ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"06" липня 2021 р. Cправа № 902/426/21

Господарський суд Вінницької області у складі судді Маслія І.В., при секретарі судового засідання Шушковій А.П.,

За участю представників:

позивача Парпальос Д.М., ордер АВ №1013363 від 03.04.2021 (в режимі ВКЗ)

відповідача не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали справи

за позовом: Приватного підприємства "Продуктовий дім" (2-й пров.Індустріальний 8а, м. Вінниця, 21011)

до: Фізичної особи-підприємця Ільченко Наталії Іванівни ( АДРЕСА_1 )

про стягнення 41442,5 грн.

В С Т А Н О В И В :

26.04.2021 до Господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява без номеру від 23.04.2021 Приватного підприємства "Продуктовий дім" про стягнення з Фізичної особи-підприємця Ільченко Наталії Іванівни заборгованості за Договором постачання товару №15/18 від 25.01.2018 в загальному розмірі 41442,50 грн, з яких 18119,38 грн - основного боргу, 13211,20 грн - пені та 10111,92 грн - 20% річних.

Ухвалою суду від 27.04.2021 позов залишено без руху на підставі ч.1 ст.174 Господарського процесуального кодексу України та встановлено позивачу строк для усунення виявлених недоліків: 5 днів з дня вручення цієї ухвали.

На виконання ухвали суду від 27.04.2021 по справі № 902/426/21 від представника позивача надійшов супровідний лист про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою від 11.05.2021 суд постановив відкрити провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, розгляд справи по суті призначити на 03 червня 2021.

Ухвалою від 03.06.2021 суд постановив відкласти розгляд справи по суті 17.06.2021 та забезпечити участь представника позивача Парпальоса Д.М. в судовому засіданні, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду відповідно до його заяви від 03.06.2021.

10.06.2021 на адресу суду засобами електронного зв`язку надійшло клопотання представника позивача про долучення доказів до матеріалів справи.

На визначену судом дату (17.06.2021) у судовому засіданні в режимі відеоконференції взяв участь представник позивача, який підтримав клопотання про долучення доказів до матеріалів справи. В судовому засіданні для належного повідомлення відповідача та не порушення процесуальних строків суд здійснив перехід від спрощеного позовного провадження до загального (Протокольна ухвала).

Ухвалою від 17.06.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу №902/426/21 для судового розгляду по суті на 06 липня 2021 р.

01.07.2021 від відповідача до суду надійшла заява в якій відповідач визнав позовні вимоги в частині стягнення основного боргу та просила в зв`язку з скрутним фінансовим становищем (отриманням лише пенсії за віком), проблемами зі здоров`ям та припиненням на день розгляду справи підприємницької діяльності зменшити нараховані позивачем штрафні санкції на 100%.

На визначену судом дату в режимі відеоконференції з явився представник позивача, відповідач правом участі свого представника в суді не скористався, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином що стверджується наявними в справі доказами.

В судовому засіданні суд з`ясував думку представника позивача щодо розгляду справи по суті без участі відповідача та повідомив зміст заяви поданої відповідачем до суду.

Представник позивача, в судовому засіданні не заперечив щодо розгляду справи за відсутності представника відповідача та зазначив що підтримує позовні вимоги в повному обсязі.

Згідно із ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

У зв`язку з вищезазначеним, справа розглядається за відсутності представника відповідача за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 06.07.2021 судом оголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

25 січня 2018 року між Приватним підприємством "Продуктовий дім" (Позивач, за Договором Постачальник) та Фізичною особою-підприємцем Ільченко Наталією Іванівною (Відповідач, за Договором Покупець) укладено Договір постачання товару № 15/18 (далі - Договір), відповідно до п.1.1. якого Постачальник зобов`язується поставити товар, відповідно до замовлень Покупця, а Покупець - прийняти його відповідно до видаткових накладних і оплатити в терміни, обумовлені цим Договором. Асортимент, кількість, ціни Товару встановлюються відповідними видатковими накладними та рахунками, які є невід`ємною частиною даного договору. Будь-який товар поставлений в період дії даного договору є поставленим згідно даного договору, якщо у видатковій накладній не зазначено інший договір.

Ціни на товар, придбаний за умовами цього Договору, встановлюються Продавцем в національній валюті з урахуванням ПДВ, та містять у собі вартість упаковки і маркування. В разі оплати Покупцем партії Товару за встановленими Продавцем в рахунку цінами, та/або підписання відповідної накладної представником Покупця, вважається, що Покупець погодився з запропонованими цінами (п. 2.1. Договору).

Сума цього договору визначається із суми вартості товару фактично поставленого за всіма видатковими накладними, разом узятими за період дії цього Договору (п. 2.3. Договору).

Оплата за Товар здійснюється Покупцем на умовах відстрочення платежу протягом 10 банківських днів з дня отримання відповідної партії товару Покупцем (п. 5.1. Договору).

У випадку не сплати за поставлений товар в термін, обумовлений в п. 5.1. цього Договору, Покупець сплачує Постачальнику суму заборгованості за Товар, а також пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє на момент постачання Товару, за кожен день прострочення платежу, пеня стягується за весь період прострочення платежу. Крім того, у разі прострочення оплати більше ніж на 15 календарних днів Постачальник має право додатково нарахувати 20 % річних від простроченої суми за кожен день прострочення за весь період прострочення платежу (п. 7.2. Договору).

Договір вступає в дію з моменту підписання та діє до 31.12.2018р.

Як зазначено позивачем в позовній заяві отриманий відповідачем товар за видатковими накладними № 6170 від 19.05.2018 на суму 9059,69 грн та №7082 від 28.05.2018 на суму 9059,69 грн у терміни передбачені договором сплачені не були.

З метою до судового врегулювання спору позивач 08.04.2021 направив на адресу відповідача претензію про сплату заборгованості за отримані товари протягом 5 днів з дня отримання даної претензії.

Відповіді на претензію чи коштів в погашення заборгованості за поставлений товар позивач не отримав в зв`язку з чим був змушений звернутись до суду про стягнення з відповідача 18119,38 грн - основного боргу, 13211,20 грн - пені та 10111,92 грн - 20% річних.

Відповідач у заяві від 30.06.2021 визнала суму основного боргу та просила зменшити суму пені та річних до нуля.

З врахуванням встановлених обставин, суд дійшов наступних висновків.

Як свідчать відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, станом на день розгляду справи, діяльність Ільченко Наталії Іванівни, як Фізичної особи - підприємця є припиненою.

Згідно з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові Верховного Суду України від 04.12.2013 року у справі № 6-125цс13 передбачено, що у разі припинення суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи (виключення з відповідного реєстру) зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки остання не перестає існувати; фізична особа-підприємець відповідає за її зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

До таких же висновків дійшла і Велика палата Верховного суду в постанові від 05.06.2018 по справа № 338/180/17. Зокрема в цій же постанові Велика палата Верховного суду дійшла висновку, що у разі припинення підприємницької діяльності фізичною особою як її права, так і обов`язки за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як за фізичною особою.

При цьому, в силу положень ч. 1 ст. 20 ГПК України, даний спір є підсудним саме господарському суду, що крім іншого підтверджується і судовою практикою, а саме постановою Великої палати Верховного суду від 05.06.2018 по справі № 338/180/17.

Приписами статей ст. 173, 175 Господарського кодексу України унормовано, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до положень ст.ст. 662, 664 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар.

Зобов`язання, в свою чергу, згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

В силу положень ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтями 610, 612 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановлено статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем, в порушення прийнятих на себе зобов`язань за договором постачання товару №15/18 від 25.01.2018р. не було здійснено остаточної оплати вартості поставленого позивачем товару по видатковим накладним № 6170 від 19.05.2018 на суму 9059,69 грн та №7082 від 28.05.2018 на суму 9059,69 грн, за таких обставин, на день подачі позовної заяви до суду у відповідача рахувалась заборгованість в сумі 18119,38 грн.

Дана заборгованість визнана відповідачем, що підтверджується заявою від 30.06.2021 (а.с. 78).

В результаті викладеного, господарський суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу підлягають задоволенню в сумі 18119,38 грн, як обґрунтовані, підтвердженні доказами та визнані відповідачем.

Крім суми основного боргу позивач просить стягнути з відповідача 13211,20 грн - пені та 10111,92 грн - 20% річних.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов`язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Слід зазначити, що у відповідності до п.3ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України та ст. 230 Господарського кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

У відповідності до ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п.7.2. Договору сторони передбачили, що у випадку не сплати за поставлений товар в термін, обумовлений в п. 5.1. цього Договору, Покупець сплачує Постачальнику суму заборгованості за Товар, а також пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє на момент постачання Товару, за кожен день прострочення платежу, пеня стягується за весь період прострочення платежу. Крім того, у разі прострочення оплати більше ніж на 15 календарних днів Постачальник має право додатково нарахувати 20 % річних від простроченої суми за кожен день прострочення за весь період прострочення платежу.

Позивачем здійснено нарахування пені за період з 11.06.2018 по 08.04.2021, однак, щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України.

Частиною 6 ст. 232 ГК України передбачено нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Тобто законодавець надав можливість сторонам договору самостійно встановити інший строк нарахування пені у більші або менші строки.

За умовами договору, сторони зазначили що пеня стягується за весь період прострочення платежу, разом з тим в Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» зазначено, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

З огляду на викладене, суд приходить до переконання, що оскільки інший строк нарахування пені договором не встановлено, то підлягає застосуванню ч. 6 ст. 232 ГК України, а саме нарахування пені повинно бути припинено через 6 місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Суд, здійснивши перерахунок заявленої до стягнення пені в системі «Ліга Закон» за період з 20.05.2018 по 20.11.2018 за видатковою накладною №6170 від 09.05.2018 та за період з 08.06.2018 по 08.12.2018 за видатковою накладною №7082 від 28.05.2018, зазначає, що арифметично вірний загальний розмір пені становить 3299,25 грн, вимога позивача про стягнення з відповідача 13211,20 грн - пені, підлягає частковому задоволенню у розмірі визначеному судом.

Суд, здійснивши перерахунок заявленої до стягнення 20% річних в системі «Ліга Закон» за період визначений позивачем з 25.06.2018 по 08.04.2021, зазначає, що арифметично вірний розмір відсотків річних становить 10107,14 грн, вимога позивача про стягнення з відповідача 10111,92 грн - 20% річних, підлягає частковому задоволенню у розмірі визначеному судом.

Водночас, дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, суд приймає рішення про часткове задоволення клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій та зменшує розмір 20% річних на 50%, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принципи верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Відповідно до ч.1 ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

У рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 р. № 15-рп/2004 зазначено, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема, норми моралі, традицій, звичаїв, тощо, які легітимізовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

Згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.ч.2-4 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчинюються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу (ч.3 ст.15 ЦК України).

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Із мотивувальної частини Постанови Великої палати Верховного Суду України від 18.03.2020 у справі №902/417/18 слідує, що главою 24 ГК України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За частиною другою статті 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя статті 216 ГК України).

За частинами першою та другою статті 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Відповідно до встановлених обставин справи, за змістом пункту 7.2. укладеного сторонами договору, положень статті 611 та частини третьої статті 692, статті 625 ЦК України, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, стягувана позивачем з відповідача сума річних у визначеному за договором розмірі від несплаченої загальної вартості товару є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Звертаючись з вимогою про стягнення процентів річних та інфляційних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, позивач також не повинен доводити розмір дійсних майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат кредитора, пов`язаних із затримкою розрахунку, не має на меті встановлення точного їх розміру.

Відповідно до частини першої статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду у справі №902/417/18 дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Слід зазначити, що законодавчо не врегульований розмір можливого зменшення штрафних санкцій. При цьому вирішення питання про зменшення штрафних санкцій та розмір, до якого вони підлягають зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Суд, оцінивши надані сторонами докази у сукупності із об`єктивними обставинами складної ситуації у державі, економічного її становища та епідеміологічною ситуацією в країні у зв`язку з COVID-19, припинення відповідачем підприємницької діяльності та визнання відповідачем заборгованості, враховуючи положення ст.129 Конституції України, а також те, що винятковість обставин є оціночним поняттям, господарський суд дійшов висновку про наявність виняткових обставин які є підставою для зменшення розміру 20% річних на 50%.

Крім того судом взято до уваги відсутність в діях відповідача умисних дій (заздалегідь передбачуваних).

Як визначає ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За таких обставин, позов підлягає задоволенню судом частково.

Витрати по сплаті судового збору, у відповідності до ст. 129 ГПК України, покладаються судом на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, разом з тим в частині зменшення 20% річних витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача в розмірі не враховуючи таке зменшення.

Керуючись статтями 2, 3, 7, 13, 46, 73, 74, 76-80, 86, 91, 113, 118, 129, 231, 232, 233, 236, 238, 240, 241, 242, 252, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з громадянки ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , серія і номер паспорта НОМЕР_1 ) на користь Приватного підприємства "Продуктовий дім" (2-й пров.Індустріальний 8а, м. Вінниця, 21011, ) 18119,38 грн - основного боргу, 3299,25 грн - пені, 5053,57 грн - 20% річних та 1726,81 грн - витрат пов`язаних зі сплатою судового збору.

3. У частині стягнення 5058,35 грн - 20% річних та 9911,95 грн - пені відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

5. Примірник повного судового рішення надіслати сторонам рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення та на відому суду адресу електронної пошти представника позивача - ІНФОРМАЦІЯ_1

Апеляційна скарга на рішення подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення (ч.1 ст.256 ГПК України).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано (ч.1 ст.241 ГПК України).

Апеляційна скарга подається відповідно до ст.ст. 256, 257 та п.17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повне рішення складено 12 липня 2021 р.

Суддя Маслій І.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (2-й пров.Індустріальний 8а, м. Вінниця, 21011)

3 - відповідачу АДРЕСА_1