РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

08.06.2021Справа № 910/10399/18

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Віма"

до Прокуратури Закарпатської області

Державної казначейської служби України

про стягнення 1 002 116,20 євро та 1 000 000 грн.

Суддя Борисенко І.І.

Секретар судового засідання Холодна Н.С.

Представники сторін: згідно протоколу судового засідання.

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Віма" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Прокуратури Закарпатської області та Державної казначейської служби України про стягнення 1 002 116,20 євро збитків (реальні збитки та упущена вигода) і 1 000 000 грн. моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з вини працівників Прокуратури було порушено право Товариства з обмеженою відповідальністю "Віма", а саме: незаконно вилучено Прокуратурою майно та його повернуто в неповному обсязі та у зношеному стані, внаслідок чого це майно стало непридатним для використання за призначенням.

Справа господарськими судами розглядалась неодноразово.

Рішенням господарського суду міста Києва від 18.12.2019, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2020, позовні вимоги задоволено частково, стягнуто із Казначейства за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь Товариства вартість втраченого обладнання у сумі 56 000,00 євро завданої майнової шкоди, що на дату подання позовної заяви еквівалентно 1 751 121,23 грн. У задоволенні решти позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 23.06.2020 закрито касаційне провадження за касаційною скаргою заступника прокурора Закарпатської області на рішення господарського суду міста Києва від 18.12.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2020 у справі № 910/10399/18. Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Віма" задоволено частково.

Рішення господарського суду міста Києва від 18.12.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2020 у справі № 910/10399/18 скасовано в частині відмови у стягненні майнової шкоди у розмірі 17 090,00 євро, упущеної вигоди у розмірі 929 026,02 євро та моральної шкоди у розмірі 1 000 000,00 грн. У цій частині справу передати на новий розгляд до господарського суду міста Києва. У решті рішення господарського суду міста Києва від 18.12.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2020 у справі № 910/10399/18 залишено без змін.

Враховуючи постанову Верховного Суду на новому розгляді в суді перебувають вимоги про стягненні майнової шкоди у розмірі 17 090,00 євро, упущеної вигоди у розмірі 929 026,02 євро та моральної шкоди у розмірі 1 000 000,00 грн.

Ухвалою суду від 10.07.2020 прийнято справу до розгляду. Розгляд справи ухвалено здійснювати у порядку загального позовного провадження.

01.09.2020 відповідач 1 подав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечував, посилаючись на безпідставність заявлених вимог.

13.05.2021 в судовому засіданні долучені до матеріалів справи подані позивачем додаткові письмові пояснення від 05.05.2021 та за клопотанням Закарпатської обласної прокуратури долучені до матеріалів справи додаткові документи в якості доказів.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Віма" (позивач, Товариство) було зареєстроване 01.12.1999 як підприємство, що ставить за мету виробництво взуття та надання інформаційних послуг.

З метою виробництва взуття у квітні 2006 року позивач придбав від швейцарської фірми "WIFI AG in Grunung" за 73 090 євро обладнання для виготовлення взуття.

Вказане обладнання у травні 2006 року було завезено в Україну, розмитнено та змонтовано у виробничу лінію в орендованому позивачем у закритого акціонерного товариства "Ужгородський механічний завод" приміщенні, яке знаходилося в АДРЕСА_1.

Позивач вказує, що після установки обладнання Товариство відповідно до контрактів з фірмою "Paradiso" (Італія) отримало сировину і почало виготовляти продукцію (взуття).

23.05.2007 слідчий з особливо важливих справ прокуратури Закарпатської області Кузан В.В. порушив кримінальну справу № 9706407 за фактом заволодіння службовими особами Товариства чужим майном в особливо великих розмірах, за ознаками злочинів передбачених частиною п`ятою статті 191, частиною другою статті 366 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

30.05.2007 слідчий Кузан В.В. провів обшуки приміщень офісу позивача та приміщень, в яких проживала директор Товариства ОСОБА_1

В процесі проведення вказаних слідчих дій були вилучені оригінали бухгалтерських документів, документів, що підтверджували зовнішньоекономічну діяльність позивача, договори з контрагентами та документи пов`язані з придбанням обладнання для виробництва взуття.

02.10.2007 слідчий Кузан В.В. провів огляд орендованих позивачем виробничих приміщень за адресою: АДРЕСА_1, та належного позивачу обладнання.

Після огляду постановою слідчого Кузана В.В. від 02.10.2007 належне позивачу обладнання для виготовлення взуття загальною вартістю 73090 євро було визнано речовим доказом у кримінальній справі № 9706407 і в той же день передано за актом на відповідальне зберігання товариству з обмеженою відповідальністю "Інгрід плюс" (далі - ТОВ "Інгрід плюс").

06.03.2008 слідчий Кузан В.В. порушив проти директора Товариства ОСОБА_1 кримінальну справу № 9701808 за ознаками злочинів передбачених частиною п`ятою статті, частиною другою статті 366, частиною другою статті 209 КК України та кримінальну справу № 9701808/2 за ознаками злочину передбаченого частиною першою статті 222 КК України.

Кримінальні справи № 9706407, № 9701808 та № 9701808/2 постановою слідчого Кузана В.В. від 06.03.2008 були об`єднані в одне провадження, якому був присвоєний № 9706407 і по якому було пред`явлено обвинувачення директору Товариства ОСОБА_1 у вчиненні злочинів передбачених частиною п`ятою статті 191, частиною другою статті 366, частиною першою статті 222, частиною другою статті 209 КК України.

03.04.2008 кримінальна справа № 9706407 була передана до суду, у супровідному листі до справи зазначалося, що речові докази - обладнання для виготовлення взуття знаходяться на відповідальному зберіганні ТОВ "Інгрід плюс".

Вказана кримінальна справа розглядалася судами та органами досудового слідства неодноразово.

10.08.2015 прокурор відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих прокуратури Закарпатської області старший радник юстиції Романець Ю.М. виніс постанову, якою закрив кримінальне провадження проти ОСОБА_1 (якому на день винесення документа прокурором було присвоєно № 0001332) на підставі пункту 3 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_1 в суді у вчиненні злочинів передбачених частиною п`ятою статті 191, частиною другою статті 366, частиною першою статті 222, частиною другою статті 209 КК України, та вичерпані можливості їх отримати.

У четвертому пункті резолютивної частини вказаної постанови було зазначено, що речові докази вилучені в ході досудового розслідування, обладнання для виготовлення взуття (згідно з протоколом огляду від 02.10.2007) загальною вартістю 73 090 євро, повернути представникам Товариства.

Постанова про закриття кримінального провадження не оскаржувалася та 21.08.2015 набрала законної сили.

Позивач вказує на те, що відповідач 1 не повернув вилучене обладнання одразу після винесення постанови.

Лише 26.09.2016 відповідач 1 почав повертати позивачу вилучене у 2007 році обладнання і згідно з актом приймання-передачі частини речових доказів повернув представнику позивача два повітряних компресора.

29.09.2016 позивач отримав від представника прокуратури шість найменувань обладнання, з яких кабіна для покращення взуття була розукомплектована та потребувала ремонту.

03.11.2016 позивач за трьома актами приймання-передачі частини речових доказів отримав від прокуратури 13 найменувань обладнання з яких обладнання для прибивання устілок, обладнання для висушування клею, обладнання для просушування готового виробу, обладнання для обробки задника та обладнання для придання форми взуттю виявилося зношеним та непридатним для подальшого використання за призначенням.

08.11.2016 позивачу було повернуто п`ять найменувань обладнання, з яких витяжна шафа з вентилятором потребувала ремонту, а обладнання для надання форми заготовки взуття, обладнання для приклеювання підошви та обладнання для обробки країв заготовки виявилося непридатним для подальшого використання за призначенням.

13.12.2016 виконуючий обов`язки прокурора Закарпатської області Василенко О. листом № 17/7-858-07 повідомив Товариство про те, що іншу частину обладнання повернути неможливо у зв`язку з його відсутністю.

У зв`язку із викладеним, на думку позивача, склалася ситуація, за якої основна частина вилученого обладнання для виробництва взуття була втрачена, а повернута частина самостійно використовуватися не може; більшість повернутого обладнання зношене та стало непридатним для використання за призначенням.

Предметом нового розгляду судом у даній справі є вимоги позивача про стягнення майнової шкоди у розмірі 17 090,00 євро, упущеної вигоди у розмірі 929 026,02 євро та моральної шкоди у розмірі 1 000 000,00 грн., завданих внаслідок бездіяльності відповідача 1 щодо виконання обов`язку зі збереження схоронності вилученого у позивача обладнання.

Товариство не надало жодного розрахунку заявленої до стягнення суми моральної шкоди.

У свою чергу, відповідачі заперечили проти задоволення позовних вимог, посилаючись, зокрема на таке:

- позивач документально не підтвердив завдання моральної шкоди у сумі 1 000 000 грн.;

- упущена вигода ґрунтується виключно на припущеннях та нічим не підтверджена;

- речові докази були передані на відповідальне зберігання ТОВ "Інгрід плюс", а тому в силу приписів статті 1212 ЦК України, на думку Казначейства, у позивача відсутні підстави для стягнення майнової шкоди з державного бюджету України.

В силу приписів статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно із частиною першою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

При цьому, згідно з приписами статті 56 Конституції України кожному гарантується право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Для відшкодування шкоди у даному випадку необхідно довести такі елементи цивільно-правової відповідальності як протиправна поведінка особи, яка завдала шкоду; настання шкоди; причинний зв`язок між вказаними двома елементами.

Судом встановлено та підтверджено учасниками справи те, що у позивача в рамках досудового слідства 02.10.2007 було вилучено обладнання вартістю 73 090 євро у робочому стані та без жодних зауважень щодо його справності та комплектності передано на відповідальне зберігання ТОВ "Інгрід плюс".

Починаючи з 26.09.2016 відповідач 1 почав повертати позивачу вказане обладнання.

Слід зазначити, що обладнання було повернуто Товариству не повністю, а повернута частина є зношеною та використанню за призначенням не підлягає; доказів протилежному суду не подано.

Таким чином, відповідачем 1 та його працівниками було допущено бездіяльність, яка полягає у невиконанні обов`язку з схоронності обладнання, яке було вилучено у позивача.

На час вилучення у позивача обладнання та проведення попереднього досудового слідства (2007 - 2015 роки) питання вилучення та зберігання речових доказів регулювалося такими нормативно-правовими актами: нормами статей 78-81 КПК України (1960 року) та норми статті 100 КПК України (2012 року); Інструкцією про порядок вилучення, обліку, зберігання передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду від 13.05.2004, затвердженою першими заступниками Міністерства внутрішніх справ України, Генерального прокурора України, Голови Державної податкової адміністрації України, Голови Служби безпеки України, заступниками Голови Верховного Суду України Голови Державної судової адміністрації України (далі - Інструкція 2004 року), Інструкцією від 18.10.1989 № 34/15, затвердженою Прокуратурою СРСР, МВС та Верховним Судом СРСР (далі - Інструкція 1989 року); Інструкцією про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду № 51/401/649/471/23/125, затвердженою наказом Генерального прокурору Украйни, Голови Державної податкової адміністрації України, в.о. Голови Верховного Суду України, Міністра внутрішніх справ України, Голови Служби Безпеки України, Голови Державної судової адміністрації України, яка набрала чинності 01.11.2010 (далі - Інструкція 2010 року); Порядком зберігання речових доказів стороною обвинувачення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.11.2012 № 1104 (далі - Порядок).

Пунктом 43 Інструкції 2004 року та параграфом 45 Інструкції 1989 року передбачено, що для обліку речових доказів у кожній прокуратурі ведеться відповідна книга обліку речових доказів встановленої форми.

Відповідальним за зберігання речових доказів, цінностей та іншого майна, вилученого у зв`язку з розслідуванням кримінальної справи і яке зберігається окремо від справи є співробітник установи, який призначається спеціальним наказом прокурора (пункт 14 Інструкції 2004 року)

Слід зазначити, що співробітника відповідно до вказаного пункту відповідач 1 не призначав, натомість прокурор Закарпатської області своїм наказом від 28.12.2006 № 856 визначив, що відповідальним за збереження речових доказів вилучених у зв`язку з розслідуванням кримінальних справ є особа, яка провела вилучення, а після приєднання речових доказів до справи особа, яка проводить досудове слідство та безпосередньо наглядаючий прокурор.

Пунктом 13 Інструкції 2010 року передбачено, що відповідальною за зберігання речових доказів, приєднаних до справи, є особа, яка проводить дізнання, слідчий.

Згідно з пунктами 82, 83 Інструкції 2010 року прокурори, начальники слідчих підрозділів, начальники органів дізнання, керівники апаратів судів, за обов`язковою участю особи, відповідальної за збереження речових доказів, зобов`язані не рідше одного разу на рік перевіряти стан та умови зберігання речових доказів, правильність ведення документів по їх прийому, обліку, передачі.

Відповідно до пункту 5 Порядку умовою зберігання речових доказів повинне бути збереження їх істотних ознак та властивостей, а пункт 16 Порядку зобов`язує керівника слідчого підрозділу щоквартально перевіряти стан та умови зберіганні речових доказів, правильність ведення документів щодо їх приймання та обліку.

Частиною четвертої статті 100 КПК України (2012 року) передбачено, що у разі втрати чи знищення стороною кримінального провадження наданого їй речового доказу вона зобов`язана повернути володільцю таку саму річ або відшкодувати її вартість.

Службовою перевіркою, яка проводилася прокуратурою було встановлено, по слідчий Кузан В.В. відомості про вилучене у позивача обладнання у книгу обшуку речових доказів не вносив, що унеможливило подальші перевірки його збереження.

Також, протягом дев`яти років розслідування кримінальної справи ніхто з службових осіб прокуратури належним чином не реагував на звернення представників позивача і не перевіряв стан вилученого обладнання та умови його зберігання; доказів протилежного суду не подано.

В порядку досудового врегулювання спору позивач звертався до відповідача 1 із письмовою заявою про відшкодування завданої шкоди добровільно.

25.04.2018 та 02.05.2018 Товариство отримало від відповідача 1 відмову за № 17/7-858-07.

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що враховуючи встановлені обставини справи, а саме втрату та пошкодження обладнання під час знаходження даного речового доказу на зберіганні у ТОВ "Інгрід плюс", що покладають на відповідача 1, обов`язок забезпечити схоронність вилучених речей від пошкодження, псування, погіршення або втрати властивостей, має місце бездіяльність посадових осіб прокуратури, які не виконали відповідний обов`язок, який перебуває в прямому причинно-наслідковому зв`язку з пошкодженням обладнання.

Що ж до посилання на те, що саме до ТОВ "Інгрід плюс" повинно звертатися Товариство з вимогами про стягнення реальної шкоди, а саме вартості обладнання, то слід вказати таке.

Саме бездіяльністю відповідача 1 була завдана шкода позивачу, оскільки прокуратурою не було виконано обов`язків, які чітко визначені законодавством України, що і призвело до втрати та пошкодження обладнання.

Відповідач 1 вилучив у позивача належне йому на праві приватної власності майно та не повернув його у належному стані.

Рішенням господарського суду міста Києва від 18.12.2019 було стягнуто з Казначейства за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь Товариства вартість втраченого обладнання у сумі 56 000,00 євро, в цій частині рішення набрало законної сили.

Як стверджує позивач реальні збитки його Товариства на сьогодні становлять 17090 євро. Це різниця між повною вартістю втраченого обладнання (73090 євро) та стягнутою судом сумою за втрачену частину обладнання (56000 євро).

Позивач вважає, що втрачене обладнання в розумінні ч. 2 ст. 183 та ст. 188 ЦК України є складною і неподільною річчю. Воно не може бути поділеним без втрати його цільового призначення і утворює одне ціле. Основні елементи обладнання по вині працівників відповідача-1 втрачені, а повернуті декілька елементів цього обладнання не можуть самостійно використовуватися за призначенням у виробництві. Крім цього, велика частина повернутого обладнання зношена і не придатна для використання за призначенням.

В матеріалах справи наявні акти прийому - передачі частини повернутого обладнання з яких вбачається, що 26.09.2016 відповідач 1 повернув позивачу вилучені у 2007 році два повітряних компресора.

29.09.2016 позивач отримав від представника Прокуратури шість найменувань обладнання, з яких кабіна для покращення взуття була розукомплектована та потребувала ремонту.

03.11.2016 позивач по трьох актах прийому - передачі частини речових доказів отримав від Прокуратури 13 найменувань обладнання з яких обладнання для прибивання стелек, обладнання для висушування клею, обладнання для просушування готового виробу, обладнання для обробки задника та обладнання для придання форми взуттю виявилося зношеним та непридатними для подальшого використання за призначенням.

08.11.2016 позивачу було повернуто п`ять найменувань обладнання з яких витяжна шафа з вентилятором потребувала ремонту, а обладнання для придання форми заготовки взуття, обладнання для приклеювання підошви та обладнання для обробки країв заготовки виявилося непридатне для подальшого використання за призначенням.

В вищезгаданих актах, підписаних представником Прокуратури, зазначена кількість, комплектність і стан обладнання на час повернення. В актах зазначено, що 14 елементів обладнання (фактурною вартістю на час вилучення 8040 евро та вагою 7652 кг.) перебувають в задовільному стані, два елементи обладнання (фактурною вартістю - 700 евро і вагою 700 кг) потребують ремонту, а 9 елементів обладнання (фактурною вартістю 7400 евро і вагою 2657 кг) зношені і непридатні до подальшого використання за призначенням.

Частина обладнання мала вигляд металобрухту і була настільки зношена, що члени комісії, які здійснювали передачу обладнання, навіть без участі спеціалістів і експертів, беззаперечно визнали її зношеною і непридатною для подальшого використання.

Основні елементи обладнання втрачені, а значна частина повернутого обладнання виявилася непридатна для подальшого використання або потребувала ремонту.

02.10.2007 року у позивача було вилучено обладнання для приклеювання підошви (позиція 32 протоколу слідчого від 02.10.2007 року про визнання обладнання речовим доказом у кримінальній справі). В 2007 році такого обладнання було вилучено дві одиниці. їх спільна вартість становила 1500 евро (по 750 кожне). 08.11.2016 року позивачу було повернуто лише одну одиницю непридатного для використання обладння для приклеювання підошви проте Прокуратура зменшила суму збитків на 1500 евро.

Аналогічно склалася ситуація з вилученням ящиків для інструментів (позиція 27 протоколу слідчого від 02.10.2007 року про визнання обладнання речовим доказом у кримінальній справі) в кількості трьох штук, вартістю 300 евро (100 евро - один ящик). В 2016 році був повернутий один ящик, але відповідач 1 зменшив суму збитків на 300 евро.

Вказані обставини були визнані відповідачем 1, який здійснював повернення обладнання позивач, то відповідно до ст. 75 ГПК України вказані обставини не потребують повторному доказуванні.

Крім того, згідно змісту листа відділу прокуратури Закарпатської області п. В.Юсип № 15-858 вих. 20 (185) від 21.01.2020 року в якому прокуратура вказала кількість повернутого позивачву в 2016 році обладнання та його первинну (фактурна) вартість. Фактурна вартість повернутого позивачу в 2016 році обладнання становить не 17090 евро, як це стверджував представник відповідача 1, а 16140 евро.

Суд погоджується з твердженням Позивача, що втрачене обладнання є складною і неподільною річчю. Воно не може бути поділеним без втрати його цільового призначення і утворює одне ціле. Основні елементи обладнання по вині працівників відповідача-1 втрачені, а повернуті декілька елементів цього обладнання не можуть самостійно використовуватися за призначенням у виробництві. Крім цього, велика частина повернутого обладнання зношена і не придатна для використання за призначенням.

Враховуючи встановлені судом обставини, зокрема те, що майно, яке було передане перебуває в непридатному для використання стані, тому підлягає відшкодуванню на користь позивача сума з розрахунку різниці між повною вартістю втраченого обладнання за цінами на момент втрати (73090 євро) та стягнутою судом сумою за втрачену частину обладнання (56000 євро).

Враховуючи вищевикладене вартість втраченого обладнання складає 17 090,00 євро (еквівалент 553 457,63 грн.).

Всупереч ст. 74 ГПК України відповідачами не надано суду доказів спростування вищезазначеної вартості втраченого обладнання.

За таких обставин позов в частині стягнення майнової шкоди у розмірі 17 090,00 євро (еквівалент 553 457,63 грн.) підлягає задоволенню.

Доводи про те, що позивач має звертатися з вимогою про відшкодування вартості втраченого обладнання до ТОВ "Інгрід плюс" відхиляються судом, оскільки позивачу була завдана шкода внаслідок бездіяльності відповідача 1. Водночас, прокуратура не позбавлена права звернутися з відповідними вимогами до Кузана В.В. та ТОВ "Інгрід плюс" у порядку регресу.

Стосовно заяви відповідача 1 про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне.

Згідно частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

10.08.2015 прокурор відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих Прокуратури старший радник юстиції Романець Ю.М. виніс постанову про закриття кримінального провадження, яка набрала законної сили 21.08.2015. Саме у зазначеній постанові прокурором вирішено питання про повернення речових доказів, що вилучені в ході досудового розслідування, - обладнання для виготовлення взуття.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд, проте чинним на момент спірних правовідносин процесуальним законом можливість повернення речових доказів до закриття кримінального провадження чи ухвалення рішення суду не передбачалась, з огляду на що Товариство не мало визначеної законом можливості звернутися до суду з відповідним позовом.

Таким чином, звернення Товариства до суду з позовом 06.08.2018 здійснено в межах трирічної позовної давності, у зв`язку з чим, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах наслідків спливу позовної давності.

Позивач також просив суд стягнути упущену вигоду у загальній сумі 929 026,02 євро, розрахувавши її наступним чином:

- до вилучення обладнання, а саме за період з червня 2006 року по травень 2007 року позивач виготовив 17 144 пари взуття і за це отримав дохід у сумі 83 196,30 євро;

- середньомісячна сума доходу позивача за період становила - 6933,03 євро (83 196,30: 12 = 6 933,03 євро);

- зупинка виробничої діяльності в результаті вилучення документації та обладнання триває з 30.05.2007 по теперішній час і станом на 30.07.2018 становить 134 місяців;

- доходи, які позивач міг би реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушено (упущена вигода) становлять 929 026,02 євро (6 933,03 х 134).

Відповідно до ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включається, серед іншого, неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною.

Тобто, в даному випадку втраченою вигодою є неодержаний прибуток, на який мав право розраховувати позивач, у якого було вилучено обладнання, у разі використання цього обладнання. Розрахунок упущеної вигоди має бути обґрунтованим та документально підтвердженим.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач обґрунтовує розрахунок упущеної вигоди у сумі 929 026,02 євро тим, що ним отримано дохід у сумі 83196,30 євро з червня 2006 року по травень 2007 року, а тому позивач вирахував середньомісячний дохід та помножив його на 134 місяці (строк вилучення обладнання).

Однак, суд вважає даний розрахунок таким, що ґрунтується на припущеннях і у суду відсутні підстави вважати, що за 134 місяці позивач кожен місяць міг би отримувати саме по 6933,03 євро і цей дохід був би стабільним, незмінним і щомісяця складав би не менше 6933,03 євро.

Крім того, суду доведено, що у ході досудового слідства у вищезазначеній кримінальній справі було встановлено, що між ЗАТ "Ужгородський Механічний Завод" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Віма" був укладений договір оренди № 28/12 від 01.03.2006 для здійснення виробничої діяльності, за адресою: АДРЕСА_1.

Термін дії цього договору закінчився 28.02.2007 і в установленому законодавством порядку продовжений не був, та за ініціативи орендодавця був розірваний у зв`язку із систематичною несплатою позивачем орендної плати.

Суду також доведено, що 02.07.2007 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ІНГРІД ПЛЮС" та ЗАТ "Ужгородський Механічний Завод" укладено договір оренди тієї ж частини площ виробничого і побутового призначення корпуса № 8, площею 1153,3 м.кв., які розташовано на території ЗАТ "Ужгородський Механічний Завод" за адресою: АДРЕСА_1, де й знаходилось вищезазначене обладнання для виготовлення взуття.

Судом в судовому засіданні досліджений прийнятий за клопотанням Закарпатської обласної прокуратури договір оренди № 28/12 від 01.03.2006, строк дії якого, відповідно до п. 7.1 укладено на строк до 28.02.2007 та договір оренди від 02.07.2007 укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "ІНГРІД ПЛЮС" та ЗАТ "Ужгородський Механічний Завод".

В матеріалах справи відсутні докази що після 28.02.2007 Позивач мав намір продовжувати строк дії договору оренди на здійснення виробничої діяльності на майбутнє.

Як зазначає Позивач, зупинка виробничої діяльності в результаті вилучення бухгалтерської документації та обладнання відбулася лише 30.05.2007.

Тому твердження позивача про матеріальні збитки у вигляді упущеної вигоди є безпідставними, оскільки договір оренди № 28/12 від 01.03.2006 для здійснення виробничої діяльності, за адресою: АДРЕСА_1 , термін дії якою закінчився 28.02.2007 і в установленому законодавством порядку продовжений не був.

Враховуючи вищевикладене в частині вимог про стягнення з відповідача упущеної вигоди у розмірі 929 026,02 євро слід відмовити.

З приводу частини вимог про стягнення 1 000 000,00 грн. моральної шкоди, яка полягає у приниженні ділової репутації, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до пункту 5 постанови пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, для настання цивільно-правової відповідальності відповідача за заподіяння моральної шкоди позивачеві необхідно встановити наявність усієї сукупності зазначених ознак складу цивільного правопорушення, тоді як відсутність хоча б однієї з цих ознак виключає настання відповідальності.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)" під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі потрібно розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошення комерційної таємниці, також вчинення дій спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

За приписами ч.1 ст. 91, ст. 201 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя, честь, гідність і ділова репутація, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Ділова репутація є сукупністю документально підтвердженої інформації про особу, що дає можливість зробити висновок про відповідність її господарської та/або професійної діяльності вимогам законодавства (п.26 ч.1 ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг").

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.06.2016 у справі №308/13083/15-ц за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України (далі - Казначейство), прокуратури Закарпатської області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області, про відшкодування моральної шкоди частково задоволено позов та стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача 387 150 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди. При цьому суд зазначив про те, що ОСОБА_1 незаконно перебувала під слідством та судом протягом 89 місяців, відносно неї закрито кримінальне провадження у зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведення її винуватості у суді і вичерпанням можливостей їх отримати, а тому у неї виникло право звернення до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди з підстав, передбачених ст. 1176 ЦК України та Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду".

В постанові від 07.11.2018 у справі №308/13083/15-ц Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду зазначив, що при визначені розміру морального відшкодування, суди попередніх інстанцій, врахувавши обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу під слідство і судом (89 місяців і 4 дні), що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, з урахуванням засад розумності та справедливості, дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у трикратному розмірі у співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством та судом, встановленої законодавством на момент відшкодування (1 450 грн).

Однак, положення ст. 1176 ЦК України та Закон України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" не поширюються на вимоги юридичних осіб.

Натомість, суд зауважує, що позивачем належними та допустимими доказами не наведено будь-яких фактів того, що позивачу, як суб`єкту господарювання, було дійсно завдано моральну шкоду, не вказано, якими діями відповідача, на думку позивача, було завдано; не надано розрахунку заявленої ним до стягнення суми моральної шкоди та не зазначено, з чого він виходив, заявляючи вимогу про стягнення саме 1 000 000,00 грн.

За таких обставин, відсутні будь-які матеріальні чи процесуальні підстави для задоволення вимоги позивача про компенсацію моральної шкоди у сумі 1 000 000,00 грн.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п. 3 ч.4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Рисовський проти України" суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018р. Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Віма".

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва.

В И Р І Ш И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Віма" задовольнити частково.

Стягнути з Державної казначейської служби (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6) за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Віма" (88000, м. Ужгород, вул. Минайська, буд. 15/32; ідентифікаційний код 30624063) вартість втраченого обладнання у розмірі 17 090 (сімнадцять тисяч дев`яносто) євро, що еквівалентно 553 457 (п`ятсот п`ятдесят три тисячі чотириста п`ятдесят сім) грн. 63 коп.

У позові в іншій частині відмовити.

Наказ видати відповідно до ст. 327 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення набирає законної сили в порядку в порядку встановленому в ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 02.07.2021

Суддя І.І. Борисенко