ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"24" червня 2021 р. Cправа № 902/424/21

за позовом:Фермерського господарства "Мілк-Сервіс" (Жмеринське шосе, 37А, м.Шаргород, Вінницька область, 23500)

до:Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (вул.Келецька, 63, м.Вінниця, 21000)

про визнання наказу протиправним та його скасування

Суддя Яремчук Ю.О.

Секретар судового засідання Гнатик Є.Б.

за участю представників сторін:

позивача: не з`явився

відповідача: Чорний Р.О.

В С Т А Н О В И В :

23.04.2021 р. Фермерське господарство "Мілк-Сервіс" звернулось до Господарського суду Вінницької області з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання наказу протиправним та його скасування.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.04.2021 р., вказану позовну заяву розподілено судді Нешик О.С. При цьому ухвалою суду від 28.04.2021 р. задоволено самовідвід судді Нешик О.С. від розгляду справи №902/424/21, справу передано для здійснення повторного автоматизованого розподілу справи між суддями.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №902/424/21 передано на розгляд судді Яремчуку Ю.О.

Ухвалою суду від 28.04.2021 р. відкрито провадження у справі № 902/424/21. Визначено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 24.05.2021 р.

В судовому засіданні 24.05.2021 р. відкладено розгляд справи на 14.06.2021 р., про що винесено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання.

В судовому засіданні 14.06.2021 р. за обопільними клопотаннями сторін закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд справи по суті, про що винесено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання.

На визначену дату судом в судове засідання з`явився представник відповідача, який проти позову заперечив, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, при цьому про дату час та місце судового засідання належним чином повідомлений, про що свідчить розписка, яка наявна в матеріалах справи.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97 - ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993 р.), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999 р.).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Суд нагадує, що роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 р. у справі "Красношапка проти України").

Суд нагадує, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див.рішення Суду у справі Шульга проти України, no. 16652/04, від 02.12.2010).

До того ж організація провадження таким чином, щоб воно було швидким та ефективним, є завданням саме національних судів (див. рішення Суду у справі Білий проти України, no. 14475/03, від 21.10.2010).

Відповідно до ч.9 ст.165 ГПК України, ч.2 ст.178 ГПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Згідно із ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши усі наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, господарський суд встановив.

Як слідує з матеріалів справи 01.12.2009 р. між Фермерським господарством «Мілк - Сервіс» м. Шаргород Вінницької області та Шаргородською районною державною адміністрацією Вінницької області укладено договір оренди землі.

Даний договір зареєстрований у Вінницькій регіональній філії ДП «Центр Державного земельного кадастру при Держкомземі України», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 13.10.2010 р. за№ 04:10:056:00065.

Згідно умов укладеного договору, а саме п. 2 в оренду передається земельна ділянка загальною площею 29,0416 га, в тому числі: ріллі - 28,6016 га; під господарськими шляхами і прогонами - 0,4400 га із земель резервного фонду Шаргородської міської ради за межами населеного пункту, з них землі історико-культурного призначення - 4,4998 га ріллі.

Відповідно до п. 8 договору - даний договір укладено на 10 (десять) років. Після закінчення строку договору Орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі Орендар повинен не пізніше ніж за 90 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово Орендодавця про намір продовжити його дію.

Враховуючи те, що дія Договору закінчувалась, ФГ «Мілк - Сервіс», маючи бажання продовжити термін його дії, звернувся з відповідним листом - повідомленням від 13.07.2020 р. до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, оскільки останнє на той момент було розпорядником землі, яка є предметом Договору.

Як наслідок наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 20.10.2020 р. за № 2-14956/15-20-СГ на підставі ст. 33 Закону України «Про оренду землі» в зв`язку із ненаданням проекту додаткової угоди до договору оренди землі та інформації про належне виконання умов договору, а також не надання документів в оригіналі або копіях засвідчених відповідно до вимог ДСТУ 4163-2003 від 01.09.2003 р. відмовлено у поновленні вищезазначеного догору оренди землі.

Позивач вважає, що вказаний наказ прийнято з грубим порушенням вимог діючого законодавства України, а тому повинен бути скасованими, оскільки ФГ «Мілк - Сервіс» не зобов`язано було направляти Головному управлінню Держгеокадастру у Вінницькій області проект додаткової угоди до договору оренди землі та інформації про належне виконання умов договору, а тим більше направляти документи в оригіналі або копіях, засвідчених відповідно до вимог ДСТУ 4163-2003 від 01.09.2003 р.

Суть заперечень відповідача зводиться до того, що при подачі листа-повідомлення від 13.07.2020 р. про поновлення договору оренди земельної ділянки позивачем не було додано проекту додаткової угоди до договору оренди землі, що стало підставою для відмови у поновленні договору оренди землі. Позивачем було повторно подано лист-повідомлення від 13.11.2020 р. з повним пакетом документів. Враховуючи вищевикладене Головне управління Держгеокдастру у Вінницькій області вважає що відсутні підстави для визнання протиправним та скасування наказу від 20.10.2020 р. №2-14956/15-20-СГ, адже сам позивач, повторно подаючи лист- повідомлення у відповідності до ст.33 Закону України «Про оренду землі», підтвердив правомірність дій Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, при прийнятті рішення після розгляду листа-повідомлення від 13.07.2020 р.

Розглядаючи спір по суті, господарський суд враховує наступні норми права.

За змістом частини 2 статті 792 Цивільного кодексу України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

За частиною 1 ст. 2 Закону України "Про оренду землі" відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Статтею 13 Закону України "Про оренду землі" визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до частини 4 ст. 4 Закону України "Про оренду землі" орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у державній власності, є органи виконавчої влади, які відповідно до закону передають земельні ділянки у власність або користування.

У відповідності до змін, внесених до земельного законодавства України, та з утворенням територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) згідно постанови Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 №5, повноваження по розпорядженню землями сільськогосподарського призначення державної форми власності здійснюють відповідні територіальні органи Держгеокадастру.

Відповідно до положень ст. 770 Цивільного кодексу України у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця.

Як вбачається із матеріалів справи, земельна ділянка, яка є предметом Договору, розташована на території Вінницької області, станом на дату подання позову до до суду належала до категорії земель сільськогосподарського призначення державної форми власності, а отже повноваження по розпорядженню такою земельною ділянкою відносились до компетенції Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, що не оспорюється сторонами.

Відповідно до ст. 15 Закону України "Про оренду землі" істотними умовами договору оренди землі є, зокрема, строк дії договору оренди.

Згідно з частиною першою статті 19 Закону строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років.

За загальним правилом наслідками закінчення строку дії договору оренди землі, згідно ст. 31 Закону України "Про оренду землі", є припинення договору оренди землі.

Відповідно до абз. 4 Розділу IX ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ Закону України "Про оренду землі" правила, визначені статтею 126-1 Земельного кодексу України щодо поновлення договорів оренди землі, поширюються на договори оренди землі, укладені або змінені після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", а поновлення договорів оренди землі, укладених до набрання чинності зазначеним Законом, здійснюється на умовах, визначених такими договорами, за правилами, чинними на момент їх укладення.

Нормами ст. 33 Закону України "Про оренду землі", чинної на час виникнення правовідносин, регламентовано поновлення договору оренди землі на новий строк як у випадку реалізації переважного права орендаря перед іншими особами (частини 1-5 цієї норми), так і у випадку, коли орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди землі (частина 6 наведеної норми).

Правова позиція щодо розрізнення наведених підстав поновлення договору оренди землі неодноразово формулювалась, як Верховним Судом України, зокрема, у постанові від 25.02.2015 у справі № 6-219цс14, так і Верховним Судом, зокрема, у постанові від 10.09.2018 у справі № 920/739/17 та в інших справах.

У справі, яка розглядається, матеріально-правовою підставою позову є частини 1-5 ст. 33 Закону України "Про оренду землі".

В силу положень частин 1-3 ст. 33 Закону України "Про оренду землі", в редакції на час виникнення правовідносин, по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди.

Отже, у процедурі поновлення договору оренди землі на орендаря, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк (поновлення договору), покладається обов`язок завчасно повідомити орендодавця листом-повідомленням, до якого додати проект відповідної додаткової угоди.

Згідно з частиною 5 ст. 33 Закону України "Про оренду землі", в редакції на час виникнення правовідносин, орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Відповідно до висновку Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду, викладеного в постанові від 10.09.2018 у справі № 920/739/17, зазначені положення слід розуміти таким чином: а) орендодавець у разі невідповідності змісту листа-повідомлення та умов проекту додаткової угоди вимогам закону повинен протягом місяця із дати його отримання повідомити орендареві про такі невідповідності, що, у свою чергу, може бути підставою для заперечення у задоволенні заяви орендаря; б) може запропонувати свою редакцію істотних умов договору оренди землі.

При цьому необхідно мати на увазі, що заперечення орендодавця щодо невідповідності листа-повідомлення із проектом додаткової угоди вимогам закону мають бути обґрунтованими і містити конкретні посилання на порушення закону, зазначені у листі-повідомленні або проекті додаткової угоди, або містити конкретні істотні умови договору, щодо яких орендодавець пропонує зміни.

Якщо орендар та орендодавець у процесі погодження фактично дійшли згоди щодо нових істотних умов договору оренди землі, але не уклали додаткової угоди, то способом захисту прав орендаря буде саме його звернення до суду із позовом про укладення додаткової угоди на нових узгоджених істотних умовах, а не автоматична пролонгація на попередніх умовах.

Вищенаведене узгоджується з приписами частини 1 ст. 777 Цивільного кодексу України та з висновком Верховного Суду, викладеними у постанові від 18.01.2018 у справі № 910/12017/17, в якій зазначено, що сторони попереднього договору оренди, і в першу чергу орендодавець, має право на перегляд умов попереднього договору при укладенні нового. Це право прямо передбачено ч.1 ст.777 Цивільного кодексу України. Але ці нові умови мають бути доведені в чіткій та конкретній формі попередньому орендарю, щоб останній міг зробити такий же чіткий та конкретний вибір: прийняти ці умови і скористатися своїм переважним правом на укладення нового договору або відмовитися від таких умов і на цьому його переважне право припиняється.

Як встановлено вище судом заявою (листом - повідомленням ФГ «Мілк - Сервіс» від 13.07.2020 р.) зверталось до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, про поновлення договору оренди укладеного між сторонами у справі від 01.12.2009 р.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 20.10.2020 р. за № 2-14956/15-20-СГ на підставі ст. 33 Закону України «Про оренду землі» в зв`язку із ненаданням проекту додаткової угоди до договору оренди земдмлі та інформації про належне виконання умов договору, а також не надання документів в оригіналі або копій засвідчених відповідно до вимог ДСТУ 4163-2003 від 01.09.2003 р. відмовлено в поновленні договору оренди землі від 01.12.2009р.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Саме тому у конкретних правовідносинах, зокрема щодо поновлення договору оренди землі на підставі статті 33 Закону України "Про оренду землі", добросовісність орендодавця по суті становить гарантію дотримання прав менш захищеної сторони, якою у спірних правовідносинах є орендар.

Така правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 10.09.2018 у справі №920/739/17.

Оскільки обов`язок відповідача діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, визначений в ст. 19 Конституції України, встановлення судом обставин недотримання цього припису має наслідком виникнення підстав для визнання відповідних дій протиправними та для відновлення прав, які такими діями були порушені.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.07.2019 у справі №908/2315/18.

Крім того, згідно з рішенням Європейського суду з прав людини, зокрема у справах "Меллахер та інші проти Австрії" від 19.12.1998 та "Пайн Велі Девелопмент ЛТД" та інші проти Ірландії" від 23.10.1991, які є джерелом права, відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішення та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд зазначав, що під поняттям "майно" розуміється не лише майно, яке належить особі на праві власності згідно із законодавством країни, в якій виник спір, а також під даним поняттям можуть бути "правомірні очікування"/"законні сподівання" особи.

Також, судовим рішенням Європейського Суду з прав людини від 26 березня 2013 року у справі "Рисовський проти України", Європейський Суд зауважив, що державні органи, які не впроваджують або недотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

На думку суду, добросовісний орендар має право розраховувати на отримання рішення відповідача на поновлення договору оренди землі, тобто може вважатись таким, що набув права "правомірного очікування". Позивач не дотримався вимог законодавства, які регламентують його поведінку, необхідну для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, не надав відповідачу разом із поданою заявою про поновлення договору проект додаткової угоди та не надав доказів належного виконання Фермерським господарством "Мілк - Сервіс" умов Договору.

Отже, орендар не дотримався процедури звернення до орендодавця із повідомленнями про намір поновити договори оренди землі, тобто, позивач може вважатись таким, що набув права "правомірного очікування".

Таким чином, наказ Головного управління Держгеокдастру у Вінницькій області про відмову в поновленні договору, не порушив права позивача на поновлення договору у визначеному ч. 1-5, 8 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" порядку в даному випадку, та в даному спорі.

Водночас суд критично сприймає звернення позивача до відповідача за № 34 від 13.11.2020 р., який надано в якості доказів до справи, до якого долучено пакет документів необхідних для розгляду заяви про поновлення укладеного договору, оскільки остання була надіслана Головному управліннюю Держгеокадастру у Вінницькій області після винесення відповідного наказу, який є предметом спору.

З підстав викладеного господарський суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутності наявність підстав для її задоволення.

Відповідно до частини першої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, аналіз наявних в матеріалах справи доказів зумовлює висновок про недоведеність позивачем всупереч вимог ст.ст.13,74 Господарського процесуального кодексу України наявності всіх вказаних вище обов`язкових елементів правопорушення, а саме шкоди; протиправної поведінки заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача та діями/бездіяльністю відповідача (його виною).

За умовами статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Слід зауважити, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж.К. та інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") Європейський суд з прав людини наголосив, що цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей", тобто суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

У відповідності до вимог ч.4 ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати відносяться на рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1, 2, 3, 7, 11, 13, 15, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 86, 88, 89, 91, 123, 126, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326, 327 ГПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

1. В задоволенні позову відмовити повністю.

2. Понесені судові витрати залишити за позивачем.

3. Згідно з приписами ч.1 ст.241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

4. Згідно з положеннями ч.1 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

5. Примірник повного судового рішення надіслати учасникам справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 02 липня 2021 р.

Суддя Яремчук Ю.О.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (Жмеринське шосе, 37А, м.Шаргород, Вінницька область, 23500)

3 - відповідачу (вул.Келецька, 63, м.Вінниця, 21000)