ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" червня 2021 р. м. Київ Справа № 911/394/21

Суддя Конюх О.В., при секретарі судового засідання Манілець А.В., розглянувши у порядку загального позовного провадження господарську справу

за позовом фізичної особипідприємця Лаговського Геннадія Володимировича, м.Житомир,

до відповідача приватного акціонерного товариства Жміївське, с. Жміївка Іванківського району Київської області,

про стягнення 81 183,64 грн., та

за зустрічним позовом приватного акціонерного товариства Жміївське, с. Жміївка Іванківського району Київської області,

до фізичної особи підприємця Лаговського Геннадія Володимировича, м.Житомир,

про стягнення 56 155,00 грн.,

за участі представників:

від позивача за первісним позовом: Раєцький А.О., адвокат, ордер від 05.04.2021;

від відповідача за первісним позовом: Лукашенко Є.О., адвокат, ордер від 02.03.2021;

СУТЬ СПОРУ:

позивач фізична особа підприємець Лаговський Геннадій Володимирович, м. Житомир (далі по тексту ФОП Лаговський Г.В.) звернувся до господарського суду Київської області з позовом від 04.02.2021 до відповідача Приватного акціонерного товариства «Жміївське», с. Жміївка Іванківського району Київської області (далі по тексту ПрАТ «Жміївське»), в якому просить суд стягнути з відповідача 81183,64 грн. заборгованості, з яких: 63 845,00 грн. боргу за поставлений товар, 5746,05 грн. 3% річних, 11592,59 грн. інфляційних нарахувань, стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору у розмірі 2270,00 грн.

Позивач твердить, що між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу та виконання робіт, відповідно до якого було передбачено поставку теплогенератора на твердому паливі та виконання монтажних та пусконалагоджувальних робіт на загальну суду 350 000,00 грн. Крім того, у процесі виконання договору, позивач додатково поставив відповідачу запчастини до зерносушарки загалом на суму 110 557,00 грн. Відтак, ПрАТ «Жміївське» отримало товарів та робіт на 460 557,00 грн., а оплатило в сумі 396712,00 грн., в результаті чого утворилась заборгованість за отримані запчастини до зерносушарки в сумі 63 845,00 грн.

Вказану заборгованість позивач просить суд стягнути з відповідача із врахуванням нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України 3% річних в сумі 5 746,05 грн. (за період 06.02.2018 по 04.02.2021) та 11592,59 грн. інфляційних втрат (за період лютий 2018 грудень 2020).

Ухвалою від 12.02.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі №911/394/21 у порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання (без виклику учасників справи).

05.03.2021 до господарського суду Київської області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Заперечення мотивовані тим, що за змістом укладеного договору (пункти 1.1 та 1.2) його не можна трактувати як договір підряду чи визнати змішаним договором купівлі-продажу та підряду. Відповідач твердить, що позивач поставив відповідачу товари на загальну суму 396 712,00 грн., про що свідчать накладні та платіжні доручення, однак за договором роботи позивачем не виконувались.

Відповідач твердить, що:

- накладна №15 від 20.12.2017 на суму 230000,00 грн. була сплачена двома платіжними дорученнями від 14.12.2017 №344 на суму 158 000,00 грн. та від 21.12.2017 №348 на суму 92000,00 грн (переплата 20 000,00 грн.);

- накладна від 16.12.2017 на суму 16858,00 грн. була сплачена платіжним дорученням №345 від 20.12.2017 на суму 16858,00 грн.;

- накладна від 21.12.2017 на суму 83845,00 грн. була сплачена двома платежами від 11.01.2018 №10 на суму 60000,00 грн. та від 25.01.2018 №28 на суму 60000,00 грн. (переплата 36 155,00 грн.);

- накладна №37 на суму 9854,00 грн. від 01.02.2018 була сплачена платіжним дорученням від 05.02.2018 №33 в розмірі 9854,00 грн.

Відтак, відповідач твердить, що при формуванні платіжних доручень бухгалтером підприємства помилково надмірно було сплачено кошти у сумі 56155,00 грн., у зв`язку з чим за відповідачем рахується переплата у вказаній сумі, та вважає позовні вимоги безпідставними, просить суд у позові відмовити та стягнути з позивача на користь відповідача 6000,00 грн. витрат на правову допомогу.

09.03.2021 до господарського суду надійшов зустрічний позов ПрАТ «Жміївське» до ФОП Лаговського Геннадія Володимировича про стягнення у порядку ст. 1212 ЦК України помилково перерахованих коштів у сумі 56 155,00 грн. та судового збору.

Ухвалою від 10.03.2021 прийнято зустрічний позов ПрАТ «Жміївське» до спільного розгляду з первісним позовом ФОП Лаговського Г.В. та відкрито за ним провадження. Вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом.

Також ухвалою від 10.03.2021 у зв`язку із поданням зустрічного позову суд постановив розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначено на 05.04.2021.

05.04.2021 від представників обох сторін надійшли клопотання про відкладення судового засідання. У судове засідання 05.04.2021 представники учасників справи не з`явились. Ухвалою від 05.04.2021 підготовче судове засідання відкладено на 19.04.2021.

09.04.2021 від відповідача за зустрічним позовом ФОП Лаговського Г.В. до господарського суду надійшов відзив на зустрічний позов, у якому ФОП Лаговський Г.В. вважає його таким, що не підлягає задоволенню. Відповідач за зустрічним позовом посилається на позицію постанови Верховного Суду від 26.12.2019 у справі №911/2630/18, відповідно до якої було досліджено питання щодо правил виконання грошового зобов`язання стосовно алгоритму розподілу коштів у випадку не конкретизації платежу у господарському зобов`язанні. Відповідач за зустрічним позовом вважає невірними та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи посилання позивача за зустрічним позовом про помилкову передоплату. Твердить, що перерахування коштів 14.12.2017 в сумі 158 000,00 грн. та 21.12.2017 в сумі 92 000,00 грн. були здійснені згідно рахунка-фактури від 12.12.2017, про що вказано у платіжних дорученнях №344 та №348. При цьому у рахунку-фактурі від 12.12.2017 сума 350 000,00 грн. включала у себе як вартість генератора 230 000,00 грн. так і монтажні роботи вартістю 120 000,00 грн.

Укладений між сторонами договір не передбачав продажу додаткових запчастин до зерносушарки, а передбачав лише виключно оплату теплогенератора та монтажні та пуско-налагоджувальні роботи. Відповідач за зустрічним позовом твердить, що договір було виконано, обладнання поставлено та запущено, що сторонами не заперечується. ПрАТ «Жміївське» не заявляло жодних претензій щодо виконання договору, у тому числі щодо некомплектності генератора. Також твердить, що ПрАТ «Жміївське», здійснюючи платежі, усвідомлювало що вони вчиняються на оплату невиконаних зобов`язань перед ФОП Лаговським Г.В., тому їх не можна кваліфікувати за ст. 1212 ЦК України.

Крім того, у відзиві на зустрічний позов представник позивача твердить про пропуск позовної давності за вимогами зустрічного позову про повернення помилково перерахованих коштів. За змістом зустрічного позову, помилкові надмірні перерахування мали місце 21.12.2017 та 11.01.2018, зустрічний позов поданий 02.03.2021, відтак відповідачем пропущено строк звернення до суду за захистом порушеного права.

Крім того, представник позивача заявляє про неспівмірність витрат на правову допомогу, заявлених позивачем за зустрічним позовом та просить суд їх зменшити до 2000,00 грн.

Також у відзиві відповідач за зустрічним позовом вказує про те, що планує понести у зв`язку із розглядом справи витрати на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн., докази чого будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

У підготовчому судовому засіданні 19.04.2021 суд оголосив перерву до 27.04.2021, про що присутні представники обох сторін були повідомлені особисто під розпис.

Ухвалою від 27.04.2021 суд залишив без розгляду заяву позивача про зміну підстав позову з мотивів, зазначених в ухвалі, продовжив строк підготовчого провадження на тридцять днів, підготовче судове засідання відклав на 25.05.2021.

25.05.2021 від представника позивача за первісним позовом ФОП Лаговського Г.В. до суду надійшла заява про зміну підстав позову від 24.05.2021, в якій представник просить суд замінити підставу позову ФОП Лаговського Г.В. до ПАТ Жміївське про стягнення коштів та розглянути позов з урахуванням наступної зміни:

-вважати, що предметом позову є стягнення заборгованості на підставі договору купівлі-продажу та виконання робіт від 12.12.2017 в частині невиконання ПАТ Жміївське розділу 6 цього договору, а саме повного розрахунку суми даного договору (п. 6.1.);

-поставки за рахунками-фактурами/накладними № б/н від 16.12.2017 на суму 16 858,00 грн., № б/н від 21.12.2017 на суму 83 845,00 грн. та № 37 від 01.02.2018 на суму 9 854,00 грн. були здійснені для виконання умов договору додатково (так як і зазначено в первісному позові), не з метою усунення недоліків товару.

Ухвалою від 25.05.2021 суд прийняв до розгляду заяву представника ФОП Лаговського Г.В. від 24.05.2021 про зміну підстав позову, підготовче провадження закрив та призначив розгляд справи по суті на 07.06.2021.

03.06.2021 від відповідача ПрАТ «Жміївське» до суду надійшов відзив на заяву про збільшення позовних вимог. У вказаній заяві відповідач заперечує факт укладання договору на виконання монтажних робіт, стверджуючи, що відносини сторін є договором купівлі-продажу, предметом якого є теплогенератор. Відповідач твердить, що за змістом пунктів 6.1, 6.3, 6.4 договору умова договору щодо ціни викладена неоднозначно. Відповідач твердить, що позивач поставляв відповідачу лише устаткування та запасні частини, необхідні для роботи та монтажу устаткування, виконання робіт не здійснював, посилаючись, зокрема на відсутність будь-яких актів виконаних робіт. Відповідач спростовує твердження позивача про те, що відповідач сплачував за запчастини із врахуванням заборгованості за виконані роботи, посилаючись на те, що у кожному платіжному дорученні № 348, 344, 345, 28, 10, 33 вказано конкретне призначення платежу. Відповідач твердить, що навіть теоретично не можна було виконувати роботи по монтажу устаткування, яке не було поставлено на час виконання робіт, відтак монтажні роботи могли б бути виконані виключно після 01.02.2018 за наявності всіх необхідних запасних частин та поставленого обладнання. При цьому відповідач заперечує факт укладення будь-яких договорів підряду з позивачем а також факт виконання ним монтажних робіт.

У судовому засіданні 07.06.2021 суд оголосив перерву до 14.06.2021, про що присутні представники обох сторін були повідомлені особисто під розпис.

Розглянувши первісний позов ФОП Лаговського Г.В. до ПрАТ «Жміївське» про стягнення 81183,64 грн. заборгованості за виконані монтажні роботи за договором від 12.12.2017, та зустрічний позов ПрАТ «Жміївське» до ФОП Лаговського Г.В. про стягнення 56155,00 грн. безпідставно отриманих коштів, дослідивши наявні докази, вислухавши пояснення представників, господарський суд

УСТАНОВИВ:

відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з правочинів. Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Майново-господарські зобов`язання між суб`єктами господарювання виникають на підставі договорів (ст. 179 Господарського кодексу України) і сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору (ст. 627 Цивільного кодексу України).

І. 12.12.2017 між ФОП Лаговським Г.В. (продавець) та ПрАТ «Жміївське» (покупець) було укладено договір купівлі-продажу та виконання робіт, відповідно до якого продавець зобов`язався продати а покупець купити та оплатити товар: Теплогенератор на твердому паливі (пункт 1.1).

Покупець, пересвідчившись у якості та кількості отриманого товару, підписує накладні до даного договору, що свідчить про повне виконання продавцем зобов`язань за договором (пункт 2.3). при виявленні нестачі чи невідповідності якості товару покупець робить відмітку у накладних до даного договору та повідомляє продавця письмово протягом 3 діб з моменту отримання товару. Невиконання даної вимоги позбавляє покупця права посилатися на нестачу чи невідповідну якість товару (пункт 2.4).

Продавець зобов`язався здійснити поставку на протязі 7 календарних днів з моменту здійснення покупцем передоплати на поточний рахунок продавця у розмірі, визначеному пунктом 6.3 договору (пункт 3.1) транспортом подавця (пункт 3.2), пункт доставки с. Жміївка Іванківського району Київської області (пункт 3.3).

Право власності на товар переходить з моменту повного розрахунку з продавцем (пункт 4.3).

Сума договору складає 350 000,00 грн. (пункт 6.1). покупець зобов`язується на протязі 7 календарних днів з моменту підписання даного договору здійснити передоплату за договором у розмірі 60% за теплогенератор від вартості даного договору, що становить 138000,00 грн. (пункт 6.3).

Покупець зобов`язаний повністю розрахуватися за поставлений товар з моменту отримання товару, 230 000,00 грн. (пункт 6.4).

У випадку построчки поставки товару продавець сплачує покупцю пеню у розмірі, визначеному законодавством (пункт 7.2). за неналежне виконання покупцем пункту 6.3 договору останній сплачує продавцю штраф у розмірі 30% від суми даного договору (пункт 7.3). Неналежне виконання покупцем пункту 6.4 договору тягне за собою стягнення з покупця пені у розмірі 3% від суми даного договору за кожен день прострочки (пункт 7.4).

У випадку, якщо покупець вчасно не розрахувався у вказаний термін згідно договору, продавець має право забрати або демонтувати поставлений товар (пункт 7.5).

Договір набирає чинності з моменту підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (пункт 10.1). Сторони дійшли згоди, що даний договір містить усі істотні умови, передбачені для договорів такого характеру (пункт 11.2).

Суд погоджується з твердженням відповідача про те, що за змістом вказаного договору не було передбачено виконання будь-яких робіт, не визначено їх обсягу, порядку виконання та приймання-передачі їх результатів окремо від прийняття товару, що належав до поставки теплогенератора. Разом із тим, вбачається, що розділом 6 договору сторони визначили вартість генератора 230 000,00 грн., а загальну ціну договору 350 000,00 грн.

Продавець виставив покупцю для оплати рахунок-фактуру від 12.12.2017, у якому предмет договору конкретизований, а саме визначено, що до оплати належать вартість теплогенератора на твердому паливі 230 000,00 грн. та вартість монтажних робіт 120 000,00 грн., всього 350000,00 грн., що відповідає сумі, погодженій сторонами у пункті 6.1 Договору як загальна ціна договору.

14.12.2017 відповідач ПрАТ «Жміївське» здійснив оплату авансу за теплогенератор, а саме сплатив платіжним дорученням від 14.12.2017 №344 суму 158000,00 грн. із призначенням платежу «оплата 60% за теплогенератор на твердому паливі згідно рахунку-фактури від 12.12.2017 без ПДВ».

Пунктом 2.3 Договору сторони встановили, що покупець, пересвідчившись у якості та кількості отриманого товару, підписує накладні до даного договору, що свідчить про повне виконання продавцем зобов`язань за договором.

Сторонами підписано та скріплено печатками накладну від 20.12.2017 №15, за якою позивач поставив, а відповідач прийняв поставку теплогенератора на твердому паливі до зерносушилки вартістю 230 000,00 грн.

21.12.2017 відповідач ПрАТ «Жміївське» здійснило оплату за теплогенератор в сумі 92000,00 грн. платіжним дорученням від 21.12.2017 №348 із призначенням платежу «доплата за теплогенератор на твердому паливі згідно рахунку-фактури від 12.12.2017 без ПДВ».

Відтак, всього за договором від 12.12.2017 відповідач позивачу сплатив 250 000,00 грн.

Відповідно до частини першої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно із ст. 180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до ст.ст. 627, 628 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

За таких обставин, оскільки зміст правочину між сторонами зафіксований у документах, якими обмінялися сторони (договір купівлі-продажу та виконання робіт від 12.12.2017, рахунок-фактура від 12.12.2017, сума якого відповідає загальній ціні договору 350 000,00 грн. (пункт 6.1 договору), і яка складається із вартості теплогенератора 230 000,00 грн. та вартості монтажних робіт 120 000,00 грн., накладна №15 від 20.12.2017, платіжні доручення від 14.12.2017 №344 та від 21.12.2017 №348 із призначенням платежу із посиланням на рахунок-фактуру від 12.12.2017), суд погоджується із твердженням позивача про те, що укладений між сторонами договір є змішаним договором поставки та підряду, предметом якого є поставка теплогенератора за визначеним місцем поставки у строк 7 календарних днів з моменту передоплати та його монтаж.

З огляду на викладене, твердження відповідача про помилкову переплату у сумі 20000,00 грн. (понад вартість теплогенератора 230 000,00 грн.) не відповідають дійсним обставинам, оскільки вказані кошти були сплачені в рахунок виконання монтажних робіт теплогенератора на підставі укладеного між сторонами договору та в межах ціни цього договору.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Верховний Суд неодноразово наголошував, що у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України (пункти 28, 29, 30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №922/3412/17, пункт 27 постанови Верховного Суду від 29.01.2019 у справі №922/536/18).

З огляду на викладене, вимога зустрічного позову про повернення безпідставно набутих коштів (у частині переплати 20000,00 грн. за платіжними дорученнями від 14.12.2017 №344 та від 21.12.2017 №348) не належить до задоволення.

Суд враховує подану позивачем заяву про застосування до вимог зустрічного позову позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

У ч. 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

"Позовна давність" - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення Європейський суд з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти; порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України).

Разом із тим, з огляду на встановлену судом відсутність матеріально-правових підстав для задоволення зустрічного позову у частині вимоги про повернення безпідставно набутих коштів у сумі 20 000,00 грн. (переплати за платіжними дорученнями від 14.12.2017 №344 та від 21.12.2017 №348 за договором купівлі-продажу та виконання робіт від 12.12.2017) вимоги позивача за зустрічним позовом у цій частині не належать до задоволення безвідносно до спливу чи не спливу позовної давності.

Первісний позов ФОП Лаговського Г.В. про стягнення заборгованості за виконані монтажні роботи за договором купівлі-продажу та виконання робіт від 12.12.2017 не належить до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до частини 2 ст. 628 ЦК України до відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Як вбачається з поданих документів, укладений між сторонами договір передбачав виконання монтажних робіт теплогенератора вартістю 120 000,00 грн. Однак, сторонами не було узгоджено ані строків виконання таких робіт, ані порядку їх здачі-приймання, ані строку оплати.

З огляду на викладене, враховуючи відсутність погодження вказаних умов сторонами договору, а також враховуючи, що відносини сторін змішаного договору, щодо якого існує спір у первісному позові, є договором підряду на виконання монтажних робіт, суд застосовує до вимог первісного позову про стягнення плати за виконані монтажні роботи норми закону, що регулюють підряд.

Відповідно до частини 1 ст. 837, частини 1 ст. 839 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Підрядник зобов`язаний виконати роботу, визначену договором підряду, із свого матеріалу і своїми засобами, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини 1 ст. 853, частини 1 ст. 854 ЦК України замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

З огляду на те, що інші умови договором між сторнами не встановлені, відповідно до вищенаведених норм оплата виконаної роботи, яку підрядник зобов`язаний виконати власними засобами, має бути здійснена після її остаточної здачі. При цьому обов`язок прийняття виконаних робіт закон покладає на замовника.

Жодних доказів виконання монтажних робіт ФОП Лаговським Г.В. щодо поставленого теплогенератора, доказів повідомлення ПрАТ «Жміївське» про готовність робіт до здачі матеріали справи не містять.

При цьому суд звертає увагу на те, що вимога щодо погашення заборгованості, яка була направлена позивачем відповідачу 21.01.2021, та отримана відповідачем 29.01.2021, не містить ані повідомлення про готовність робіт до прийняття, ані вимоги про оплату за виконані монтажні роботи. У вказаній вимозі позивач вказує про те, що ПрАТ «Жміївське» не виконало належним чином взяті на себе зобов`язання щодо оплати за отримані запчастини до зерносушки, внаслідок чого виник борг 63 845,00 грн.

Відтак, строк оплати монтажних робіт, щодо яких не подано доказів їх остаточної здачі, не настав, у зв`язку з чим вимоги ФОП Лаговського Г.В. про стягнення заборгованості за виконані монтажні роботи не належать до задоволення.

Суд враховує, що відповідно до частини 2 ст. 846 ЦК України якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов`язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов`язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту. Однак, доказів того, що ПрАТ «Жміївське» в усному порядку чи письмово вимагало від ФОП «Лаговського Г.В. виконання та передання робіт, матеріали справи також не містять.

Суд бере до уваги, що відповідно до пункту 10.1 договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Відтак, станом на момент розгляду справи договір є чинним, зобов`язання продовжують існувати, сторонами не подано доказів прострочення їх виконання.

ІІ. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач поставив, а відповідач прийняв запасні частини загальною вартістю 110557,00 грн. за накладними, копії яких залучені до матеріалів справи, а саме:

від 16.12.2017 на суму 16 858,00 грн.;

від 21.12.2017 на суму 83 845,00 грн.;

від 01.02.2018 №37 на суму 9 854,00 грн.

Суд відхиляє твердження про те, що вказані поставки здійснювались на виконання договору купівлі-продажу та виконання робіт від 12.12.2017.

Так, у вказаних накладних відсутні посилання на договір від 12.12.2017 як на підставу поставки: у накладних від 16.12.2017 та від 21.12.2017 підстава поставки взагалі не зазначена, у накладній від 01.02.2018 підставою поставки вказаний рахунок-фактура №37.

Крім того, договір від 12.12.2017 укладений щодо індивідуально визначеного товару теплогенератора на твердому паливі, та не передбачає поставки будь-якого іншого устаткування чи запчастин; при цьому ціна договору складається із вартості теплогенератора 230 000,00 грн. та монтажних робіт 120 000,00 грн.

Відповідач оплатив отримані за вказаними накладними запчастини, сплативши всього 146 712,00 грн. за платіжними дорученнями:

від 20.12.2017 №345 на суму 16858,00 грн., призначення платежу «оплата запчастин до зерноочисного комплексу згідно рахунка-фактури від 16.12.2017 без ПДВ»;

від 11.01.2018 №10 на суму 60 000,00 грн., призначення платежу «часткова оплата за запчастини до сушки згідно рахунка-фактури від 21.12.2017 без ПДВ»;

від 25.01.2018 №28 на суму 60 000,00 грн., призначення платежу «оплата за запчастини до зерносушки згідно рахунка-фактури від 21.12.2017 без ПДВ»;

від 05.02.2018 №33 на суму 9854,00 грн., призначення платежу «оплата за запчастини до зерно сушки згідно рахунка-фактури №37 від 01.02.2018 без ПДВ».

Призначення платежів у платіжних дорученнях також жодним чином не свідчать, що платежі здійснювалися на підставі та у межах договору від 12.12.2017 купівлі-продажу та виконання робіт.

З огляду на викладене, поставка та оплата запасних частин відбувались за правочином купівлі-продажу, укладеному у спрощений спосіб шляхом підписання накладних, поза межами зобов`язальних відносин сторін, заснованих на договорі купівлі-продажу та виконання робіт від 12.12.2021.

Суд бере до уваги, що відповідно до пункту 3.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ від 21.01.2004 №22, реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу".

З огляду на викладене, твердження позивача про те, що кошти, надміру сплачені платником ПрАТ «Жміївське» в сумі 36 155,00 грн. (146 712,00 грн. мінус 110 557,00 грн.) за поставку запчастин, були перераховані в оплату зобов`язань за договором від 12.12.2017., не відповідає закону та дійсним обставинам.

Разом із тим, вимоги зустрічного позову у частині повернення у порядку ст. 1212 безпідставно перерахованих коштів у сумі 35 155,00 грн. (за платіжними дорученнями від 11.01.2018 №10 на суму 60 000,00 грн. та від 25.01.2018 №28 на суму 60 000,00 грн.) не належать до задоволення з мотивів пропуску позивачем за зустрічним позовом строку позовної давності.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки.

Статтею 258 ЦК України передбачає перелік окремих видів вимог, щодо яких законом встановлена спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Вимоги про повернення безпідставно набутого майна до таких вимог не належать.

З огляду на те, що платежі, щодо яких позивач за зустрічним позовом заявляє до стягнення безпідставно набуті кошти, були ним здійснені 11.01.2018 та 25.01.2018 (про що він як платник не міг не знати), за правилами обчислення строків (частина 1 ст. 260, частина 1 ст. 254 ЦК України) строк позовної давності сплив 11.01.2021 та 25.01.2018 відповідно. Зустрічний позов ПрАТ «Жміївське» поданий до суду 03.03.2021 (дата оформлення підприємством зв`язку АТ «Укрпошта» поштового відправлення №5560, у якому зустрічний позов надійшов до суду), тобто після спливу позовної давності, що відповідно до частини 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у зустрічному позові у цій частині.

За таких обставин, повно та ґрунтовно дослідивши матеріали справи, суд ухвалює рішення про відмову у первісному позові ФОП Лаговського Г.В. та про відмову у зустрічному позові ПрАТ «Жміївське» повністю.

У зв`язку із відмовою у позові судові витрати позивача за первісним позовом суд залишає за позивачем ФОП Лаговським Г.В., судові витрати за зустрічним позовом суд залишає за відповідачем ПрАТ «Жміївське».

Керуючись статтями 4, 12, 73-92, 129, 233, 236-238, 240, 241, Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У первісному позові фізичній особі підприємцю Лаговському Геннадію Володимировичу відмовити повністю.

2. У зустрічному позові Приватному акціонерному товариству «Жміївське» відмовити повністю.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до ст. ст. 240-241 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення підписано 08.07.2021.

Суддя О.В. Конюх