ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД Закарпатської області
Рішення

15.06.2021 р. м. Ужгород Справа № 907/812/20

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми Відродження, с. Громада Житомирської області

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Елікорм, м. Мукачево

про стягнення 15 223 грн. 56 коп. інфляційних нарахувань та 6 285 грн. 49 коп. трьох процентів річних (з врахуванням заяви про зміну предмету позову),

Суддя господарського суду Пригара Л.І.

Секретар судового засідання Тягнибок К.О.

представники:

Позивача не з`явився

Відповідача не з`явився

СУТЬ СПОРУ: Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірмою Відродження, с. Громада Житомирської області заявлено позов до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Елікорм, м. Мукачево про стягнення 29 224 грн. 60 коп. в тому числі 14 570 грн. 45 коп. пені, 8 893 грн. 86 коп. інфляційних нарахувань та 5 760 грн. 29 коп. трьох процентів річних. Заявою б/н від 23.04.2021 року позивач змінив предмет позову та просить суд стягнути з відповідача 15 223 грн. 56 коп. інфляційних нарахувань та 6 285 грн. 49 коп. трьох процентів річних.

Позивач просить суд задоволити позов в повному обсязі з врахуванням заяви про зміну предмету позову. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що рішенням Господарського суду Закарпатської області від 22.10.2019 року у справі № 907/377/19 присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Елікорм на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми Відродження 1 224 465 грн. 81 коп., в тому числі 1 180 000 грн. боргу за відпущений товар, 27 278 грн. 20 коп. інфляційних втрат, 17 187 грн. 61 коп. трьох процентів річних, а також 18 366 грн. 99 коп. на відшкодування судового збору та 10 000 грн. на відшкодування витрат на правову допомогу.

Ухвалою суду від 19.12.2019 року у справі № 907/377/19 розстрочено виконання рішення суду від 22.10.2019 року у справі № 907/377/19 терміном чотири місяці.

У зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем ухвали суду від 19.12.2019 року у справі № 907/377/19, позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України нарахував відповідачу 15 223 грн. 56 коп. інфляційних нарахувань та 6 285 грн. 49 коп. трьох процентів річних, які просить стягнути з відповідача.

Представник позивача на електронну адресу суду надіслав заяву про розгляд справи без участі представника позивача.

Відповідач явку уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, причин неявки суду не повідомив.

Відзивом на позовну заяву від 26.01.2021 року просить відмовити у задоволенні позову. Зазначає про те, що відповідач виконував рішення суду, що підтверджується наданими позивачем платіжними дорученнями, і до березня 2020 року фактично було погашено більшу частину боргу, хоч і з деяким відставанням по графіку.

Посилається на те, що встановлення карантину на території України з 12 березня 2020 року, а далі з 17 березня 2020 року більш жорсткіші обмеження призвели до того, що накопичувати такі значні суми ставало все важче, тим і викликана часткова оплата незначними, на погляд позивача, сумами.

Залишок заборгованості в розмірі 119 000 грн. було також погашено відповідачем, тобто, станом на 26.01.2021 року відповідач повністю виконав грошові зобов`язання перед позивачем.

Наголошує на тому, що ухвала суду про розстрочення виконання рішення є виконавчим документом, а тому, у будь-який час позивач міг звернутися до відповідних державних органів або приватних виконавців з метою стягнення боргу. При цьому, як стверджує відповідач, позивач такою можливістю не користувався, так як не переслідує ціль погашення заборгованості, а намагається, використовуючи скрутне матеріальне становище та обмежені фінансові можливості відповідача, створити останньому якомога більше фінансових санкцій, або навіть доведення товариства до банкрутства.

Згідно приписів ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, а тому відповідно до ст. 202 Господарського процесуального кодексу України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представників позивача та відповідача за наявними у справі матеріалами, яких достатньо для встановлення обставин і вирішення спору по суті.

Відповідно до ст. 233 ГПК України, рішення по даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи,

суд Встановив:

16 січня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірмою Відродження (постачальником, позивачем у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю Елікорм (покупцем, відповідачем у справі) було укладено черговий Договір поставки № 19, відповідно до умов якого Постачальник в порядку та на умовах, визначених цим договором, зобов`язався передати у власність Покупця товар, а саме, макуху соєву, а Покупець прийняти товар та оплатити його у повному обсязі на умовах, визначених Договором.

22.10.2019 року Господарським судом Закарпатської області у справі № 907/377/19 ухвалено рішення, про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Елікорм на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми Відродження 1 224 465 грн. 81 коп., в тому числі 1 180 000 грн. боргу за відпущений товар, 27 278 грн. 20 коп. інфляційних втрат, 17 187 грн. 61 коп. трьох процентів річних, а також 18 366 грн. 99 коп. на відшкодування судового збору та 10 000 грн. на відшкодування витрат на правову допомогу.

Вищевказаним рішенням суду у справі № 907/377/19 встановлено невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки, в результаті чого у нього утворилася заборгованість перед позивачем в розмірі 1 180 000 грн. боргу за відпущений товар, 27 278 грн. 20 коп. інфляційних втрат, 17 187 грн. 61 коп. трьох процентів річних.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Ухвалою суду від 19.12.2019 року у справі № 907/377/19 розстрочено виконання рішення суду від 22.10.2019 року у справі № 907/377/19 терміном чотири місяці.

За твердженнями позивача, заборгованість відповідачем згідно ухвали суду від 19.12.2019 року була погашена не своєчасно, що і стало підставою для нарахування за період з 16.03.2020 року по 25.01.2021 року трьох процентів річних та інфляційних нарахувань, та звернення позивача до суду з даним позовом.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За положеннями ч. 5 ст. 11 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до ст. 202 Господарського кодексу України господарське зобов`язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов`язання; у разі поєднання управленої та зобов`язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. Господарське зобов`язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду.

В силу ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

За змістом ст. ст. 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 11.04.2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

За приписами ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, приписи вказаної статті поширюються як на договірні зобов`язання, так і на недоговірні зобов`язання, а так само й на грошові зобов`язання, що виникли на підставі рішення суду та за своєю правовою природою носять цивільно-правовий характер.

Таким чином, у ст. 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.

Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач за спірний період нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних мав невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується рішенням та ухвалою суду у справі № 907/377/19.

Таким чином, наявність рішення Господарського суду Закарпатської області, яким стягнуто з відповідача заборгованість за договором, інфляційні нарахування та три проценти річних, що набрало законної сили, ніяким чином не припиняє зобов`язання відповідача щодо оплати вказаної заборгованості та не позбавляє позивача права вимагати сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України за весь період прострочення основного зобов`язання після прийняття рішення суду.

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум.

Отже, якщо судове рішення (ухвала) про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Судом береться до уваги, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Нарахування інфляційних втрат у відповідності до п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань здійснюється окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Враховуючи вищенаведений порядок нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних, судом здійснено перерахунок інфляційних нарахувань, з огляду на що, стягненню з відповідача підлягає сума 13 852 грн. 66 коп. інфляційних нарахувань за період з березня 2020 року по січень 2021 року, а також 6 283 грн. 15 коп. трьох процентів річних за період з 16.03.2020 року по 25.01.2021 року. В задоволенні решти заявленої до стягнення суми інфляційних нарахувань та трьох процентів річних належить відмовити.

Таким чином, суд вважає вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми 13 852 грн. 66 коп. інфляційних нарахувань та 6 283 грн. 15 коп. трьох процентів річних, документально доведеними та обґрунтованими, відповідачем не спростованими. Позов в цій частині підлягає задоволенню. В задоволенні решти позовних вимог належить відмовити.

Згідно ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Положеннями ст. 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В силу ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона покликається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідач доказів на спростування викладених позивачем обставин суду не надав. Аргументи заперечень відповідача проти задоволення позовних вимог не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи та положеннях законодавства.

Судові витрати підлягають віднесенню на відповідача у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 1 967 грн. 80 коп. на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

За приписами частин 4 та 5 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 11, 13, 14, 73 79, 86, 129, 210, 220, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України,

СУД УХВАЛИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Елікорм, 89600, Закарпатська область, м. Мукачево, вул. Валленберга, будинок 36 (код ЄДРЮОФОПтаГФ 36732108) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми Відродження, 13132, Житомирська область, Любарський район, с. Громада, вул. Польова, будинок 1 (код ЄДРЮОФОПтаГФ 31884860) 13 852 (Тринадцять тисяч вісімсот п`ятдесят дві гривні) грн. 66 коп. інфляційних нарахувань та 6 283 (Шість тисяч двісті вісімдесят три гривні) 15 коп. трьох процентів річних, а також суму 1 967 (Одна тисяча дев`ятсот шістдесят сім гривень) грн. 80 коп. на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. На підставі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду згідно ст. 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без участі (неявки) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.

5. Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по даній справі http://court.gov.ua/fair/sud5008/ або http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повне судове рішення складено та підписано 08.07.2021 року.

Суддя Пригара Л.І.