ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
У Х В А Л А
12.07.2021 Справа № 905/1275/21
Господарський суд Донецької області у складі судді Курило Г.Є.,
розглянувши матеріали
за заявою Приватного підприємства «Спецтранс», м.Чернігів
до боржника Товариства з обмеженою відповідальністю Пешерс, м.Маріуполь
про видачу судового наказу в порядку наказного провадження
ВСТАНОВИВ:
Дослідивши подану заяву та додані до неї документи, суд встановив:
Відповідно до ч.1 ст.147 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу.
Згідно ч.1 ст.148 Господарського процесуального кодексу України, судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до частини 3 ст. 150 Господарського процесуального кодексу України до заяви про видачу судового наказу додаються: 1) документ, що підтверджує сплату судового збору; 2) документ, що підтверджує повноваження представника, - якщо заява підписана представником заявника; 3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; 4)інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.
Суд, вважає за необхідне зазначити, що судовий наказ може бути видано за наявності відповідного договору, інших письмових доказів, що підтверджують фактичне виконання сторонами умов договору, а також заявник має обґрунтувати свої вимоги та додати документи (видаткові накладні, акти, листування, рух коштів, виписки банку), що вказують на правильність і безспірність здійснених розрахунків.
Відтак, безспірні вимоги мають бути підтверджені відповідним доказом.
Згідно частин 1, 2 статті 91 Господарського процесуального кодексу України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Як вбачається з позовної заяви, основна заборгованість виникла у зв`язку з невиконанням боржником зобов`язань щодо оплати вартості послуг за договором №291119/1247 на здійснення транспортно-експедиційного обслуговування від 29.11.2019. При цьому, при дослідженні змісту договору суд встановив, що згідно з п.3.1. договору прийняття робіт здійснюється за актом приймання-передачі виконання робіт, який перевізник/експедитор надає замовнику/експедитору після виконання своїх зобов`язань по перевезенню вантажу. Вказаних документів суду не надано, до того ж судом встановлено, що товарно-транспортна накладна №П-00000485 від 06.11.2020 не містить підписів сторін, а також посилань на спірний договір.
Отже, суд вважає, що наведені у заяві підстави виникнення боргу потребують ретельного дослідження та перевірки судом.
Матеріали справи не містять доказів визнання боржником заявленої до стягнення заборгованості.
В порушення п.4 ч.3 ст.150 Господарського процесуального кодексу України, заявником не долучено до заяви документів, які б підтверджували заявлені вимоги та свідчили про існування у боржника заборгованості саме за Договором №291119/1247 на здійснення транспортно-експедиційного обслуговування від 29.11.2019.
З огляду на викладене, приймаючи до уваги, що під час розгляду вимог у порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті, а також, враховуючи можливість стягнення в порядку наказного провадження тільки неоспорюваної заборгованості, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у видачі судового наказу згідно п.п. 1, 8 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до ч.2 ст.152 Господарського процесуального кодексу України, про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.
Порядок розгляду заяв про видачу судового наказу визначений ст.154 Господарського процесуального кодексу України. Так ч.2 визначено, що за результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.
Відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків (ч.1 ст.153 Господарського процесуального кодексу України).
Керуючись ст.148, ст.150, п.п. 1, 8 ч.1, ч.2 ст.152, ст.153, ст.154, ст.234-235 Господарського процесуального кодексу України, суд, -
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена відповідно до підпункту 17.5 пункту 17 Розділу ХІ "Перехідні положення" ГПК України в апеляційному порядку до Донецького апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її проголошення.
Ухвалу підписано 12.07.2021.
Суддя Г.Є. Курило