ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" червня 2021 р. Справа№ 927/1234/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Алданової С.О.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали апеляційної скарги Фермерського господарства "Північ Агро"

на рішення Господарського суду Чернігівської області

від 26.02.2021

у справі №927/1234/20 (суддя - Сидоренко А.С.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МИАНОРА"

до Фермерського господарства "Північ Агро"

про стягнення 60 214, 91 грн

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "МИАНОРА" (надалі - позивач, ТОВ "МИАНОРА") звернулося до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Фермерського господарства "Північ Агро" (надалі - відповідач, ФГ "ПІВНІЧ АГРО") про стягнення 3 617, 50 грн нарахованого на суму боргу індексу інфляції, 39 998, 12 грн 36% річних з простроченої суми та 16 599, 29 грн пені.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо своєчасної оплати поставленого товару, згідно договору поставки №30/05 засобів захисту рослин від 30.05.2019.

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на сплив строку позовної давності.

Так, відповідач вказує на те, що відповідно до п. 3.3. Договору оплата має бути здійснена не пізніше 31.10.2019, таким чином ТОВ "МИАНОРА" дізналося про порушення свого права 01.11.2019 і перебіг строку позовної давності починається з цієї дати. Позов направлено поштою 17.12.2020, відтак строк позовної давності сплинув, у зв`язку з чим даний позов не може бути задоволено.

При цьому, 15.12.2020 ФГ "Північ Агро" виконало рішення Господарського суду Чернігівської області, що підтверджується платіжним дорученням №176 від 15.12.2020. Згідно з ч. 2 ст. 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до особи, яка є боржником, тобто до особи, яка є належним відповідачем за позовом. Таким чином, строк звернення до суду з даним позовом пропущено.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 26.02.2021 у справі №927/1234/20 позов задоволено частково. Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 16 599, 29 грн пені, 39 998, 12 грн 36% річних, 3 357, 77 грн інфляційних нарахувань та 2 092, 93 грн судового збору.

У решті позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивач правомірно звернувся з відповідною позовною заявою до господарського суду, оскільки матеріали справи містять належні та допустимі докази, які підтверджують, що відповідач порушив строки оплати поставленого товару за спірним Договором. Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем правомірно нараховано відповідачу 16 599, 29 грн пені за період з 02.02.2020 по 14.12.2020 та 39 998, 12 грн 36% річних з простроченої суми за період з 02.02.2020 по 14.12.2020.

Однак, у зв`язку з допущеною позивачем арифметичною помилкою при розрахунку інфляційних нарахувань за період з 01.11.2019 по 31.10.2020, судом вирішено задовольнити вимоги в цій частині у розмірі 3 357, 77 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач (скаржник) звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Чернігівської області від 26.02.2021 у справі №927/1234/20 у повному обсязі та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення прийняте при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також наявна невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи. Відтак, оскаржуване судове рішення у цій справі ухвалене із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Окрім того, у тексті апеляційної скарги скаржником викладено клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, з обґрунтуванням причин такого пропуску.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.03.2021 апеляційну скаргу ФГ "Північ Агро" передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючої судді (судді-доповідача) - Зубець Л.П., суддів: Гаврилюка О.М., Мартюк А.І.

Судова колегія зазначає, що визначений за допомогою автоматизованої системи розподілу судової справи склад колегії суддів, є судом, встановленим законом, про що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, зокрема, у справі "Zand v. Austria", висловлено думку, що термін "судом, встановленим законом" у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів".

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.04.2021 апеляційну скаргу Фермерського господарства "Північ Агро" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 26.02.2021 у справі №927/1234/20 залишено без руху, надано скаржнику строк для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом подання до суду апеляційної інстанції доказів сплати судового збору у розмірі 13, 61 грн.

19.04.2021 через відділ забезпечення автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої останнім долучено докази сплати судового збору у розмірі 13, 61 грн (платіжне доручення №442 від 15.04.2021).

У зв`язку з перебуванням судді Гаврилюка О.М., який входить до складу колегії суддів та не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), на лікарняному, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.04.2021 для розгляду апеляційної скарги ФГ "Північ Агро" визначено колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуюча суддя - Зубець Л.П. (суддя-доповідач), судді: Мартюк А.І., Алданова С.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.04.2021 клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження задоволено, поновлено скаржнику пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження судового рішення.

Відкрито апеляційне провадження у справі №927/1234/20 за апеляційною скаргою ФГ "Північ Агро" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 26.02.2021.

Відповідно до ч. 3 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відповідності до ч. 13 ст. 8 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до п. п. 4, 5 ч. 3 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо.

З огляду на викладене, розгляд апеляційної скарги ФГ "Північ Агро" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 26.02.2021 у справі №927/1234/20 вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Роз`яснено учасникам справи право та встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, заяв та клопотань до суду апеляційної інстанції.

Позивач у порядку ст. 263 Господарського процесуального кодексу України своїм правом не скористався, до Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу не подав.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, рішенням Господарського суду Чернігівської області від 25.06.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.09.2020 у справі №927/96/20 було частково задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Мианора" до Фермерського господарства "Північ Агро" про стягнення 277 717, 73 грн та присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 128 280, 00 грн боргу, 9 402, 18 грн пені, 11 755, 55 грн 36% річних, 64 140, 00 грн штрафу та 3 203, 67 грн судового збору. В решті позову відмовлено.

Відмовлено у задоволенні заяви про відстрочення виконання рішення Господарського суду Чернігівської області у справі №927/96/20 строком на 4 місяці з моменту його ухвалення.

Так, вирішуючи вказаний вище спір, в межах справи №927/96/20 судами були встановлені наступні обставини:

"30.05.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мианора" (надалі - постачальник) та Фермерським господарством "Північ Агро" (надалі - покупець) укладено договір поставки № 30/05 засобів захисту рослин (далі - Договір).

У відповідності до пункту 1.1.-1.2. Договору в порядку та умовах, визначених цим договором, постачальник зобов`язується поставити та передати у власність у зумовлені даним договором строки засоби захисту рослин (надалі - "ЗЗР"), надалі іменується "Товар", а покупець зобов`язується прийняти товар та своєчасно оплатити його вартість на умовах Договору.

Найменування товару, його кількість, ціна за одиницю та загальна вартість зазначаються у видаткових накладних, які є невід`ємною частиною цього Договору.

Згідно пунктів 2.2.-2.3. Договору, орієнтовна сума Договору становить 300000,00 грн. Якщо вартість всіх поставок товару за цим Договором перевищуватиме або буде меншою від орієнтовної суми Договору, то вважатиметься, що загальна ціна цього Договору узгоджена сторонами шляхом підписання видаткових накладних, за якими фактично поставлено та прийнято товар протягом строку дії Договору.

Ціна за одиницю товару, кількість та асортимент товару узгоджується сторонами у видаткових накладних, які є невід`ємною частиною цього Договору.

У відповідності до пунктів 3.1.-3.3. Договору, розрахунки за даним Договором здійснюються в національній валюті України (гривні) шляхом банківського (безготівкового) переказу грошових коштів на поточний банківський рахунок постачальника.

Оплата за поставлений товар проводиться покупцем на підставі виставленого постачальником рахунку-фактури.

Повна оплата поставленого товару повинна бути здійснена покупцем не пізніше 31 жовтня 2019 року ("Остаточна дата розрахунку").

Згідно пунктів 4.5.-4.6. Договору поставка товару у повному обсязі здійснюється у строк до 31 жовтня 2019 року.

Товар вважається переданим постачальником і прийнятим покупцем за кількістю та якістю з моменту (дати) підписання уповноваженими представниками обох сторін видаткової (-их) накладної (-их).

На виконання умов Договору позивачем було поставлено, а відповідачем було прийнято товар на загальну суму 128 280, 00 грн, що підтверджується копією видаткової накладної №РН-0000032 від 03.06.2019.

Також поставка позивачем відповідачу товару на суму 128 280, 00 грн підтверджується копією товарно-транспортної накладної №РН-0000032 від 03.06.2019.

Згідно акту звірки взаємних розрахунків станом на 24.01.2020, підписаним позивачем, за відповідачем рахується заборгованість в розмірі 128280,00 грн.

Відповідач доказів оплати заборгованості за товар за Договором в розмірі 12 8280, 00 грн, а також доказів, які спростовують наявність боргу в заявленому до стягнення розмірі, в ході розгляду даної справи до суду не надав.

Судом враховується, що відповідач отримав товар на суму 128 280, 00 грн. за видатковою накладною від 03.06.2019 і порушив умови договору за яким повна оплата поставленого товару повинна бути здійснена не пізніше 31.10.2019.

З урахуванням вказаного суд не приймає до уваги заперечення позову з підстав не отримання рахунку-фактури, не зверненням позивача стосовно вирішення суперечок або розбіжностей, не направленням на адресу відповідача акту звіряння розрахунків.

За таких обставин позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 128280,00 грн є правомірними, доведеними належними та допустимими доказами, та підлягають задоволенню в повному обсязі".

Під час ухвалення рішення у справі №927/96/20 суди дійшли висновку, що позивач, у відповідності до п. 6.2. Договору, неправомірно нарахував відповідачу 9 402, 18 грн пені за період з 01.11.2019 по 01.02.2020 та правильно визначив розмір штрафу в розмірі 100% від загальної вартості товару в сумі 128 280, 00 грн.

Виходячи із загальних засад, встановлених у статті 3 Цивільного кодексу України, а саме, справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи інтереси обох сторін, беручи до уваги значний розмір штрафу який дорівнює розміру боргу, а також відсутністю збитків у позивача, суди також дійшли до висновку про зменшення розміру штрафу на 50% та стягнення штрафу у розмірі 64 140, 00 грн, задовольнивши клопотання відповідача про зменшення штрафу.

Крім того, господарські суди, відповідно до п. 6.5. Договору та ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, перевіривши наведений у позовній заяві розрахунок річних встановили, що його здійснено у відповідності до умов договору та арифметично вірно, у зв`язку з чим задоволено позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 11 755, 55 грн 36% річних за період з 01.11.2019 по 01.02.2020.

У задоволенні заяви відповідача про відстрочення виконання рішення Господарського суду Чернігівської області у справі №927/96/20 строком на 4 місяці з моменту його ухвалення було відмовлено, з огляду на не доведеність відповідачем винятковості обставин, що унеможливлюють виконання рішення суду, не обґрунтованість терміну, на який слід розстрочити виконання судового рішення, а також з урахуванням інтересів обох сторін, негативні наслідки вчиненого відповідачем порушення, яке відбулось з його вини та відсутність підстав для розстрочення виконання рішення у даній справі.

За змістом ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, під час вирішення спору між сторонами в межах справи №927/96/20 суди дійшли висновку про правомірність позовних вимог позивача про стягнення 128 280, 00 грн боргу; 9 402, 18 грн пені за період з 01.11.2019 по 01.02.2020 та 11 755, 55 грн. 36% річних за період з 01.11.2019 по 01.02.2020; часткове задоволення вимог про стягнення 64 140, 00 грн. штрафу, за неналежне виконання умов Договору поставки №30/05 засобів захисту рослин від 30.05.2019.

Як вбачається з матеріалів даної справи, предметом спору є стягнення з відповідача на користь позивача 16 599, 29 грн пені за період з 02.02.2020 по 14.12.2020; 39 998, 12 грн 36% річних з простроченої суми за період з 02.02.2020 по 14.12.2020 та 3 617, 50 грн нарахованого на суму боргу індексу інфляції за період з 01.11.2019 по 31.10.2020, за неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо своєчасної оплати поставленого товару згідно з договором поставки № 30/05 засобів захисту рослин від 30.05.2019.

Суд першої інстанції враховуючи положення норм чинного законодавства України, приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини справи, керуючись принципами розумності та справедливості, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення заявлених позовних вимог у даній справі.

Здійснивши перевірку правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає правомірними висновки суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для часткового задоволення заявлених позовних вимог, а твердження скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Як вірно встановив суд першої інстанції, правовідносини, що виникли між сторонами, характеризують цивільні відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу (поставки).

Відповідно до п.п. 1, 2 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Пунктом 10.1. Договору поставки №30/05 засобів захисту рослин від 30.05.2019 (Договір), сторони погодили, що цей Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2019. Закінчення строку дії цього Договору не звільняє сторони від відповідальності за порушення його умов: несвоєчасне, неповне, неналежне (усупереч положенням Договору) виконання взятих на себе зобов`язань за цим Договором, якщо такі порушення були допущені під час його дії.

У відповідності з п. 1.1. Договору, покупець зобов`язується своєчасно оплатити вартість прийнятого товару на умовах Договору.

За приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з п. 3.3. Договору, повна оплата поставленого товару повинна бути здійснена покупцем не пізніше 31.10.2019 ("Остаточна дата розрахунку").

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частина 1 статті 612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як зазначено вище, рішенням Господарського суду Чернігівської області у справі №927/96/20 (залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.09.2020 у справі №927/96/20) було встановлено факт прострочки оплати покупцем (відповідачем) поставленого товару не пізніше 31.10.2019 (п. 3.3. Договору), у зв`язку з чим постачальником (позивачем) було нараховано та відповідно стягнуто судом, зокрема, 9 402, 18 грн пені за період з 01.11.2019 по 01.02.2020 та 11 755, 55 грн 36% річних за період з 01.11.2019 по 01.02.2020.

Як вбачається з матеріалів справи №927/1234/20, позивачем на підставі наведених у позовній заяві розрахунків, в межах даного позову, заявлено до стягнення:

- 16 599, 29 грн пені за період з 02.02.2020 по 14.12.2020;

- 39 998, 12 грн 36% річних з простроченої суми за період з 02.02.2020 по 14.12.2020;

- 3 617, 50 грн нарахованого на суму боргу індексу інфляції за період з 01.11.2019 по 31.10.2020, за прострочку оплати поставленого товару за спірним Договором.

Відповідно до ст. 546, 549 ЦК України, виконання зобов`язань за договором можуть забезпечуватись неустойкою (штрафом, пенею). Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобов`язання.

У відповідності до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Частинами 4 та 6 ст. 231 ГК України встановлено, що штрафні санкції за порушення зобов`язання застосовуються у розмірі передбаченому сторонами у договорі.

Ч. 6 ст. 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до п.6.1., 6.2., 6.5. Договору, у разі невиконання своїх зобов`язань за цим Договором сторони несуть відповідальність згідно чинного законодавства.

При порушенні термінів оплати по цьому Договору, покупець сплачує постачальнику, зокрема, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (що діяла на момент виникнення та існування заборгованості через прострочення оплати) від загальної суми платежу, що нездійснений своєчасно (заборгованості) за кожен день прострочення.

У разі невиконання покупцем зобов`язань щодо оплати отриманого товару, то відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, покупець сплачує на користь постачальника, крім суми заборгованості та інших штрафних санкцій 36% річних. Річні нараховуються на загальну суму простроченої оплати.

Частина 2 ст. 625 ЦК України передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому проценти річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором поставки, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Отже, з ухваленням судового рішення про стягнення боргу, зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за Договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання.

Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення.

Згідно п. 6.6. Договору сторони домовились, що нарахування штрафних санкцій за неналежне виконання або несвоєчасне виконання зобов`язань за цим Договором здійснюється без обмеження строку та відповідно до ст. 259 ЦК України, застосовується загальна позовна давність (три роки) до вимог про стягнення, зокрема, пені, процентів/відсотків.

Для нарахування штрафних санкцій, передбачених цим Договором не застосовується положення ч. 6 ст. 232 ГК України.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що матеріали справи не містять контррозрахунків пені, 36% річних з простроченої суми та інфляційних нарахувань за спірні періоди по спірному Договору.

Проте, як встановлено колегією суддів, відповідач заперечуючи щодо заявлених позовних вимог, вказує на те, що 15.12.2020 виконав рішення Господарського суду Чернігівської області, що підтверджується платіжним дорученням №176 від 15.12.2020. Відповідач зазначає, що позивачем не враховано приписи ч. 6 ст. 232 ГК України, якими передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати 6 місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане.

Згідно з умовами Договору зобов`язання мало бути виконано не пізніше 31.10.2019 або необхідно було враховувати постанову Північного апеляційного господарського суду та наказ Господарського суду Чернігівської області від 15.09.2020 у справі №927/96/20, з якого позивач довідався, що порушено його право. Зазначений позивачем у позовній заяві період не обґрунтований ні Договором, ні рішеннями суду. Умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений ч. 6 ст. 232 ГК України строку, за який нараховуються штрафні санкції. Платежі, які відповідають строкам, передбаченим ч. 6 ст. 232 ГК України сплачено відповідачем на підставі рішення Господарського суду Чернігівської області по справі №927/96/20.

Крім того, відповідачем подано заяву про застосування до позовної заяви строку позовної давності, у якій відповідач вказує на те, що відповідно до п. 3.3. Договору оплата має бути здійснена не пізніше 31.10.2019, а тому ТОВ "МИАНОРА" дізналося про порушення свого права 01.11.2019 і перебіг строку позовної давності починається з цієї дати. Оскільки, позов у цій справі направлено поштою 17.12.2020, тому строк позовної давності сплинув, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 25.06.2020 по справі №927/96/20, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.09.2020 позовні вимоги задоволено частково.

Водночас, 15.12.2020 ФГ "ПІВНІЧ АГРО" виконало зазначене рішення Господарського суду Чернігівської області, що підтверджується платіжним дорученням №176 від 15.12.2020.

Відтак, посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №914/1224/16 (провадження №12-128гс19) відповідач вказує на те, що згідно з ч. 2 ст. 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до особи, яка є боржником, тобто до особи, яка є належним відповідачем за позовом. Таким чином, строк звернення до суду з даним позовом пропущено.

Суд апеляційної інстанції щодо посилання відповідача на пропуск строку позовної давності та неврахування позивачем приписів ч.6 ст. 232 ГК України зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України).

Частинами 1, 2 ст. 259 ЦК України визначено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

З урахуванням наведеного слід дійти висновку, що позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у ч. 1 ст. 1 ЦК України та у господарських відносинах (ст. 3 ГК України). Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного. Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму Цивільного кодексу України).

За змістом частини першої статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Таким чином, законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України.

Як слідує з умов пункту п. 6.6. Договору, сторони домовились, що нарахування штрафних санкцій за неналежне виконання або несвоєчасне виконання зобов?язань за цим Договором здійснюється без обмеження строку та відповідно до ст. 259 ЦК України, застосовується загальна позовна давність (три роки) до вимог про стягнення, зокрема, пені, процентів/відсотків. Для нарахування штрафних санкцій, передбачених цим Договором не застосовується положення ч. 6 ст. 232 ГК України.

Приймаючи до уваги, що п. 6.6. спірного Договору, сторони передбачили нарахування штрафних санкцій без обмеження строку, тобто більшу тривалість періоду; застосування загальної позовної давності (три роки) до вимог про стягнення пені, процентів/відсотків та незастосування положень ч. 6 ст. 232 ГК України для нарахування штрафних санкцій, передбачених цим Договором.

Враховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, вищезазначені заперечення відповідача та заява про застосування до позовної заяви строку позовної давності правомірно визнані судом першої інстанції безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Щодо доводів відповідача про те, що ним 15.12.2020 виконано рішення Господарського суду Чернігівської області у справі №927/96/20, що підтверджується платіжним дорученням №176 від 15.12.2020, тобто платежі, які відповідають передбаченим ч. 6 ст. 232 ГК України строкам, сплачено на підставі рішення Господарського суду Чернігівської області у справі №927/96/20, а в даній позовній заяві позивач застосовує інший період, який не обґрунтований ні Договором, ні рішенням суду.

Так, у платіжному дорученні №176 від 15.12.2020 щодо сплати суми 238 759, 54 грн, у призначенні платежу зазначено: оплата боргу по постанові та виконавчому провадженню ВП №63916371 від 14.12.2020; у графі "отримувач" - приватний виконавець Мазан О.О. Доказів, які б підтверджували, що виконавче провадження ВП №63916371 від 14.12.2020 відкрито з примусового виконання рішення Господарського суду Чернігівської області у справі №927/96/20, стягувачем по якому є Товариство з обмеженою відповідальністю "МИАНОРА", відповідачем суду не надано.

Стосовно періодів нарахування заявлених до стягнення сум у даній справі, колегія суддів зазначає, що у справі №927/96/20 судом стягнуто пеню та 36% річних за період з 01.11.2019 по 01.02.2020, у даній же справі позивач заявляє до стягнення пеню та 36% річних за наступний період прострочення з 02.02.2020 по 14.12.2020, а інфляційні з 01.11.2019 по 31.10.2020, тобто до дати здійсненої оплати (15.12.2020) по платіжному дорученні №176 від 15.12.2020, на яку посилається відповідач.

Відтак, перевіривши наведений позивачем у позовній заяві розрахунок пені, 36% річних та інфляційних нарахувань, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем правомірно нараховано відповідачу 16 599, 29 грн пені за період з 02.02.2020 по 14.12.2020 та 39 998, 12 грн 36% річних з простроченої суми за період з 02.02.2020 по 14.12.2020. Водночас інфляційні нарахування за період з 01.11.2019 по 31.10.2020 підлягають стягненню у розмірі 3 357, 77 грн, у зв`язку з допущеною позивачем арифметичною помилкою при їх розрахунку.

Враховуючи наведене вище, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що відповідач порушив строки оплати поставленого товару по спірному Договору, а тому позивач правомірно звернувся з відповідною позовною заявою до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Позивач також у прохальній частині позовної заяви просив суд стягнути з відповідача 14 500, 00 грн витрат на правову допомогу.

Відповідно до ч.1,3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Як зазначено у ч. 1 ст. 124 Господарського процесуального кодексу України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які ТОВ "МИАНОРА" понесло та очікувало понести у зв`язку із розглядом справи №927/1234/20 в суді першої інстанції, становив 14 500, 00 грн, а саме: вивчення документів - 1 500, 00 грн, складання позовної заяви, розрахунки штрафних санкцій - 5 000, 00 грн, вивчення заяв по суті відповідача та аналіз доданих до них доказів: відзиву на позовну заяву, заперечень на відповідь на відзив - 2 000, 00 грн, складання заяв по суті позивача: відповіді на відзив на позовну заяву - 1 000, 00 грн, участь у судових засіданнях дистанційно - 5 000, 00 грн.

За приписами ч. 2, 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснення ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 5, ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу; 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами: - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат.

За змістом ст. 1, 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Виходячи з вищевикладеного, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 ч. 2 ст. 126 ГПК України).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19 Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

На підтвердження суми понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем додано до матеріалів справи лише: копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №257 від 29.06.1993 та попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які ТОВ "МИАНОРА" понесло та очікує понести у зв`язку із розглядом справи за позовом ТОВ "МИАНОРА" до ФГ "Північ-Агро" про стягнення суми заборгованості за договором поставки №30/05 від 30.05.2019.

Крім того, у наданому попередньому (орієнтовному) розрахунку судових витрат, які ТОВ "МИАНОРА" понесло та очікує понести у зв`язку із розглядом даної справи, у п. 2.4., 2.5. зазначено: складання заяв по суті позивача: відповіді на відзив на позовну заяву - 1 000, 00 грн, участь у судових засіданнях дистанційно - 5 000, 00 грн.

Проте, з матеріалів справи слідує, що позивачем відповідь на відзив на позовну заяву, а також на заяву про застосування до позовної заяви строку позовної давності, подано не було.

До того ж розгляд даної справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами і дистанційно участі у судових засіданнях позивач або його представник не брав.

Інших доказів документального підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, зокрема: Договору про надання правничої допомоги; акту приймання-передачі наданих послуг; детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснення ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги; доказів оплати адвокату надання правової допомоги та фактичних витрат, необхідних для виконання договору, позивачем суду не надано.

Оскільки, позивачем не було надано належних та допустимих доказів документального підтвердження оплати ним професійної правничої допомоги, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні в цій частині.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду про наявність правових підстав для часткового задоволення заявлених позовних вимог відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах. Доводи апеляційної скарги не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Зазначена правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.02.2018 у справі №910/947/17.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Чернігівської області від 26.02.2021 у справі №927/1234/20 прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга ФГ "Північ Агро" - без задоволення.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, з огляду на відмову в задоволенні апеляційної скарги, на підставі статті 129 ГПК України, покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 267-271, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Фермерського господарства "Північ Агро" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 26.02.2021 у справі №927/1234/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 26.02.2021 у справі №927/1234/20 залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Фермерським господарством "Північ Агро".

4. Поновити дію рішення Господарського суду Чернігівської області від 26.02.2021 у справі №927/1234/20, зупинену ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.04.2021.

5. Матеріали справи №927/1234/20 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених статтею 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено - 07.07.2021.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

С.О. Алданова