внаслідок умислу відповідача на заволодіння майном позивача (грошовими коштами), є неспроможними.

Посилання позивача на те, що відповідач не надав акти здачі-приймання наданого 1-го та 2-го етапів робіт, акти прийому-передачі обладнання, письмових заявок від замовника, оборотно-сальдових відомостей, акту огляду судна, дефектного акту, тощо, що, за доводами позивача свідчить про невиконання відповідачем робот за договором, відхиляються апеляційним господарським судом, оскільки наявні у матеріалах справи докази є достатніми для підтвердження факту виконання робіт за договором.

Щодо доводів позивача про відсутність рішень Правління Чорноморнафтогазу про надання дозволів на укладання (наступне схвалення) договору, то вони визнаються безпідставними, оскільки договір був укладений у відповідності до положень Закону України "Про здійснення державних закупівель" (в редакції, чинній на час укладання договору), згідно статті 4 якого закупівля здійснюється відповідно до річного плану. Річний план, зміни до нього надсилаються центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, річний план, кошторис (тимчасовий кошторис), фінансовий план (план асигнувань, план використання бюджетних (державних) коштів), зміни до них надсилаються Уповноваженому органу протягом 5 робочих днів з дня їх затвердження. Річний план закупівель та зміни до нього оприлюднюються замовником шляхом розміщення на власному веб-сайті або за його відсутності на веб-сайті головного розпорядника бюджетних коштів протягом п'яти робочих днів з дня їх затвердження.

Позивачем не надано доказів того, що начальник департаменту комерції Кудік В.В., який діяв на підставі довіреності №11/2 від 01.07.2011,уклав договір з перевищенням наданих йому повноважень.

Також є безпідставними посилання позивача на Положення про ремонт суден на відомчих ремонтних базах, оскільки за умовами пункту 5.5 договору вказане Положення застосовується сторонами лише у питаннях забезпечення безпеки під час ремонту.

З огляду на викладене, оцінивши докази у справі в їх сукупності, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено обставин, які були б підставою для визнання спірного договору недійсним, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Помилкове зазначення судом першої інстанції про те, що спірний договір є договором про надання послуг, а не договором підряду, не призвело до прийняття неправильного рішення.

Щодо клопотання представника відповідача про визнання дій позивача зловживанням процесуальними правами, то воно відхиляється апеляційним господарським судом, оскільки подання апеляційної скарги на рішення є правом учасника процесу.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування рішення господарського суду першої інстанції.

Суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення Господарського суду міста Києва законне та обґрунтоване, отже, підстави для його скасування відсутні.

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється, а витрати пов'язані з розглядом апеляційної скарги покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 11 листопада 2020 року - без змін.

2. Справу повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06.07.2021.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді Г.П. Коробенко

Г.А. Кравчук