ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2021 року м.Харків Справа №913/125/21

Провадження №19/913/125/21

Розглянувши за правилами загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Фермерського господарства "РИСК" (вул. Яроцького, 21, с. Невське, Кремінський р-н, Луганська область, 92917)

до Приватного підприємства "Східноукраїнська генбаза авторського надбання клітинної плазми високоякісної пшениці" (вул. Полнова, 56, м. Кремінна, Луганська область, 92905)

про визнання недійсним ліцензійного договору № 2 від 10.09.2018

Суддя Господарського суду Луганської області Косенко Т.В.

Секретар судового засідання - Сокрута Н.М.

У засіданні брали участь:

від позивача - Фільченкова А.Г., адвокат, ордер на надання правової допомоги серії ДН №076263 від 22.02.2021;

від відповідача - представник не прибув

ВСТАНОВИВ:

Фермерське господарство "РИСК" звернулося до Господарського суду Луганської області з позовом до Приватного підприємства "Східноукраїнська генбаза авторського надбання клітинної плазми високоякісної пшениці" про визнання недійсним ліцензійного договору № 2 від 10.09.2018.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 05.10.2020 Фермерському господарству "РИСК" стало відомо про те, що 10.09.2018 між Фермерським господарством "РИСК" та Приватним підприємством "Східноукраїнська генбаза авторського надбання клітинної плазми високоякісної пшениці" було укладено ліцензійний договір № 2, за яким встановлено надання ліцензіаром невиключного права ліцензіату на використання ліній сортів озимої пшениці "Ласковая мама", лінія № 14, патент № 16249W , у кількості 20000 кг, вартістю 124000,00 грн., та "Мирна", лінія № 16, патент № 0108407, у кількості 24250 кг, вартістю 150350,00 грн. Проаналізувавши зазначений ліцензійний договір, заявник вважає, що договір не відповідає вимогам чинного законодавства, що є підставою для визнання його недійсним. На момент укладення ліцензійного договору № 2, а саме 10.09.2018, у "власника" лінії сортів озимої пшениці "Ласковая мама", лінія № 14, патент № 16249W , та "Мирна", лінія № 16, патент № 0108407, право використання яких є предметом даного ліцензійного договору № 2, не було жодних зареєстрованих у відповідності до вимог чинного законодавства патентів чи свідоцтв на вказані сорти пшениці. Згідно відкритих баз даних, зокрема, "Реєстру патентів на сорти рослин", "Реєстру сортів", а також в "Реєстрі сортів рослин України" відсутня будь-яка інформація про наявність у Приватного підприємства "Східноукраїнська генбаза авторського надбання клітинної плазми високоякісної пшениці" прав інтелектуальної власності на зазначені сорти рослин. Фермерське господарство "РИСК" за вказаним Ліцензійним договором як у 2018 році так і в подальші роки не отримувало від Приватного підприємства "Східноукраїнська генбаза авторського надбання клітинної плазми високоякісної пшениці" жодної агротехнологічної документації на лінії сортів пшениці "Ласковая мама" та "Мирна", а також жодного кілограму лінії сортів пшениці "Ласковая мама" та "Мирна". У Фермерського господарства "РИСК" відсутній примірник (оригінал) ліцензійного договору № 2 від 10.09.2018. Більш того, зміст ліцензійного договору перший та другий аркуш не узгоджений сторонами. Підтвердженням цього слугує відсутність підпису та печатки ліцензіата (позивача), як на першому, так і на другому аркуші. В дослідженій копії цього договору містяться, зокрема, такі відомості: в графі дата укладення - виконано почерком невідомої особи, в графі ліцензіат відображені відомості, які знову ж таки виконані почерком невідомої особи, та назва підприємства Фермерське господарство "РИСК" зазначена невірно, в п. 1.1. договору - всі дані щодо предмету ліцензійного договору виконані почерком невідомої особи, звідки бралися ці відомості також не відомо.

Ухвалою суду від 17.03.2021 відкрито провадження у справі та підготовче засідання призначено на 12.04.2021.

Ухвалою суду від 12.04.2021 відкладено розгляд справи в підготовчому провадженні на 26.04.2021.

У відзиві на позовну заяву б/н від 06.04.2021 відповідач позовні вимоги не визнає у повному обсязі. Зазначає, що посилання позивача на ч.5 ст.1109, а також на інші статті Цивільного кодексу в якості підстав визнання оскаржуваного договору недійсним є повністю безпідставними.

Позивач у відповіді на відзив №22 від 18.04.2021 доводи відповідача відхиляє та позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Зазначає, що у відповідача відсутні виключні права на торговельну марку, а отже і право розпоряджатися ними, тому ліцензійне правовідношення втрачає існування, що виявляється у відсутності предмета договору та неможливості досягнення його мети, а тому ліцензійний договір №2 від 10.09.2018 слід вважати недійсним.

Відповідач у письмових запереченнях б/н від 19.04.2021 позовні вимоги не визнає у повному обсязі.

Ухвалою суду від 26.04.2021 відкладено розгляд справи в підготовчому провадженні на 17.05.2021.

Ухвалою суду від 17.05.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 01.06.2021.

Ухвалою суду від 01.06.2021 оголошено перерву в судовому засіданні до 14.06.2021.

Ухвалою суду від 14.06.2021 оголошено перерву в судовому засіданні до 29.06.2021.

Представник відповідача в судове засідання 29.06.2021 не прибув, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового слухання, що підтверджується матеріалами справи.

У судовому засіданні 29.06.2021 оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд зазначає наступне.

10.09.2018 між Приватним підприємством "Східноукраїнська генбаза авторського надбання клітинної плазми високоякісної пшениці" (ліцензіар) та Фермерським господарством "Риск" (ліцензат) укладено ліцензійний договорів №2 про надання прав на використання ліній сортів рослин на умовах невиключної ліцензії, відповідно до п.1.1 якого, ліцензіар надає, а ліцензіат приймає невиключне право на використання ліній сортів озимої пшениці: сорту "Ласковая мама"(лінія №14), № патенту (свідоцтва) 162Y9W, площа посіву 80 га, кількість наданого матеріалу 20000 кг, вартість переданого матеріалу 124 000 грн., попередній внесок 43 400 грн.; сорту "Мирна" (лінія №16), № патенту (свідоцтва) 0108Y07, площа посіву 100 га, кількість наданого матеріалу 24250 кг, вартість переданого матеріалу 150 350 грн., попередній внесок 52 622 грн 50 коп., що разом складає: площа посіву 180 га, кількість наданого матеріалу 44 250 кг, вартість переданого матеріалу 274 350 грн., попередній внесок 96 022 грн 50 коп. (додаток).

Відповідно до п.1.2 договору невиключна ліцензія - це ліцензія, якою ліцензіар надає право на використання лінії сорту озимої пшениці ліцензіату, залишаючи за собою право надавати дозвіл або забороняти використання даного матеріалу іншими особами, а також використовувати його самостійно.

Ліцензіат зобов`язується використовувати матеріал тільки для розмноження та реалізації в межах України (п.2.1 договору).

Ліцензіат зобов`язується сплатити винагороду за надання йому невиключного права на використання переданого йому матеріала, відповідно до цього договору, у розмірі та в строк на умовах і в порядку, визначених даним договором (п.2.4 договору).

Ліцензіар зобов`язується: передати ліцензіату відтворювальний матеріал; передати ліцензіату агротехнологічну документацію на умовах визначених даним договором, або іншими угодами між сторонами, якщо такі існують (п.2.5 договору).

Вся агротехнологічна документація передається ліцензіаром ліцензіату відповідно до норм і стандартів України (п.3.1 договору).

Договір діє від дати підписання до 15.09.2019 включно, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами зобов`язань за даним договором (п.9.1 договору).

Відповідач посилається на те, що ним направлялися на адресу позивача претензії №1 від 18.06.2019 та №2 від 18.06.2019.

27.06.2019 відповідач звернувся до Кремінського відділу поліції ГУНП в Луганській області, де просить притягнути до відповідальності ОСОБА_1 , голову Фермерського господарства «Риск».

27.06.2019 вказане звернення зареєстроване, що підтверджується талоном-повідомленням єдиного обліку №2710 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію.

Листом №2 від 05.08.2019 відповідач звернувся до позивача, та зазначив, що забороняє йому введення в обіг активів торгівельних марок «Мирна» та «Ласковая мама», використання активів торгівельних марок «Мирна» та «Ласковая мама», передачу матеріалу третім особам для введення в обіг, використання та інше.

06.11.2019 листом №8141/111/37-2019 Кремінський відділ поліції ГУНП в Луганській області повідомив відповідача про відсутність даних, які б вказували про наявність кримінального правопорушення в діях ОСОБА_1 .

25.09.2020 супровідним листом відповідач направив на адресу позивача копії договору №2 від 10.09.2018, який отримано позивачем 05.10.2020.

До правовідносин сторін, що склалися, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України «Про охорону прав на сорти рослин», який регулює майнові і особисті немайнові відносини, що виникають у зв`язку з набуттям, здійсненням та захистом прав інтелектуальної власності на сорти рослин.

Відповідно до ст.154 Господарського кодексу України (далі - ГК України) відносини, пов`язані з використанням у господарській діяльності та охороною прав інтелектуальної власності, регулюються цим Кодексом та іншими законами. До відносин, пов`язаних з використанням у господарській діяльності прав інтелектуальної власності, застосовуються положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

У Цивільному кодексі України (далі - ЦК України) положення про право інтелектуальної власності викладено у книзі четвертій "Право інтелектуальної власності", главі 75 "Розпорядження правами інтелектуальної власності" та главі 76 "Комерційна концесія".

Частиною 1 статті 418 ЦК України визначено, що право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом.

Згідно ч.2 ст.418 ЦК України право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об`єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом.

Відповідно до ст.420 ЦК України, що є аналогічною за своїм змістом ст.155 ГК України, до об`єктів права інтелектуальної власності належать, зокрема, сорти рослин.

Статтею 485 ЦК України, яка кореспондується зі ст.10 Закону України "Про охорону прав на сорти рослин", визначено, що право інтелектуальної власності на сорт рослин становлять:

1) особисті немайнові права інтелектуальної власності на сорт рослин, засвідчені державною реєстрацією;

2) майнові права інтелектуальної власності на сорт рослин, засвідчені патентом;

3) майнове право інтелектуальної власності на поширення сорту рослин, засвідчене державною реєстрацією.

Право інтелектуальної власності виникає (набувається) з підстав, встановлених цим Кодексом, іншим законом чи договором (ст.422 ЦК України).

Частиною 3 статті 10 Закону України "Про охорону прав на сорти рослин" визначено, що патент на сорт рослин свідчить про майнові права інтелектуальної власності на сорт рослин. Обсяг правової охорони сорту, на який видано патент, визначається сукупністю ознак, викладених у занесеному до Реєстру патентів описі сорту.

Про майнове право інтелектуальної власності на поширення сорту рослин свідчить свідоцтво про державну реєстрацію сорту рослин (ч.4 ст.10 Закону України "Про охорону прав на сорти рослин").

Статтею 1 Закону України "Про охорону прав на сорти рослин" надано визначення поняттю "використання сорту", а саме це - будь-яка дія щодо сорту, зазначена в цьому Законі в переліку дій, що потребують дозволу володільця патенту або, за його відсутності, власника майнового права інтелектуальної власності на поширення сорту.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч.1 ст.173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Сторони можуть за взаємною згодою конкретизувати або розширити зміст господарського зобов`язання в процесі його виконання, якщо законом не встановлено інше.

Положеннями ч.1 ст.175 ГК України визначено, що майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Судом встановлено, що правовідносини між сторонами у справі виникли на підставі ліцензійного договору №2 від 10.09.2018.

Відповідно до ч.1 ст.1109 ЦК України за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об`єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону.

Частинами 1, 2 ст. 1108 ЦК України визначено, що особа, яка має виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності (ліцензіар), може надати іншій особі (ліцензіату) письмове повноваження, яке надає їй право на використання цього об`єкта в певній обмеженій сфері (ліцензія на використання об`єкта права інтелектуальної власності). Ліцензія на використання об`єкта права інтелектуальної власності може бути оформлена як окремий документ або бути складовою частиною ліцензійного договору.

Таким чином, дозвіл на використання об`єкта права інтелектуальної власності і є ліцензією в розумінні ст.ст.1108, 1109 ЦК України.

Згідно ч.3 ст.1109 ЦК України у ліцензійному договорі визначаються вид ліцензії, сфера використання об`єкта права інтелектуальної власності (конкретні права, що надаються за договором, способи використання зазначеного об`єкта, територія та строк, на які надаються права, тощо), розмір, порядок і строки виплати плати за використання об`єкта права інтелектуальної власності, а також інші умови, які сторони вважають за доцільне включити у договір.

Відповідно до ч.1 ст.1110 ЦК України ліцензійний договір укладається на строк, встановлений договором, який повинен спливати не пізніше спливу строку чинності виключного майнового права на визначений у договорі об`єкт права інтелектуальної власності.

Частиною 3 статті 1108 ЦК України визначено, що ліцензія на використання об`єкта права інтелектуальної власності може бути виключною, одиничною, невиключною, а також іншого виду, що не суперечить закону.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про охорону прав на сорти рослин» власник майнового права інтелектуальної власності на поширення сорту - особа, якій належить упродовж визначеного цим Законом строку і засвідчене свідоцтвом про державну реєстрацію сорту майнове право інтелектуальної власності на поширення сорту рослин; сорт рослин - окрема група рослин (клон, лінія, гібрид першого покоління, популяція) в рамках нижчого із відомих ботанічних таксонів (рід, вид, різновидність) незалежно від того, чи задовольняє вона умови виникнення правової охорони.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону прав на сорти рослин» сорт вважається придатним для набуття права на нього як на об`єкт інтелектуальної власності, якщо за проявом ознак, породжених певним генотипом чи певною комбінацією генотипів, він є новим, відмінним, однорідним та стабільним. Сорт відповідає умові відмінності, якщо за проявом його ознак він чітко відрізняється від будь-якого іншого сорту, загальновідомого до дати, на яку заявка вважається поданою.

Згідно з статтею 12 Закону України «Про охорону прав на сорти рослин» державна реєстрація сорту здійснюється, якщо сорт відмінний, однорідний та стабільний, йому присвоєна назва і він придатний для поширення в Україні.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про охорону прав на сорти рослин» сортові присвоюється назва, яка повинна його однозначно ідентифікувати і відрізнятися від будь-якої іншої назви існуючого в Україні і державах-учасниках сорту того ж чи спорідненого виду.

Згідно з частиною першою статті 15 Закону України «Про охорону прав на сорти рослин» права на сорт набуваються в Україні шляхом подання до Компетентного органу заявки, експертизи заявки та державної реєстрації прав.

Відповідно до статті 39 Закону України «Про охорону прав на сорти рослин» майновими правами інтелектуальної власності на сорт рослин є право володільця патенту на використання сорту та виключне право на дозвіл чи заборону використання сорту іншими особами. Виключне право на дозвіл чи заборону використання сорту полягає в тому, що ніхто без дозволу володільця патенту не може здійснювати щодо посадкового матеріалу сорту такі дії: а) виробництво або відтворення (з метою розмноження); б) доведення до кондиції з метою розмноження; в) пропонування до продажу; г) продаж або інший комерційний обіг; д) вивезення за межі митної території України; е) ввезення на митну територію України; є) зберігання для будь-якої із цілей, зазначених у пунктах "а" - "е" цієї частини. Володілець патенту може зумовити дозвіл певними умовами та обмеженнями.

Згідно з частинами третьою та п`ятою статті 40 Закону України «Про охорону прав на сорти рослин» володілець патенту може видати будь-якій особі дозвіл (ліцензію) на використання сорту на підставі ліцензійного договору. За ліцензійним договором володілець патенту (ліцензіар) передає право на використання сорту іншій особі (ліцензіату), яка бере на себе зобов`язання вносити ліцензіару обумовлені договором платежі і здійснювати інші дії, передбачені ліцензійним договором. Ліцензійний договір та договір про передачу майнових прав інтелектуальної власності на сорт рослин вважаються дійсними, якщо вони укладені у письмовій формі і підписані сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідачем у відповідності до вимог ч.3 ст.10 Закону України "Про охорону прав на сорти рослин" в порушення ст.ст. 74, 77 Господарського процесуального кодексу України не надано суду доказів наявності у Приватного підприємства "Східноукраїнська генбаза авторського надбання клітинної плазми високоякісної пшениці" майнових прав інтелектуальної власності на сорти рослин озимої пшениці "Ласковая мама" і "Мирна", зазначені у ліцензійному договорі; не надано доказів оформлення їх у встановленому чинним законодавством порядку як об`єктів прав інтелектуальної власності позивача та чинності таких майнових прав відповідача у відповідності до вимог ч.1 ст.1110 ЦК України на час укладення ліцензійного договору 10.09.2018.

Зазначені в предметі ліцензійного договору (п.1.1.) на підтвердження майнових прав відповідача патенти - №162Y9W на сорт "Ласковая мама" та №0108Y07 на сорт "Мирна" в матеріалах справи відсутні.

Згідно з частиною 1 статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідачем до відзиву на позовну заяву б/н від 06.04.2021 додано на підтвердження майнових прав документи - довідки Національного центру генетичних ресурсів України Інституту рослинництва ім.В.Я. Юр`єва Національної академії аграрних наук №56 від 05.09.2014 та №3/17 від 06.02.2017, а також запити на видачу свідоцтва про реєстрацію зразків генофонду рослин України, не беруться судом до уваги, окільки не є правовстановлюючими документами, визначеними в законі та не підтверджують наявність у позивача чинних майнових прав на вказані сорти рослин на час укладення ліцензійного договору 10.09.2018.

Окрім того, вказані довідки та запити взагалі стосуються суб`єктів підприємницької діяльності фізичних осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які як зазначає відповідач у відзиві, є засновниками підприємства і авторами-винахідниками сортів пшениці, тоді як ліцензіаром за ліцензійним договором №2 є Приватне підприємство "Східноукраїнська генбаза авторського надбання клітинної плазми високоякісної пшениці". Доказів того, що вказані особи є володільцями майнових прав на вказані сорти рослин, які були передані ними до статутного капіталу Приватного підприємства "Східноукраїнська генбаза авторського надбання клітинної плазми високоякісної пшениці", або надали право на розпорядження ними, суду не надано.

До заперечень до відповіді на відзив б/н від 19.04.2021 відповідачем додано лист Українського інституту експертизи сортів рослин №45-4-12-1/748 від 14.04.2021 з повідомленнями Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про прийняття заявки до розгляду та ввезення дослідних зразків сортів рослин для цілей експертизи заявки.

З вказаних повідомлень вбачається, що датою прийняття заявки до розгляду є 22.04.2019, тобто дії для оформлення особистих немайнових та майнових прав інтелектуальної власності на вказані сорти рослин відповідач став вживати вже після укладення спірного ліцензійного договору.

Суд наголошує, що станом на момент розгляду справи Приватним підприємством "Східноукраїнська генбаза авторського надбання клітинної плазми високоякісної пшениці" не надано доказів про результати розгляду вказаної заяви, як і патенту на сорти пшениці "Ласковая мама" та "Мирна".

При цьому, варто зауважити, що у вступній частині ліцензійного договору №2 від 10.09.2018 зазначено, що ліцензіар володіє правами на сорти рослин поіменованих у додатку, і необхідними та достатніми відомостями щодо агротехнології їх вирощування, які розглядаються як ноу-хау. Разом з тим, матеріали справи не містять документів на підтвердження володіння відповідачем правами на визначені ліцензійним договором сорти рослин, які вказані в п.1.1 договору.

Крім того, з доданої позивачем до позовної заяви роздруківки з порталу відкритих даних «Інформаційно-довідкова система «Реєстр сортів» відсутня інформація щодо наявності у Приватного підприємства "Східноукраїнська генбаза авторського надбання клітинної плазми високоякісної пшениці" патентів на лінії сортів озимої пшениці "Ласковая мама" та "Мирна".

З приводу посилання позивача на те, що йому стало відомо про укладення ліцензійного договору №2 від 10.09.2018 лише після отримання копії договору 05.10.2020, яка була направлена відповідачем на його адресу супровідним листом від 25.09.2020, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Згідно ч.ч. 3, 5 ст. 65 ГК України, для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) безпосередньо або через уповноважені органи чи наглядова рада такого підприємства (у разі її утворення) призначає (обирає) керівника підприємства, який є підзвітним власнику, його уповноваженому органу чи наглядовій раді. Керівник підприємства, головний бухгалтер, члени наглядової ради (у разі її утворення), виконавчого органу та інших органів управління підприємства відповідно до статуту є посадовими особами цього підприємства.

В силу приписів ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Керівник підприємства без доручення діє від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами, формує адміністрацію підприємства і вирішує питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установчими документами.

З інформації з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо Фермерського господарства «Риск» вбачається, що керівником юридичної особи на момент укладення договору та розгляду справи є ОСОБА_1

Тобто, керівник товариства ОСОБА_1 є уповноваженою особою діяти від імені Фермерського господарства «Риск» та представляти його інтереси у відносинах з юридичними особами, підписувати договори та інші угоди без обмежень.

Зі змісту договору №2 від 10.09.2018 вбачається, що зі сторони Фермерського господарства «Риск» спірний договір підписано ОСОБА_1 та підпис скріплено печаткою підприємства.

У свою чергу суд відзначає, що у суду відсутні відомості, які свідчили б про протиправність використання печатки Фермерського господарства «Риск», а також не надано доказів її втрати, звернення до правоохоронних органів у зв`язку з втратою чи викраденням печатки, - внаслідок чого у суду не має підстав вважати, що печатка товариства використовувалась проти волі позивача.

Окрім того, суд бере до уваги, що ОСОБА_1 не оспорюється його підпис на вказаному договорі, клопотання про призначення відповідної експертизи не заявлялось.

Отже, суд приходить до висновку про обізнаність ОСОБА_1 про укладення договору.

Відтак, вказані доводи позивача судом відхиляються.

З приводу посилання позивача на те, що зміст договору на першому та другому аркушах не узгоджено сторонами, а саме відсутній підпис та печатка Фермерського господарства "РИСК" на зазначених аркушах, та на те, що відомості в графі дата укладення, в графі «Ліцензіат», а також в п.1.1 договору - всі дані щодо предмета договору виконані почерком невідомої особи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з ч.1, 2 ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Суд звертає увагу, що законодавством України не передбачено необхідності посвідчення підписами сторін та скріплення їх печатками кожної сторінки договору.

Тобто, договір є єдиним документом, а заповнення частини документа рукописним стилем не суперечить вимогам законодавства.

Вищенаведені позивачем доводи судом відхиляються.

Відповідно до п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 року «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

Згідно з частиною 5 ст.1109 ЦК України предметом ліцензійного договору не можуть бути права на використання об`єкта права інтелектуальної власності, які на момент укладення договору не були чинними.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення його сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, що передбачено статтею 627 ЦК України. Такі ж положення щодо свободи договорів передбачені статтею 67 Господарського кодексу України.

Підсумовуючи викладене, суд констатує, що у відповідача на момент укладення договору були відсутні права на використання об`єкта права інтелектуальної власності, а саме відсутні патенти на сорти пшениці «Ласковая мама» та «Мирна», тому зміст ліцензійного договору №2 від 10.09.2018 суперечить вимогам ч.5 ст.1109 ЦК України.

За таких обставин, наявні підстави для визнання ліцензійного договору №2 від 10.09.2018, укладеного між Фермерським господарством "РИСК" та Приватним підприємством "Східноукраїнська генбаза авторського надбання клітинної плазми високоякісної пшениці" недійсним на підставі ч.1 ст.203, ст.215 ЦК України.

Ураховуючи вищезазначене, вимоги позивача про визнання недійсним ліцензійного договору № 2 від 10.09.2018 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Судовий збір покладається на відповідача згідно зі ст.129 Господарського процесуального кодексу України.

Щодо судових витрат на правничу допомогу в сумі 20000 грн 00 коп., заявлених у позовній заяві, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 3 ст.123 Господарського процесуального кодексу України, до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з положеннями частини 8 ст.129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Таким чином, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Тому, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Матеріали справи містять копію договору №2 від 22.02.2021 про надання (правової) правничої допомоги, укладеного між Фермерським господарством "Риск" (клієнт) та Фільченковою Анастасією Григорівною (адвокат), предметом якого є надання правової допомоги у врегулюванні питання щодо визнання недійсним або неукладеним або удаваним чи оспорюваним на будь-якій іншій підставі Ліцензійного договору №2 від 10.09.2018 про надання прав на використання ліній сортів рослин на умовах невиключної ліцензії укладеного між Фермерським господарством "Риск" та Приватним підприємством "Східноукраїнська генбаза авторського надбання клітинної плазми високоякісної пшениці". Конкретний перелік видів та форм правової допомоги сторони передбачили у розді 1 договору.

Пунктом 2.1 договору встановлено, що за надані адвокатом послуги, передбачені цим договором, клієнт сплачує адвокату гонорар (винагороду), в розмірі та порядку, погодженому сторонами.

У розділі 2 договору сторони передбачили умови оплати. На визначення розміру гонорару адвоката впливають строки і результати вирішення спірних правовідносин, ступінь тяжкості справи, об`єм правових послуг, необхідних для досягнення бажаного результату і належного виконання окремих доручень клієнта. Обсяг правової (правничої) допомоги враховується при визначенні обґрунтованого розміру гонорару.

Розмір гонорару за надання правової (правничої) допомоги становить 20 000 грн 00 коп. (п.2.2 договору).

Також матеріали справи містять свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ДН №5354 від 30.01.2019, видане на ім`я Фільченкової Анастасії Григорівни , та ордер серії ДН №076263 від 22.02.2021 на здійснення представництва Фермерського господарства "Риск" в Господарському суді Луганської області.

Фермерським господарством "Риск" здійснено перерахування 20 000 грн 00 коп. Фільченковій Анастасії Григорівні за надання правової допомоги, що підтверджується платіжними дорученнями №2100 від 03.03.2021 та №2220 від 14.05.2021.

17.05.2021 сторонами складено акт наданих послуг №1, підписаний Фільченковою Анастасією Григорівною (адвокат) з однієї сторони, і Фермерським господарством "Риск" в особі голови ОСОБА_1, з другої сторони, про наступне:

1. Адвокат надав, а Клієнт прийняв наступну правову (правничу) допомогу в рамках справи

-підготовка адвокатського запиту до Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності (Укрпатент) - вартість 2 000 грн 00 (дві тисячі) грн. Витрачено 2 (дві) години.

-підготовка до суду позовної заяви про визнання ліцензійного договору №2 про надання прав на використання ліній сортів рослин на умовах невиключної ліцензії від 10 вересня 2018 року недійсним - вартість 9 000,00 (дев`ять тисяч) грн. Витрачено - 9 (дев`ять) годин.

-підготовка до суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які понесені позивачем - вартість 2 000,00 (дві тисячі) грн. Витрачено - 2 (дві) години

-підготовка до суду відповіді на відзив на позовну заяву - вартість 5 000,00 (п`ять тисяч) грн. Витрачено - 5 (п`ять) годин.

-підготовка клопотання про здійснення судового провадження в режимі відеоконференцзв`язку - вартість 2 000,00 (дві тисячі) грн. Витрачено - 2 (дві) години.

-підготовка до суду заяви про розподіл судових витрат по справі - вартість 2 000,00 (дві тисячі) грн. Витрачено - 2 (дві) години.

2. Загальна вартість наданої правової (правничої) допомоги (гонорару) складає 20 000,00 гривень (двадцять тисяч грн 00 коп.). Всього витрачено - 20 (двадцять) годин.

Закон України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначає правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні.

У відповідності до ст.26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Згідно зі ст.30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити такі висновки:

- договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені у частині 2 ст.27 ЗУ "Про адвокатуру і адвокатську діяльність");

- за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись ЦК України;

- договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;

- адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;

- адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність";

- відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, необхідно виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст.30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Так, ціна наданих адвокатом послуг узгоджена сторонами в договорі про надання правової допомоги, яким встановлено порядок і форма адвокатського гонорару (загальний фіксований розмір надання оплати послуг становить 20000 грн 00 коп.).

При цьому розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Відповідно до частин 5, 6 ст.126 Господарського процесуального кодексу України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд зазначає, що відповідач правом, наданим частинами 5, 6 ст.126 Господарського процесуального кодексу України, не скористався, з клопотанням про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до суду не звертався.

За приписами ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи (до яких у тому числі відносяться й витрати на професійну правничу допомогу), покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Ураховуючи вищезазначене, вимоги позивача щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу є обґрунтованими та підлягають задоволенню в розмірі 20 000 грн 00 коп.

Керуючись ст.ст.126, 129, 232, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов Фермерського господарства "РИСК" до Приватного підприємства "Східноукраїнська генбаза авторського надбання клітинної плазми високоякісної пшениці" про визнання недійсним ліцензійного договору № 2 від 10.09.2018 задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним Ліцензійний договір №2 від 10.09.2018, укладений між Фермерським господарством "РИСК" та Приватним підприємством "Східноукраїнська генбаза авторського надбання клітинної плазми високоякісної пшениці".

3. Стягнути з Приватного підприємства "Східноукраїнська генбаза авторського надбання клітинної плазми високоякісної пшениці" (вул. Полнова, 56, м. Кремінна, Луганська область, 92905, ідентифікаційний код 40505417) на користь Фермерського господарства "РИСК" (вул. Яроцького, 21, с. Невське, Кремінський р-н, Луганська область, 92917, ідентифікаційний код 13411093) судовий збір у розмірі 2 270 грн 00 коп., витрати на правничу допомогу в розмірі 20 000 грн 00 коп., про що видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції у строки, передбачені ст.256 Господарського процесуального кодексу України та порядку, визначеному пп.17.5 п.17 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 09.07.2021.

Суддя Т.В. Косенко