ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

09 липня 2021 року Справа № 918/170/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Петухов М.Г., суддя Маціщук А.В. , суддя Олексюк Г.Є.

секретар судового засідання Блащук О.О.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго"

на рішення Господарського суду Рівненської області від 22.04.2021

(ухвалене о 15:20 год. у м. Рівне, повний текст складено 23.04.2021)

у справі № 918/170/21 (суддя Романюк Р.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго"

до Приватного акціонерного товариства "Рівне - Реєстр"

про стягнення коштів у сумі 29 180 грн 43 коп.

Відповідно до ч.13 ст.8, ч. 10 ст.270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Рівне-Реєстр" про стягнення 29 180 грн 43 коп. заборгованості за надані послуги з теплопостачання.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 11.11.2009 між ТОВ "Рівнетеплоенерго" та ПрАТ "Рівне - Реєстр" було укладено договір № 977 на відпуск теплової енергії, за умовами якого товариство зобов`язується надавати споживачеві теплову енергію, а споживач, в свою чергу, зобов`язується прийняти та оплатити теплову енергію за встановленими тарифами в терміни, передбачені цим договором.

Позивач зазначає, що відповідач порушує умови договору та за останнім, станом на 01.02.2021, обліковується заборгованість в розмірі 29 180 грн 43 коп.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 22.04.2021 у справі №918/170/21 було відмовлено в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" до Приватного акціонерного товариства "Рівне - Реєстр" про стягнення коштів у сумі 29 180 грн 43 коп.

При ухвалені вказаного рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту надання відповідачу послуг з теплопостачання, зокрема суд указав, що подані позивачем докази, а саме довідки не є належним доказом споживання відповідачем у справі (ПрАТ "Рівне-реєстр") теплової енергії у визначеному обсязі, оскільки споживачем цих послуг є інша юридична особа - ОСГ "Фортеця" і саме представником цього об`єднання приймались послуги. Суд зазначив, що інших доказів на підтвердження споживання теплової енергії відповідачем у справі (ПрАТ "Рівне-реєстр") у визначеному позивачем періоді, її кількості та вартості суду не подано.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Також, місцевий господарський суд, враховуючи відмову в задоволені позову, з підстав необґрунтованості, не застосував заяву відповідача про наслідки спливу строку позовної давності.

Розглядаючи спірні правовідносини місцевий господарський суд застосував відповідні положення ст. ст. 11, 256, 257, 261, 267, 509, 525, 526, 530, 612, 714 ЦК України, ст. ст. 173, 174, 179, 193 Господарського кодексу України, ст. ст. 19, 25 Закону України "Про теплопостачання".

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційної скаргою звернулося Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго", в якій просить рішення Господарського суду Рівненської області від 22.04.2021 у справі №918/170/21 скасувати та ухвалити нове, яким позов задоволити.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач зазначає таке.

Між ТОВ "Рівнетеплоенерго" та ПрАТ "Рівне-Реєстр" 11.11.2009 було укладено договір №977 на відпуск теплової енергії за умовами якого позивач зобов`язується надавати відповідачу теплову енергію, а відповідач, в свою чергу, зобов`язується прийняти та оплатити теплову енергію за встановленими тарифами в терміни, передбачені цим Договором. Теплова енергія подається відповідачу за адресою: м. Рівне, вул. Коцюбинського, 6.

Також, згідно загальних відомостей про об`єкти відповідача, що є невід`ємною частиною Договору, загальна площа об`єкту відповідача, а саме: офіс за адресою м. Рівне, вул. Коцюбинського, буд. 6, становить 161,20кв. м.

Згідно розрахунку заборгованості за теплопостачання вбачається, що заборгованість в сумі 29 180 грн 43 коп., яка виникла за період з 01.12.2016 по 01.02.2021 періодично сплачувалась, чим відповідач підтверджує факт надання послуг.

Розрахунок вартості наданих послуг відповідачу, був здійснений з врахуванням використаної будинком теплової енергії, площею приміщень відповідача, котра опалюється.

Споживачами по вул. Коцюбинського, будинок 6 є ОСГ "Фортеця" та ПрАТ "Рівне-Реєстр", а згідно довідок про кількість використаної теплової енергії вбачається, що нарахування здійснюється згідно двох договорів №156 та №977.

В будинку що знаходиться в м. Рівне, по вул. Коцюбинського, 6 наявний прилад обліку теплової енергії, а тому, нарахування за послугу опалення по цьому житловому будинку проводяться за фактично використаними даним будинком Гкал., згідно поданих довідок про кількість використаної теплової енергії» по тепловому лічильнику представником від мешканців даного будинку - головою ОСГ "Фортеця".

Враховуючи викладене, позивач вважає, що суд першої інстанції не дослідив усіх обставин справи з метою всебічного та об`єктивного розгляду справи.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, відповідно до якого просить оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін, а в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

На спростування доводів, викладених в апеляційній скарзі, вказує на таке.

Позивачем до суду першої інстанції було надано лише довідки про кількість спожитої теплової енергії на підставі показів обліку теплового лічильника за період з 15.10.2020 по 22.01.2021, які підписані уповноваженими особами позивача та ОСГ "Фортеця".

Разом з тим, за опалювальний 2019 рік взагалі відсутні документи, які б підтверджували обсяги спожитої теплової енергії Відповідачем, що слугувало б підставою нарахування та стягнення відповідної заборгованості.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність факту надання послуг відповідачу, а відтак про відсутність правових підстав для задоволення позову.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що подані позивачем докази не підтверджують факт надання відповідачу - ПрАТ "Рівне-Реєстр" послуг, обумовлених Договором № 977 на відпуск теплової енергії від 11.11.2009, вартість яких складає предмет позову.

Подані на підтвердження факту надання послуг та їх обсягу (кількості спожитої теплової енергії) довідки не є належним доказом споживання відповідачем у справі (ПрАТ "Рівне-реєстр") теплової енергії у визначеному обсязі, оскільки споживачем цих послуг є інша юридична особа - ОСГ "Фортеця" і саме представником цього об`єднання приймались послуги, що підтверджує підпис та печатка уповноваженого представника ОСГ "Фортеця". Жодних інших доказів на підтвердження споживання теплової енергії відповідачем у справі у визначеному позивачем періоді, її кількості та вартості суду першої інстанції не подано.

За наведеного вище, відповідач вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при ухвалені рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задоволити частково, а оскаржуване рішення змінити в мотивувальній частині, виходячи з такого.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як убачається з матеріалів справи, що 11.11.2009 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" (підприємство) та Відкритим акціонерним товариством "Рівне-Реєстр" (споживач) укладено Договір № 977 на відпуск теплової енергії (далі Договір; а. с. 9-12), за умовами якого, підприємство зобов`язується надавати споживачеві теплову енергію, а споживач, в свою чергу, зобов`язується прийняти та оплатити теплову енергію за встановленими тарифами в терміни, передбачені цим договором.

Відповідно до п. 1.2. та п. 1.4. Договору відпуск теплової енергії здійснюється після під`єднання і заключення даного Договору між підприємством і споживачем на підставі проектної, інвентарної та технічної документації. Теплова енергія подається Споживачу за адресою: вул. Коцюбинського, 6.

За умовами пп. 3.2.1. п. 3.2. Договору споживач теплової енергії зобов`язується виконувати умови та порядок оплати спожитої теплової енергії в обсягах і в терміни, які передбачені договором.

Споживач, що має прилади обліку, щомісячно подає підприємству звіт про фактичне споживання теплової енергії до 25 числа поточного місяця. В разі неподання звіту в обумовлений термін, нарахування проводиться розрахунковим методом: по опаленню та вентиляції згідно з навантаженням зазначеним в Договорі; по гарячому водопостачанню по пропускній здатності вузла вводу при швидкості 2 м/с (п. 4.4. Договору).

Пунктом 4.5. Договору передбачено, що межа балансової та експлуатаційної відповідальності сторін, вказана в додатку № 1 до договору не може бути змінена в односторонньому порядку.

Відповідно до п. 5.1., пп. "б" п. 5.2., п. 5.3. Договору розрахунки за теплову енергію, що споживається, проводяться в грошовій формі, відповідно до встановлених тарифів. Розмір щомісячної плати за опалення та підігрів води на момент укладання даного договору становить: теплоенергія на опалення: при наявності приладів обліку в розмірі 591,92 грн в місяць за 1 Гкал для інших споживачів. Споживач проводить оплату за отриману теплову енергію шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок підприємства, при цьому споживач самостійно отримує рахунок.

Розрахунковим періодом є календарний місяць. Термін внесення платежів не пізніше 10 числа місяця наступного за розрахунковим. Розрахунки споживача з підприємством за спожиту теплову енергію можуть здійснюватися в порядку планових платежів з обмеженням терміну до одного місяця (пп. 5.4.1. п. 5.4. Договору).

Незгода споживача із вказаною в рахунку сумою вартості теплової енергії не є підставою для затримання її оплати ( п. 5.6. Договору).

Відповідно до п. 5.7. Договору передбачено, що в платіжних дорученнях споживач повинен обов`язково вказувати номер договору, дату його підписання, призначення платежу. При наявності боргу за спожиту теплову енергію кошти, що надходять, зараховуються в погашення боргу за теплову енергію, спожиту в минулі періоди, незалежно від вказаного в платіжному дорученні призначення платежу.

Сторони домовились, що підприємство має право стягувати суму боргу незалежно від моменту її виникнення (п. 5.8 договору).

Згідно з п. 5.10. Договору в інформативному порядку підприємством можуть направлятись рахунки споживачу. В рахунок включається оплата за теплову енергію, пеня та інші фінансові санкції за порушення умов даного договору.

Споживач несе відповідальність за несвоєчасне проведення розрахунків за теплову енергію пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, а також 3% річних від простроченої суми та сплата основного боргу з урахуванням індексу інфляції (пп. 6.3.3 п.6.3. Договору).

Пунктом 8.1. Договору сторони погодили, що даний договір укладається терміном на 1 рік і набуває чинності з дня його підписання.

Як стверджує позивач, на виконання умов Договору № 977 від 11.11.2009, ТОВ "Рівнетеплоенерего" надано послуги з теплопостачання для ПрАТ "Рівне-Реєстр", однак останній не розрахувався в повному обсязі за наданні, у зв`язку із чим у відповідача утворилася заборгованість за період з 01.01.2017 по 01.02.2021 в сумі 29 180 грн 43 коп.

На підтвердження факту надання послуг та кількість використаної теплової енергії відповідачем суду надано довідки про кількість використаної теплової енергії споживача - ОСГ "Фортеця" (адреса - м. Рівне, вул. Коцюбинського, 6): з 11.10.2016 по 24.10.2016 (а. с. 68); з 25.10.2016 по 22.11.2016 (а. с. 69); з 23.01.2017 по 23.02.2017 (а. с. 70); з 20.02.2017 по 20.03.2017 (а. с. 71); з 20.03.2017 по 04.04.2017 (а. с. 72); з 20.01.2019 по 20.02.2019 (а. с. 15); з 21.02.2019 по 25.03.2019 (а. с. 16); з 26.03.2019 по 17.04.2019 (а. с. 17); з 28.10.2019 по 19.11.2019 (а. с. 18); з 20.11.2019 по 18.12.2019 (а. с. 19); з 19.12.2019 по 20.01.2020 (а. с. 20); з 21.01.2020 по 23.02.2020 (а. с. 21-22); з 01.03.2020 по 31.03.2020 (а. с. 23); з 01.04.2020 по 16.04.2020 (а. с. 24); з 15.10.2020 по 26.10.2020 (а. с. 25-26); з 27.10.2020 по 02.11.2020 (а. с. 27-28); з 26.11.2020 по 22.12.2020 (а. с. 29-31); з 23.12.2020 по 22.01.2021 (а. с. 32-33).

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.

Згідно з частиною 1 та пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України та частини 1 статті 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 1 статті 179 Господарського кодексу України визначено, що майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Положеннями статті 525, частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статтею 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частинами 1 та 2 статті 714 Цивільного кодексу України унормовано, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечувати безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Відносини, що виникають у зв`язку з виробництвом, транспортуванням, постачанням і використанням теплової енергії, державним наглядом (контролем) у сфері теплопостачання, експлуатацією теплоенергетичного обладнання та виконанням робіт на об`єктах у сфері теплопостачання суб`єктами господарської діяльності незалежно від форми власності регулюються, зокрема Законом України "Про теплопостачання" та Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

Статтею 1 Закону України "Про теплопостачання" визначено, що:

виробництво теплової енергії - господарська діяльність, пов`язана з перетворенням енергетичних ресурсів будь-якого походження, у тому числі альтернативних джерел енергії, на теплову енергію за допомогою технічних засобів з метою її продажу на підставі договору;

постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору;

суб`єкти відносин у сфері теплопостачання - фізичні та юридичні особи незалежно від організаційно-правових форм та форми власності, які здійснюють виробництво, транспортування, постачання теплової енергії, теплосервісні організації, споживачі, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування;

теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу;

споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору;

суб`єкти відносин у сфері теплопостачання - фізичні та юридичні особи незалежно від організаційно-правових форм та форми власності, які здійснюють виробництво, транспортування, постачання теплової енергії, теплосервісні організації, споживачі, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування; теплопостачальна організація - суб`єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії.

За приписами ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" діяльність у сфері теплопостачання може здійснюватися суб`єктами господарської діяльності у сфері теплопостачання всіх організаційно-правових форм та форм власності, зокрема, на основі договорів оренди, підряду, концесії, лізингу та інших договорів. Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку (ч. 6 ст. 25 Закону України "Про теплопостачання").

Також, суд апеляційної інстанції з інформації, розміщеної в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, встановив, що ОСГ "Фортеця" діє у формі об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, а тому до спірних відносин підлягають також застосуванню норми Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" та Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку ".

Відтак, відповідно до ст. 7 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" співвласники зобов`язані, зокрема своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги.

За припасами ст. 15 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку " співвласник зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі.

Як вбачається, із вище встановлених обставин справи, між сторонами виникли договірні відносини з постачання позивачем відповідачу теплової енергії, при цьому така енергія подається споживачу за адресою: Коцюбинського, 6, а загальна площа такого приміщення складає 161,2 кв. м., що підтверджується загальними відомостями про об`єкти споживача до договору №977 (а. с. 13).

Із поданих позивачем довідок про кількість використаної теплової енергії, суд апеляційної інстанції встановив, що в періоди з 11.10.2016 по 22.11.2016, 23.01.2017-04.04.2017, 22.01.2019-17.04.2019, 28.10.2019-23.02.2020, 01.03.2020-16.04.2020, 15.10.2020-02.11.2020, 26.11.2020-22.01.2021 позивач поставив в будинок за адресою: м. Рівне, вул. Коцюбинського, 6 теплову енергію.

Суд бере до уваги, що такі довідки (а. с. 15-33, 68-72) підписані не представником відповідача, а представником ОСГ "Фортеця", з приводу чого зазначає, що в цих довідках зазначені показання будинкового лічильника (на початок та кінець розрахункового періоду), угоди на підставі яких здійснювалося таке постачання, зокрема договір № 977, а також розмежовано кількість теплової енергії, що постачалася ОСГ "Фортеці" та ПрАТ "Рівне-Реєстр".

За наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що такі докази є належними на підтвердження обставин поставки теплової енергії в приміщення будинку ОСГ "Фортеця" в цілому та, зокрема, в приміщення відповідача у періоди зазначені вище.

За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 161 ГПК України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є, зокрема, відзив на позовну заяву.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що ПрАТ "Рівне-Реєстр" у своєму відзиві на позовну заяву (а. с. 45-49), на 3-4 сторінках, фактично визнає надання йому позивачем послуг з теплопостачання, проте заперечує щодо суми заборгованості, надаючи власний розрахунок у відзиві, та просить застосувати наслідки спливу позовної давності.

Однак, відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за теплопостачання по договору № 977 (а. с. 34-35), ТОВ "Рівнетеплоенерго" визначило період заборгованості з 01.01.2017 по 01.02.2021.

Суд зазначає, що відповідачем в суді першої інстанції була заявлена заява про застосування наслідків сливу позовної давності, з приводу чого, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 256 ЦК України особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття) лише в межах певного строку - позовної давності.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки і застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. ст. 257, 267 ЦК України).

Отже, у разі, якщо позовні вимоги визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Вжиті у статті 261 ЦК України терміни "довідався" та "міг довідатися" дають підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. При цьому аргументи відповідача, що про порушене право позивач міг дізнатися раніше, ніж він стверджує, мають ґрунтуватись не на можливих, а на конкретних обставинах, що підтверджуються наданими у справі належними доказами, за яких суд може однозначно (достеменно) встановити момент, коли особа могла довідатись про порушення його прав.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач звернувся до суду в березні 2021 року, що підтверджується відміткою канцелярії місцевого господарського суду на позовній заяві (а. с. 1-4).

Вище вказано, що позивачем визначено період заборгованості 01.01.2017-01.02.2021, тобто, позивач включив до такого, період який знаходиться за межами строку позовної давності, а саме період з 01.01.2017 по 01.02.2018 включно.

Тому, беручи до уваги заяву відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, суд апеляційної інстанції відмовляє в задоволені позовних вимог про стягнення заборгованості, утвореної внаслідок не повної оплати послуг з постачання теплової енергії в період з 01.01.2017 по 31.12.2017 в сумі 18 632 грн 55 коп., з підстав пропуску позивачем позовної давності для пред`явлення такої вимоги.

Щодо періоду 01.01.2018-01.02.2018, який находиться за межами позовної давності, апеляційний господарський суд зазначає, що ні за вказані періоди, ні за сам 2018 рік, позивачем не було долучено доказів на підтвердження обставин надання позивачем відповідачу послуг з теплопостачання, зокрема довідок про кількість використаної теплової енергії, які відсутні в матеріалах господарської справи № 918/170/21.

З огляду на викладене, позовні вимоги в цій частині (стягнення заборгованості за 2018 рік) не підлягають до задоволення, з огляду на недоведеність.

При цьому, суд вказує, що позивач не заперечує проти здійснення відповідачем оплат в 2018 році на загальну суму 18 627 грн 23 коп., що вбачається із наданого позивачем розрахунку, а тому такі платежі підлягають до врахування при здійснені розрахунку позову.

Також, щодо періоду з 01.01.2019 по 01.02.2021 суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем в цей період були надані відповідачу послуги з теплопостачання на загальну суму 32 025 грн 83 коп., а відповідач розрахувався за такі послуги частково, а саме на суму 21 405 грн 24 коп., тобто заборгованість за цей період складає 10 620 грн 59 коп.

В той же час, як зазначено вище, до розрахунку заборгованості слід включити суму оплат, здійснених відповідачем у 2018 році в розмірі 18 627 грн 23 коп., а тому суд апеляційної інстанції констатує, що позивачем не доведено існування заборгованості в сумі 10 620 грн 59 коп., за період з 01.01.2019 по 01.02.2021.

Підсумовуючи все вищевикладене, суд апеляційної інстанції зазначає, що в задоволені позовних вимог про стягнення 18 632 грн 55 коп. за період з 01.01.2017 по 31.12.2017 слід відмовити у зв`язку із пропуском позовної давності, а в стягненні 10 620 грн 59 коп. з 01.01.2019 по 01.02.2021 - у зв`язку із недоведеністю існування такої заборгованості.

В той же час, суд першої інстанції надаючи оцінку обставинам справи та поданих сторонами доказів, зокрема позивачем, дійшов помилкових висновків про неналежність доказів, недоведеність надання позивачем відповідачу послуг, а як наслідок неправильно застосував норми матеріального права та відмовив у позові з підстав недоведеності надання послуг.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів.

В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, частково підтверджуються встановленими судом апеляційної інстанції обставинами справи.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право змінити рішення.

Підставами для зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права (п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 277 ГПК України).

Враховуючи вказане, апеляційний господарський суд задовольняє частково апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго", а рішення Господарського суду Рівненської області від 22.04.2021 у справі № 918/170/21 змінює в мотивувальній частині, зазначивши мотиви відмови в позові, наведені в цій постанові.

Керуючись статтями 269, 270, 273, 275-279, 282 ГПК України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" задоволити частково.

2. Рішення Господарського суду Рівненської області від 22.04.2021 у справі №918/170/21 змінити в мотивувальній частині, вказавши підстави для відмови в позові, зазначені і цій постанові.

В решті рішення Господарського суду Рівненської області від 22.04.2021 у справі №918/170/21 залишити без змін.

3. Справу № 918/170/21 надіслати Господарському суду Рівненської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, строках та порядку встановлених статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Маціщук А.В.

Суддя Олексюк Г.Є.