ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" липня 2021 р. Справа №907/868/20

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,

суддів: Бонк Т.Б.,

Матущака О.І.,

без виклику учасників справи

розглянув апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю ТПК 2005 за № 8 від 23.04.2021 (вх. суду від 27.04.2021 №01-05/1487/21)

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 05.04.2021, суддя Андрейчук Л.В., м.Ужгород, повний текст рішення складено 06.04.2021

за позовом фізичної особи-підприємця Яцини Володимира Олександровича, м. Ужгород

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "ТПК 2005", м. Ужгород

про стягнення 37 961,33 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

21.12.2020 в Господарський суд Закарпатської області звернулась фізична особа-підприємець Яцина Володимир Олександрович (далі по тексту ФОП Яцина В.О.) з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ТПК 2005» (далі по тексту ТОВ «ТПК 2005») про стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок неcплати відповідачем послуг перевезення на підставі 97 договорів-заявок, а також нарахованих з цієї суми основного боргу інфляційних втрат та 3% річних за прострочення грошового зобов`язання у період з 12.11.2017 по 21.12.2020.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 16.12.2020 вищезазначений позов роз`єднано шляхом виділення в 20 самостійних проваджень.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 24.12.2020 прийнято до свого провадження справу №907/868/20 за позовом ФОП Яцини В.О. до ТОВ «ТПК 2005» про стягнення 37 961,33 грн. за договорами-заявок №0102 від 22.02.2018, №0101 від 22.02.2018, №0100 від 22.02.2018, №0110 від 26.02.2018 та №0113 від 26.02.2018.

Тобто предметом позову в даній справі є стягнення 37 961,33 грн. за договорами, оформлених у вигляді заявок №0102 від 22.02.2018, №0101 від 22.02.2018, №0100 від 22.02.2018, №0110 від 26.02.2018 та №0113 від 26.02.2018.

Правовою підставою позову зазначено позивачем статті 526, 530, 625, 629, 909 Цивільного кодексу України та ст. ст. 193, 307 Господарського кодексу України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 05.04.2021 вищезазначений позов задоволено повністю. Стягнуто з ТОВ «ТПК 2005» на користь ФОП Яцини В.О. суму 37 961,33 грн., в т. ч. 31 500,00 грн. боргу за надані послуги, 2 407,03 грн. трьох відсотків річних від прострочених сум та 4 054,30 грн. втрат від інфляції.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що відповідач неналежним чином виконав свої зобов`язання за договорами про перевезення вантажів у частині повноти та своєчасності оплати вартості цих послуг. Оскільки судом встановлено порушення строків, визначених сторонами у договорах, то суд дійшов до висновку про наявність підстав для стягнення суми неоплаченого боргу й застосування до спірних правовідносин ч. 2 ст. 625 ЦК України, якими передбачено стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати зазначене рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, в зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що:

1)висновок суду про те, що відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи не узгоджується з наявними у справі доказами, а тому його позбавлено права на: подання заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного провадження, на подання заяви про застосування наслідків спливу строків позовної давності, на подання відзиву на позовну заяву та на подання доказів в обґрунтування своїх заперечень;

2)місцевий господарський суд порушив норми процесуального права, оскільки не встановив, що роз`єднання позовів сприятиме виконанню завдань господарського судочинства, а тому відсутня визначальна умова для застосування ч. 6 ст. 173 ГПК України.

Разом з апеляційною скаргою відповідачем заявлено клопотання про застосування наслідків спливу строків позовної давності, яке обґрунтовує тим, що ч. 3 ст. 925 ЦК України визначено спеціальний строк позовної давності в один рік до вимог, що випливають із договору перевезення, а Конвенцією про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956 регламентовано особливий порядок перебігу строку позовної давності, який розпочинається по спливу трьох місяців з дня укладення договору перевезення. З огляду на це апелянт вважає, що минув строк позовної давності за позовними вимогами, які є предметом розгляду в даній справі, а тому просить суд апеляційної інстанції застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності.

Узагальнені доводи та заперечення позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач погодився з висновками місцевого господарського суду, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення місцевого господарського суду без змін. Доводи відзиву на апеляційну скаргу аналогічні висновкам місцевого господарського суду, що викладені в оскаржуваному рішенні.

Враховуючи, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення 37 961,33 грн., що становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102,00 * 100 = 210 200,00 грн.), то в силу ч. 10 ст. 270 ГПК України вказана справа підлягає розгляду судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин вбачається, що позов у справі, що розглядається, подано перевізником до замовника за договорами-заявками про перевезення вантажів автотранспортом з вимогою про стягнення грошової суми до складу якої входить сума основного боргу, а також 3% річних та інфляційні втрати, які нараховані за невиконання виконання замовником зобов`язань щодо оплати наданих позивачем послуг перевезення.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. ст. 929, 931 Цивільного кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних із перевезенням вантажу. Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами. Розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом.

Нормами ст. 909 Цивільного кодексу України визначено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Судами встановлено, що спірні відносини врегульовані ст.ст. 901, 903, 909, 929, 931 ЦК України, оскільки виникли на підставі договорів-заявок №0102 від 22.02.2018, №0101 від 22.02.2018, №0100 від 22.02.2018, №0110 від 26.02.2018 та №0113 від 26.02.2018 за змістом яких перевізник зобов`язується здійснити перевезення вантажу з місця завантаження до місця доставки, які обумовлені замовником, а останній зобов`язується оплатити вартість послуг перевезення на умовах, які визначені договорами-заявками.

Позивачем у період з 31.06.2018 по 31.07.2018 на виконання договорів-заявок №0102 від 22.02.2018, №0101 від 22.02.2018, №0100 від 22.02.2018, №0110 від 26.02.2018 та №0113 від 26.02.2018 надано послуги перевезення вантажів на загальну суму 31 500,00 грн., що підтверджується відповідними актами приймання - передачі та вантажно-митними деклараціями. Вартість цих послуг перевезення відповідачем не оплачена, докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

Тобто, суд першої інстанцій, встановивши характер спірних правовідносин, а також визначивши закон, який їх регулює, дійшов до правильного висновку, що між сторонами у справі на підставі укладених договорів-заявок виникли відносини щодо перевезення вантажів автотранспортом, які регулюються положеннями ст.ст. 901, 903, 909, 929, 931 ЦК України.

З огляду на порушення обумовлених договорами строків оплати наданих послуг, суд першої інстанції дійшов до висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення 2407,03 грн. трьох відсотків річних від прострочених сум та 4 054,30 грн. втрат від інфляції.

З цих підстав місцевий господарський суд задоволив позовні вимоги повністю.

Водночас судом апеляційної інстанції з`ясовано, що доводи апеляційної скарги зводяться лише до того, що відповідач не повідомлений про розгляд справи, внаслідок чого був позбавлений можливості заявити про застосування наслідків спливу строків позовної давності, які він вважає пропущеними. Дані доводи спростовуються наступними встановленими обставинами по справі.

Ухвала Господарського суду Закарпатської області від 24.12.2020 про прийняття справи №907/868/20 до розгляду, 29.12.2020 направлена ТОВ «ТПК 2005» за адресою: 88000, м. Ужгород, вул. Гранітна, 17, яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а 31.12.2020 вручена представнику за довіреністю, що підтверджується інформацією про відстеження поштового відправлення №013.

Судом не встановлено зміни адреси відповідача станом на дату прийняття оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

Правила надання послуг поштового зв`язку (далі - Правила), затверджені постановою Кабінету Міністрів України №270 від 05.03.2009, передбачають порядок вручення рекомендованих поштових відправлень.

У пункті 106 цих Правил (із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ № 1149 від 27.12.2019) передбачено, що під час вручення фізичній особі реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом з повідомленням про вручення працівник поштового зв`язку на підставі пред`явленого одержувачем документа, що посвідчує особу, зазначає на бланку повідомлення про вручення його прізвище. На бланку повідомлення про вручення поштового відправлення з позначкою "Вручити особисто", внутрішнього рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" одержувач розписується та зазначає прізвище та ініціали або ім`я та прізвище. Відповідні дані на бланку повідомлення про вручення також зазначаються про особу, уповноважену на одержання внутрішнього рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка", адресованого юридичній особі або фізичній особі за місцем роботи. Бланк повідомлення про вручення рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертається до суду.

З наведених норм можна дійти до висновку, що загальний порядок фіксації та оформлення вручення рекомендованого поштового відправлення передбачає встановлення особи одержувача та зазначення на бланку повідомлення про вручення його прізвище. Цей запис вносить працівник поштового зв`язку.

Натомість для вручення поштового відправлення з позначкою "Вручити особисто" або "Судова повістка" на бланку повідомлення розписується та зазначає прізвище одержувач (а не працівник поштового зв`язку).

У даній справі наявне рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.48), на якому стоїть дата вручення 31.12.2020 і у графі представник за довіреністю зазначено прізвище «Божок», наявний підпис цієї особи.

Напис про одержання поштового відправлення учасником справи, в якому зазначене його прізвище, зроблений працівником поштового зв`язку, зазвичай є доказом отримання відправлення саме адресатом. Таке переконання ґрунтується на презумпції добросовісного виконання працівниками пошти своїх обов`язків.

При цьому, апеляційний господарський суд зазначає, що презумпція добросовісного виконання працівниками пошти своїх обов`язків має спростовуватись об`єктивними обставинами, а не суб`єктивними твердженнями апелянта, які не мають доказового значення.

Наявні у справі докази не ставлять під сумнів таку презумпцію та не спростовують її, а тому доводи апелянта в цій частині відхиляються як такі, що ґрунтуються на суб`єктивних припущеннях, а не на об`єктивних обставинах, які фактично склались.

Тобто, оцінивши доводи апелянта в сукупності з наявними у справі доказами, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку саме лише посилання апелянта на факт неотримання ним поштової кореспонденції, яку суд першої інстанції з додержанням вимог процесуального закону надсилав за належною адресою, не може вважатися порушенням норм процесуального права, які б тягнули за собою правові наслідки у вигляді скасування рішення суду.

Отже, апеляційним господарським судом встановлено, що ухвала про прийняття справи до розгляду надсилалась відповідачу на адресу, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. В подальшому на адресу суду повернулись повідомлення про вручення цієї ухвали, що свідчить про його отримання адресатом.

Водночас, апеляційний господарський суд відзначає, що за змістом статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Сторони в розумні інтервалу часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ухвала Господарського суду Закарпатської області від 24.12.2020 про прийняття справи №907/868/20 до розгляду оприлюднена у Єдиному державному реєстрі судових рішень 28.12.2020 за посиланням: www.reyestr.court.gov.ua/Review/93781666, а тому апелянт або його представник об`єктивно могли вжити заходів для участі в справі.

Отже, ТОВ «ТПК 2005» не було позбавлене об`єктивної можливості дізнатися про рух справи, що розглядається, користуючись засобами поштового зв`язку, відкритим безоплатним цілодобовим доступом до Єдиного державного реєстру судових рішень тощо, однак наданим їй процесуальним правом не скористалася.

Зважаючи на вищенаведене, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач належним чином повідомлявся про розгляд справи, а тому мав можливість скористатись своїми процесуальними правами (в т.ч. на заявлення клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності).

З огляду на це суд апеляційної інстанції погоджується, що в суду першої інстанції не було процесуальних перешкод для розгляду справи по суті.

Щодо застосування позовної давності.

Доводи скаржника в цій частині мотивовані неможливістю реалізувати право на подачу заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення, оскільки він не брав участі у розгляді справи судом першої інстанції, з урахуванням чого суд зважає на таке.

Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд зазначає, що законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак, її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного (позиція Верховного Суду, викладена у постановах від 09.04.2019 у справі № 912/1104/18, від 20.09.2019 у справі № 904/4342/18).

Водночас, згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції (висновок сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №200/11343/14-ц).

Отже умовою для вирішення апеляційним судом заяви відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції, є неналежне (без дотримання вимог процесуального законодавства) повідомлення його сторони про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.05.2021 у справі №911/4923/14).

У справі, що розглядається з наявних її матеріалів суд апеляційної інстанції встановив, що відповідач належним чином повідомлено про розгляд справи судом першої інстанції в розумінні приписів статей 120, 242 ГПК України, у нього відсутнє право на звернення з заявою про застосування позовної даності у справі на стадії апеляційного перегляду справи, а в апеляційного суду підстави для вирішення такої заяви скаржника.

Що стосується доводів апелянта про те, що місцевий господарський суд порушив норми процесуального права, оскільки не встановив, що роз`єднання позовів сприятиме виконанню завдань господарського судочинства, а тому відсутня визначальна умова для застосування ч. 6 ст. 173 ГПК України, то апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 173 ГПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи вправі до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання господарського судочинства.

Отже, визначальною умовою для роз`єднання позовних вимог є та обставина, що таке роз`єднання сприятиме виконанню завдання господарського судочинства.

Зазначений припис спрямований на те, щоб суб`єкт правовідносин міг з дотриманням принципів господарського судочинства і конкретних обставин скористатися правом на судовий захист.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.09.2020 у справі №420/3956/20, який в силу ч. 4 ст. 236 ГПК України враховується апеляційним господарським судом.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (ч. 1 ст. 2 ГПК України).

Тобто одним із основних принципів господарського судочинства - є саме своєчасність вирішення судом спору, способом дотримання якого і є можливість роз`єднання позовних вимог, якщо суд вбачає, що це надасть змогу здійснити більш якісний розгляд справи з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів сторін (аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24.11.2020 у справі №910/3748/20).

У даному випадку суд першої інстанції дійшов до правильного висновку що розгляд в одному провадженні вимог про стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок неcплати відповідачем послуг перевезення на підставі 97 договорів-заявок, є обставиною, яка значно утруднить розгляд справи та призведе до затягування такого розгляду.

Отже, таке роз`єднання позовних вимог не призвело до прийняття місцевим господарським судом неправильного судового рішення по суті спору.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Апелянтом не спростовано наведених висновків суду першої інстанції, які тягли б за собою наслідки у вигляді скасування прийнятого судового рішення та не доведено неправильного застосування норм процесуального права.

Заперечення позивача щодо доводів апеляційної скарги є такими, що відповідають встановленим обставинам по справі, а тому апеляційна скарга ТОВ «ТПК 2005» підлягає залишенню без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції залишено без змін, то 3153,00 грн., які згідно з квитанцією №Н228258 від 06.05.2021сплачені апелянтом за подання апеляційної скарги покладаються на нього.

Керуючись ст. ст. 236, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

рішення Господарського суду Закарпатської області від 05.04.2021 у справі №907/868/20 - залишити без змін.

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ТПК 2005» за №8 від 23.04.2021 (вх. суду від 27.04.2021 №01-05/1487/21) - залишити без задоволення.

Судовий збір в розмірі 3153,00 грн. покласти на апелянта.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя: С.М.Бойко

Судді: Т.Б. Бонк

О.І. Матущак