ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Про стягнення 486148, 31 грн.
Суддя Третьякова О.О.
Секретар судового засідання Капля Є.В.
від позивача: Савчук Н.А.
від відповідача: не з`явились
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач не здійснив оплату за спожиту теплову енергію за період з листопада 2015 по квітень 2018 та за період з жовтня 2018 по квітень 2020, в результаті чого за ним утворилася наведена в позові сума основного боргу, що стало підставою для додаткового нарахування та вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.
23.11.2020 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому викладено заперечення проти пред`явлених позовних вимог. Відповідач вказує, що у нього з позивачем відсутні договірні відносини і він жодних послуг з теплопостачання не отримував, а опалення своїх площ здійснює самостійно. Також відповідач зазначає, що засоби обліку, які не пройшли періодичної повірки, не можуть вважатися як такі, що відповідають встановленим вимогам, та не допускаються до експлуатації. Крім того, відповідачем заявлено про сплив строку позовної давності за заявленими вимогами.
16.12.2020 позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якій позивач заперечує твердження відповідача, зазначені у відзиві на позовну заяву, та просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Позивач вказує, що споживачем теплової енергії, щодо постачання якої виникла заборгованість, є саме відповідач, а також відповідач обізнаний про наявну заборгованість. Крім того, позивач стверджує, що позов пред`явлено в межах строку позовної давності, а також відповідачем, в свою чергу, споживання теплової енергії ніякими підтверджуючими документами не спростовано.
15.01.2021 суд на місці без виходу до нарадчої кімнати з занесенням до протоколу судового засідання постановив ухвалу про перерву у підготовчому засіданні на 21.01.2021.
21.01.2021 відповідачем подано до суду заперечення на відповідь на відзив, у яких відповідач зазначає, що позивачем не надано нормативно-правового обґрунтування щодо наданих ним доказів в підтвердження підключення чи відключення до/від опалення. Крім того, відповідач стверджує про відсутність належно наданих послуг з постачання теплової енергії саме відповідачу. У вказаному запереченні на відповідь на відзив відповідач просить відмовити повністю у задоволенні позовних вимог.
21.01.2021 суд на місці без виходу до нарадчої кімнати з занесенням до протоколу судового засідання постановив ухвалу про перерву у підготовчому засіданні на 28.01.2021.
04.03.2021, 01.04.2021 та 22.04.2021 суд на місці без виходу до нарадчої кімнати з занесенням до протоколу судового засідання постановив ухвали про перерву у судовому засіданні на 01.04.2021, 22.04.2021 та 20.05.2021 відповідно.
В ході провадження у справі сторони надавали суду письмові пояснення в доповнення викладених у їх заявах по суті справи правових позицій щодо спірних правовідносин.
За результатами з`ясування обставин справи, перевірки їх доказами та проведення судових дебатів 20.05.2021 у судовому засіданні після виходу з нарадчої кімнати судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, проаналізувавши позовні вимоги та заперечення проти них, з`ясувавши всі фактичні обставин справи, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінивши наявні докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд
29.10.2020 Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» звернулося до Господарського суду Київської області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Сільпо Рітейл» про стягнення заборгованості за теплову енергію спожиту від Публічного акціонерного товариства «Київенерго» за період з листопада 2015 по квітень 2018 в сумі 280279,38 грн, право вимоги якої у позивача виникло на підставі договору №601-18 про відступлення права вимоги (цесії) від 11.10.2018, та спожиту від Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» за період з жовтня 2018 по квітень 2020 в сумі 158241,50 грн.
На підтвердження наявності у відповідача заборгованості позивач посилається на: довідку про стан рахунків за спожиту від Акціонерного товариства «К.Енерго» теплоенергію до 01.05.2018; довідку про стан розрахунків за спожиту теплоенергію від «Київтеплоенерго» за період з жовтня 2018 по червень 2020 включно; облікові картки за період листопад 2015 квітень 2018; облікові картки за період жовтень 2018 квітень 2020; акти звіряння розрахунків за теплову енергію та рахунки-фактури за період листопад 2015 квітень 2018; акти звіряння розрахунків за теплову енергію та рахунки-фактури за період жовтень 2018 квітень 2020; акти приймання-передавання товарної продукції за період жовтень 2018 квітень 2020; корінці нарядів на включення/відключення будинку в період опалювального сезону; акти обстеження №2-02/615 від 05.02.2018, №2-07/1009 від 06.07.2016, №02-12/308 від 02.12.2014; акт про готовність приладів обліку теплової енергії для комерційних взаєморозрахунків від 18.02.1998; акт №2-12/616 від 27.12.2019 про готовність вузла комерційного обліку споживача до роботи; акт №2-10/692 від 19.10.2018 про готовність вузла комерційного обліку споживача до роботи; свідоцтво про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки №24-1-3К/4063 від 20.07.2018, яке чинне до липня 2022; відомості обліку споживання теплової енергії; звітні відомості за споживання тепла та теплоносія; договір №601-19 від 11.10.2018 про відступлення права вимоги (цесії), укладений між Публічним акціонерним товариством «Київенерго» та Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» з додатком № 1 до вказаного договору; повідомлення про зміну кредитора від 08.04.2019 №1/5-510048-03; доповідну записку №2/6-36 від 04.02.2020 про проведення обстеження приміщення відповідача; інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №216050211 від 13.07.2020 в підтвердження того, що відповідач є власником частини нежитлових приміщень, загальною площею 1471,5 кв.м, за адресою: м.Київ, Русанівська набережна, буд.10.
11.10.2018 Публічним акціонерним товариством «Київенерго» (далі-кредитор), яке змінило найменування на Акціонерне товариство «К.Енерго», та Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (далі - новий кредитор), укладено договір №601-18 про відступлення права вимоги (цесії) (далі - договір цесії).
Згідно з умовами договору цесії кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців (далі по тексту споживачі) щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитої до 01.05.2018 теплової енергії (основний борг, в тому числі той, що є предметом судового розгляду та/або підтверджений судовим рішенням (судовими рішеннями) як такий, що підлягає стягненню з споживача (споживачів) на загальну суму 497554936,91 грн станом на 01.08.2018 з урахуванням оплат, що отримані кредитором за період з 01.08.2018 до дати укладення цього договору та коригувань платежів (п. 1.1 договору цесії).
Перелік договорів (особових рахунків), споживачів та сум грошових зобов`язань (основний борг), право вимоги яких відступається за цим договором, зазначається в додатку № 1 до цього договору. У зазначеному додатку №1 до договору зазначений споживач Приватне акціонерне товариство «Сільпо Рітейл», а сума заборгованості, в тому числі частина заборгованості, яка є предметом судового розгляду або підтверджена як така, що підлягає стягненню на підставі судового рішення, зазначена у розмірі 280279,38 грн. Всі права вимоги переходять від кредитора до нового кредитора в момент підписання сторонами додатку №1 до цього договору (п. 1.2 договору цесії).
З укладенням цього договору кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги також будь-яких інших, передбачених договорами та чинним законодавством додаткових грошових зобов`язань (неустойка (штраф, пеня), 3% річних, інфляційні нарахування, судові витрати, витрати, пов`язані з отриманням боргу та примусовим стягненням та будь-які інші без виключень та обмежень), що нараховані кредитором та/або виникли до дати укладення цього договору та/або можуть бути нараховані та/або можуть виникнути після укладення цього договору у зв`язку з неналежним виконанням споживачем (споживачами) зобов`язань з оплати спожитої теплової енергії за договорами та споживачами, які зазначені у додатку № 1 до цього договору. Відступлення прав вимоги за додатковими грошовими зобов`язаннями (неустойка (штраф, пеня), 3% річних, втрати від інфляції, судові витрати, витрати, пов`язані з отриманням боргу та примусовим стягненням та будь-які інші без виключень та обмежень) до основних грошових зобов`язань, які вже є предметом судового розгляду або вже підтверджені судовими рішеннями як такі, що підлягають стягненню зі споживача (споживачів), визначаються окремим договором (п. 1.3 договору цесії).
Відповідно до п.2.1. договору цесії в рахунок оплати за відступлене право вимоги за цим договором на суму 497554936,91 грн, новий кредитор прийняв 497554936,91 грн боргових зобов`язань кредитора перед ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», що становить частину суми боргового зобов`язання за мировою угодою, затвердженою ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.10.2018 у справі № 910/7807/18.
Згідно з додатком № 1 до договору цесії позивач прийняв право вимоги до відповідача на суму 280279,38 грн.
В матеріалах справи наявний лист позивача №1/5-510048-03 від 08.04.2019, адресований відповідачу, в якому повідомляється про те, що позивач, на підставі укладеного з Публічним акціонерним товариством «Київенерго» договору про відступлення права вимоги від 11.10.2018 №601-18 набув право вимоги до Приватного акціонерного товариства «Сільпо Рітейл» про стягнення заборгованості в розмірі 280279,38 грн за спожиту до 01.05.2018 теплову енергію на підставі договору №510048-03 від 01.10.2015, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Київенерго» та Приватним акціонерним товариством «Сільпо Рітейл» у зв`язку з чим позивач просив сплатити обліковану суму боргу у розмірі 280279,38 грн новому кредитору. В підтвердження отримання зазначеного повідомлення відповідачем позивач надав суду копію реєстру вручення повідомлень за квітень 2019 за маршрутом 104.
Пунктом 1 ч.1 ст.512 Цивільного кодексу України встановлено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до ст.514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч.1 ст.516, ч.1 ст.517 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.
Таким чином, на підставі договору цесії Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» отримало від Публічного акціонерного товариства «Київенерго» право вимоги до Приватного акціонерного товариства «Сільпо Рітейл» суми боргу у розмірі 280279,38 грн.
Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 27.12.2017 №1693 «Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27 вересня 2001 року, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», Комунальне підприємство «Київтеплоенерго» визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування Публічного акціонерного товариства «Київенерго».
За розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.04.2018 №591 позивачу видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам.
В період з жовтня 2018 по квітень 2020 позивач здійснював постачання теплової енергії відповідачу, якому належать на праві приватної власності нежитлові приміщення, загальною площею 1471,5 кв.м, за адресою:м.Київ, Русанівська набережна, 10, що вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №216050211 від 13.07.2020.
Позивач на підтвердження факту надання послуг з постачання теплової енергії до житлового будинку за адресою: м. Київ, Русанівська набережна, буд. 10 за період з жовтень 2018 по квітень 2020 включно, надає копії корінців нарядів на включення та відключення вказаного будинку в період опалювального сезону з 19.10.2018 по 05.04.2020, звітних відомостей за споживання теплової енергії та теплоносія та відомостей обліку споживання теплової енергії за спірний період, акта №2-10/692 від 19.10.2018 про готовність вузла комерційного обліку споживача до роботи, акта №2-12/616 від 27.12.2019 про готовність вузла комерційного обліку споживача до роботи.
При обґрунтуванні позовних вимог позивач вказує на те, що між ним та відповідачем не укладався письмовий договір постачання теплової енергії, проте зазначає, що відсутність письмового договору про постачання теплової енергії не звільняє осіб, які використовують теплову енергію без укладання договору на теплопостачання, від обов`язку оплати фактично спожитої теплової енергії, який виникає в силу ч.6 ст.19 Закону України «Про теплопостачання» та п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630.
Нарахування за відпущену теплову енергію проведені позивачем згідно з тарифами на теплову енергію, затвердженими відповідними розпорядженнями Київської міської державної адміністрації.
На підтвердження зазначених обставин позивач надав до суду довідки про тарифи на теплову енергію та комунальні послуги в період з 2014 по 2018 та з 2018 по 2020.
Спір у даній справі виник у зв`язку з неоплатою Приватним акціонерним товариством «Сільпо Рітейл» поставленої теплової енергії за період листопад 2015 - травень 2018 та за період жовтень 2018 квітень 2020.
У відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив відповідач, в тому числі посилаючись на акт №02-12/308 від 02.12.2014, зазначає, що фактичного підключення до опалення не було здійснено, послуги з теплопостачання не надавалися, відповідач фактично не отримував теплову енергію, а опалення своїх площ здійснює самостійно, а отже відповідний обов`язок зі сплати грошових коштів у нього відсутній, застосування тарифів вважає незрозумілими. Також, відповідач просить застосувати строки позовної давності та відмовити повністю у задоволенні позовних вимог.
У відповіді на відзив позивач вказує на те, що відповідач був обізнаний про наявну заборгованість та заміну постачальника теплової енергії, проте станом на день звернення до суду із позовом заборгованість не погасив.
За змістом ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Стаття 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч.1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ч.2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно з ч.1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Згідно з ч.2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Частиною 3 ст. 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
З огляду на зміст норми ст.2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг, зокрема, з постачання теплової енергії, підпадають під регулювання наведеного Закону, з урахуванням особливостей, встановлених законами, що регулюють відносини у сферах постачання теплової енергії.
Згідно з ч.2 ст.5 Закону України «Про житлово-комунальні послуг» комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
З огляду на ст.6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є, зокрема, споживачі (індивідуальні та колективні) та виконавці послуг з постачання теплової енергії - теплопостачальні організації.
Відповідно до ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний, зокрема, укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; своєчасно вживати заходів до усунення виявлених неполадок, пов`язаних з отриманням житлово-комунальних послуг, що виникли з його вини.
Згідно з ч.1 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.
Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Згідно з ч.1 ст.10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.
Згідно з ч.1 ст.17 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комерційний облік комунальних послуг з постачання теплової енергії, гарячої води, централізованого водопостачання здійснюється вузлами обліку відповідних комунальних послуг, що забезпечують загальний облік їх споживання в будівлі, її частині (під`їзді), обладнаній окремим інженерним вводом, згідно з показаннями його (їх) засобів вимірювальної техніки.
Розподіл обсягів спожитих у будівлі послуг з постачання теплової енергії, гарячої та холодної води між споживачами здійснюється відповідно до законодавства.
Згідно з ч.1 ст.21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» одиниця виміру обсягу спожитої споживачем теплової енергії визначається правилами надання відповідної комунальної послуги, що затверджуються уповноваженим законом органом.
Виконавець послуги з постачання теплової енергії повинен забезпечити постачання теплоносія безперервно, з гарантованим рівнем безпеки, обсягу, температури та величини тиску.
Параметри якості теплової енергії повинні відповідати нормативним документам у сфері стандартизації.
Порядок визначення дати початку і закінчення опалювального періоду визначається законодавством.
Постачання теплової енергії на індивідуальні теплові пункти споживачів для потреб опалення та приготування гарячої води здійснюється безперервно, з урахуванням перерв, визначених статтею 16 цього Закону.
Послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.
Статтею 5 Закону України «Про теплопостачання» визначено особливості відносин у сфері теплопостачання та передбачено, що регулювання відносин у сфері теплопостачання має особливості, визначені цим Законом. Ці особливості викликані такими об`єктивними умовами функціонування систем теплопостачання:
наявністю поділу господарської діяльності у сфері теплопостачання на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії;
існуванням різних технологій виробництва теплової енергії, у тому числі технологій комбінованого виробництва електричної і теплової енергії та з використанням альтернативних джерел енергії;
централізованим теплопостачанням споживачів від теплоелектроцентралей і котелень, які входять до об`єднаної енергетичної системи України;
існуванням об`єктів теплопостачання різних форм власності;
суттєвою сезонною відмінністю режимів виробництва і споживання теплової енергії протягом року;
особливим статусом суб`єктів природних монополій, який мають деякі суб`єкти господарювання у сфері теплопостачання.
Статтею 9 Закону України «Про теплопостачання» визначено основні принципи господарювання, серед яких визначено, що теплотранспортуюча організація не має права відмовити споживачу теплової енергії у забезпеченні його тепловою енергією за наявності технічних можливостей на приєднання споживача до теплової мережі; споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Частиною 6 ст.19 Закону України «Про теплопостачання» унормовано, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Відповідно до п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМ України від 21.07.2005, № 630 (далі - Правила) розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.
З огляду на наведені норми законодавства вбачається, що у відносинах з теплопостачання багатоквартирних будинків враховуються особливості надання відповідних послуг, що обумовлені технічною специфікою централізованого улаштування системи теплопостачання. Враховуючи технічні особливості теплопостачання та вимоги законодавства щодо безперебійного надання послуг, чинне законодавство передбачає оплату комунальних послуг (послуг з теплопостачання як на підставі договору, так і за відсутності договору в разі фактичного споживання). Крім того, вартість теплопостачання розраховується за регульованим тарифом, тому не залежить від умов договору.
Також, згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21.08.2019 у справі № 922/4239/16 з вирішення аналогічного спору, відсутність договору про постачання теплової енергії при підтвердженні факту її постачання обставинами справи не звільняє осіб, які використовують теплову енергію без укладення договору на теплопостачання, від обов`язку оплати за фактично спожиту теплову енергію.
Тарифи на теплову енергію, виробництво/постачання теплової енергії встановлюється розпорядженнями виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), відображаються на сайті Київської міської ради, є у вільному доступі, тому твердження відповідача про незрозумілість застосування тарифів, на думку суду, є необґрунтованим.
Пунктом 21 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005, № 630, визначено, що у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалюваної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості днів надання цієї послуги в місяці, який є розрахунковим.
Позивачем надано докази, які свідчать про здійснення теплопостачання в житловий будинок за адресою: м.Київ, Русанівська набережна, буд.10, в якому відповідачеві належить нежитлове приміщення, що під`єднане до загально будинкової системи опалення житлового будинку, вартість теплопостачання розрахована згідно з затвердженими тарифами у відповідності до опалювальної площі відповідача.
Твердження відповідача про відсутність договору про постачання теплової енергії при підтвердженні факту її постачання обставинами справи, не звільняє відповідача від обов`язку оплати за фактично спожиту теплову енергію.
Достатньою підставою для оплати послуг теплопостачання в даному випадку є доведеність теплопостачання будівлі та належність споживача (відповідача) до загальної системи опалення будівлі.
Крім того, відповідно до доповідної записки від 04.02.2020, яка міститься в матеріалах справи, представниками РВЗ№2 було проведено обстеження приміщення Приватного акціонерного товариства «Сільпо Рітейл», розташованого за адресою: м.Київ, Русанівська набережна, буд. 10, за результатами якого було встановлено наступне: система опалення житлових будинків виконана вертикальною розводкою; система опалення нежитлових приміщень вертикальна; під`єднана до загально будинкової системи опалення житлового будинку, існують опалювальні прилади; власник відмовляється врегульовувати договірні відносини; наявний борг за опалення зазначених приміщень за період опалювальних сезонів 2018-2019 та 2019-2020, власник відмовляється його сплачувати; з власником приміщення Приватним акціонерним товариством «Сільпо Рітейл» не укладений договір на теплопостачання.
Водночас відповідачем не надано доказів відключення належного йому приміщення від системи теплопостачання житлового будинку у встановленому законодавством порядку.
Стосовно доводів відповідача, що він не використовує проставлену позивачем теплову енергію у власному нежитловому приміщенні, яке знаходиться в житловому будинку за адресою: м.Київ, Русанівська набережна, буд.10, судом досліджено та встановлено наступне.
Пунктом 25 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення передбачено, що відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.
Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.
Згідно з п.26 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у разі, коли технічна можливість такого відключення передбачена затвердженою органом місцевого самоврядування відповідно до Закону України «Про теплопостачання» схемою теплопостачання, за умови забезпечення безперебійної роботи інженерного обладнання будинку та вжиття заходів щодо дотримання в суміжних приміщеннях вимог будівельних норм і правил з питань проектування житлових будинків, опалення, вентиляції, кондиціонування, будівельної теплотехніки; державних будівельних норм з питань складу, порядку розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва, а також норм проектування реконструкції та капітального ремонту в частині опалення.
Відповідачем не надано доказів від`єднання його приміщення від загальної системи опалення будівлі в установленому порядку. Саме по собі невикористання існуючої системи опалення, її самовільне руйнування, відключення чи переобладнання є незаконним, тому не позбавляє статусу споживача комунальної послуги і не звільніє від встановлених законодавством обов`язків.
Наведені відповідачем в запереченнях позовних вимог окремі недоліки в оформленні наданих позивачем документів не спростовують факту сезонного централізованого теплопостачання будівлі.
Крім того, суд зауважує про суперечливість позиції відповідача, який в заперечення позовних вимог наводить взаємовиключні обставини. З одного боку відповідач взагалі заперечує факт споживання ним теплової енергії, поставленої позивачем, з іншого - апелює до недоліків в оформленні документації щодо теплопостачання будівлі, чим заперечує його обсяги та якість.
Щодо решти пояснень та доводів учасників судового процесу суд зауважує наступне.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.
Крім того, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Водночас, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи документів та доводів учасників процесу була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за поставлену теплову енергію у даній справі не спростовує.
За наведених обставин, вимоги позивача, як теплопостачальної організації, про стягнення з відповідача поставленої (централізовано) до його приміщення теплової енергії є правомірними і обґрунтованими, тому наявні підстави для їх задоволення.
Згідно зі ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Однак, згідно зі ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
У ст.262 Цивільного кодексу України унормовано, що заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.
Предметом позову є вимога про стягнення заборгованості з відповідача за спожиту теплову енергію за період з листопада 2015 року по травень 2018 року та за період з жовтня 2018 по квітень 2020.
Таким чином, днем подання позову до суду є 01.09.2020 року, від якого підлягає відрахуванню трирічний строк позовної давності, з врахуванням якого поза межами трирічної позовної давності перебувають вимоги щодо стягнення боргу за спожиту теплову енергією разом з інфляційними втратами та 3 % річних, які є похідними від основного боргу, за період з листопада 2015 року по 01.09.2017 року.
З огляду на зміст ст.267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Згідно зі ст.266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
В той же час, вимоги щодо стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію з урахуванням 3 % річних та інфляційної складової за період з вересня 2017 по квітень 2020 року включно є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.
Згідно з ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст.74 Господарського процесуального кодексу України).
Належними у розумінні ч.1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.
Згідно ч.2 ст.76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За приписами ч. 1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Як визначено ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За таких обставин позовні вимоги задовольняються частково, а судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України. Інших судових витрат, крім судового збору, для їх покладення на відповідача, позивач не заявив.
Керуючись ст. 2, 7, 8, 11, 14, 18, 20, 73-80, 129, 233, 236-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд Київської області протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 05.07.2021.
Суддя О.О. Третьякова