РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.06.2021Справа № 910/4362/21
За позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго"

до Приватного підприємства "Ярослав"

про стягнення 248521,52 грн.

Суддя Усатенко І.В.

Секретар судового засідання Микитин О.В.

Представники сторін:

Від позивача Прокопчук А.Л.

Від відповідача Кривошеєв І.В.

В судовому засіданні 24.06.2021 на підставі ст. 240 ГПК України прийнято скорочене рішення суду

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного підприємства "Ярослав" про стягнення 248521,52 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані отриманим на підставі договору цесії від 11.10.2018 № 601-18 правом вимоги заборгованості з оплати теплової енергії, спожитої до 01.05.2018.

Ухвалою суду від 29.03.2021 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

13.04.2021 від позивача через канцелярію суду надійшов супровідний лист на виконання ухвали від 29.03.2021 про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.04.2021 відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, надано відповідачу строк на подання відзиву - протягом 15 днів з дати вручення йому ухвали про відкриття провадження у справі.

29.04.2021 через канцелярію суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін.

11.05.2021 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує, оскільки, позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження своїх позовних вимог. Крім того, відповідач просить застосувати строк позовної давності до частини позовних вимог.

Ухвалою суду від 13.05.2021 призначено судове засідання у справі на 03.06.2021 та залучено Акціонерне товариство "К.Енерго" (85612, Донецька область, Мар`їнський район, м. Курахове, вул.. Енергетиків, 34, ) у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

Позивачем в судовому засіданні 03.06.2021 подано відповідь на відзив, в якій позивач підтримує свої позовні вимоги.

В судовому засіданні 03.06.2021 оголошено перерву до 24.06.2021.

В судове засіданні 24.06.2021 представник третьої особи не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином.

Неявка третьої особи в судове засідання не перешкоджає розгляду справи по суті.

Представник позивача підтримав позовні вимоги повністю з підстав, викладених у заявах по суті спору.

Представник відповідача проти позову заперечував, з підстав викладених у заявах по суті спору.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 Цивільного кодексу України).

11.10.2018 між Публічним акціонерним товариством "Київенерго" (кредитор) та Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (новий кредитор) укладено договір №601-18 про відступлення права вимоги (цесії), відповідно до умов якого кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців (споживачі) щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитої до 01.05.2018 теплової енергії (основний борг, в тому числі той, що є предметом судового розгляду та/або підтверджений судовим рішенням (судовими рішеннями) як такий, що підлягає стягненню із споживача (споживачів) на загальну суму 497554936,91 грн станом на 01.08.2018 з урахуванням оплат, що отримані кредитором за період з 01.08.2018 до дати укладення цього договору та коригувань платежів (п.1.1).

Відповідно до п.1.2 договору №601-18 про відступлення права вимоги (цесії) від 11.10.2018 перелік договорів (особових рахунків), споживачів та сум грошових зобов`язань (основний борг), право вимоги яких відступається за цим договором, зазначається в додатку №1 до цього договору. Всі права вимоги переходять від кредитора до нового кредитора в момент підписання сторонами додатку №1 до цього договору.

Згідно з п.1.3 договору №601-18 про відступлення права вимоги (цесії) від 11.10.2018 з укладенням цього договору кредитор відступає, а новий кредитор набуває права вимоги також будь-яких інших, передбачених договорами та чинним законодавством додаткових грошових зобов`язань (неустойка (штраф, пеня), 3% річних, інфляційні нарахування, судові витрати, витрати, пов`язані з отриманням боргу та примусовим стягненням та будь-які інші без виключень та обмежень), що нараховані кредитором та/або виникли до дати укладення цього договору та/або можуть бути нараховані та/або можуть виникнути після укладення цього договору у зв`язку з неналежним виконанням споживачем (споживачами) зобов`язань з оплати спожитої теплової енергії за договорами та споживачами, які зазначені у Додатку №1 до цього договору.

В рахунок оплати за відступлене право вимоги за цим договором на суму 497554936,91 грн новий кредитор прийняв 497554936,91 грн боргових зобов`язань кредитора перед ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", що становить частину суми боргового зобов`язання за мировою угодою, затвердженою ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.10.2018 у справі №910/7807/18 (п.2.1 договору №601-18 про відступлення права вимоги (цесії) від 11.10.2018).

Як вбачається з додатку №1 до договору №601-18 про відступлення права вимоги (цесії) від 11.10.2018 (Перелік споживачів теплової енергії та зобов`язань, право вимоги яких відступається) новому кредитору (Комунальному підприємству виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго") були передані права вимоги до Приватного підприємства "Ярослав" (номер договору (особового рахунку) 1010030-01) на суму 211310,59 грн.

Таким чином, у зв`язку з укладенням між Публічним акціонерним товариством "Київенерго" та Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" договору №601-18 про відступлення права вимоги (цесії) від 11.10.2018 відбулась заміна сторони у матеріальних правовідносинах (відбувся перехід прав вимоги), а саме відбулась заміна кредитора у зобов`язанні зі сплати відповідачем вартості спожитої у спірному періоді теплової енергії для потреб опалення на суму 211310,59 грн - з Публічного акціонерного товариства "Київенерго" (кредитор) на Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (новий кредитор).

Приватне підприємство "Ярослав" є власником нежитлових приміщень № 57, 58 ( в літ А) загальною площею 1273,30 кв.м, за адресою: м. Київ, вул. Межова, 26. Вказана обставина зазначена позивачем у позовній заяві і не заперечується відповідачем та підтверджена долученими до матеріалів справи договором купівлі-продажу нежилих приміщень від 23.02.2005 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.10.2013 № 11452729 (дата реєстрації 24.10.2013).

Матеріали справи не містять доказів укладення між Публічним акціонерним товариством "Київенерго" та відповідачем відповідного договору на теплопостачання до нежитлових приміщень № 57, 58 ( в літ А) загальною площею 1273,30 кв.м, за адресою: м. Київ, вул. Межова, 26.

Відповідно до частин 1, 2 ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Згідно з п.1 ч.1 ст.174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (тут і далі, в редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин) комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Згідно зі ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:

1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);

2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо);

3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);

4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Згідно з ч.1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

У п.1 ч.1 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" зазначено, що споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Частиною 3 ст.20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначено, що споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до абз.4 ст.19 Закону України "Про теплопостачання" (тут і далі, в редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин) теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу.

Статтею 24 Закону України "Про теплопостачання" передбачено обов`язок споживача на своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Згідно з ч.2 ст.275 Господарського кодексу України відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Зазначені положення кореспондуються з п.п. 4, 14 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 №1198 (далі - Правила), якими передбачено, що користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії, споживач зобов`язаний до початку подачі теплоносія до системи теплоспоживання укласти з теплопостачальною організацією такий договір.

Згідно із ст.1 Закону України "Про теплопостачання" споживач теплової енергії - це фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Однак, з аналізу положень Правил, зокрема пункту 44, вбачається, що термін "споживач" застосовується в значно ширшому значенні, оскільки він також розповсюджується і на осіб, які використовують теплову енергію без укладення договору на теплопостачання (самовільне підключення).

При цьому, відсутність договору про постачання теплової енергії при підтвердженні факту її постачання обставинами справи не звільняє споживача від обов`язку оплати за фактично спожиту теплову енергію.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №922/4239/16, постанові Верховного Суду від 10.05.2018 у справі №922/2790/17, постанові Верховного Суду України від 30.10.2013 у справі № 6-59цс13.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 29.11.2019 у справі №910/12034/18 зазначено, що факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, проте необхідним є доведення факту надання та споживання таких послуг.

Як вбачається з облікових карток, долучених позивачем до позовної заяви, у листопаді 2015 року відповідачем було спожито теплову енергію на суму 12006,44 грн, у грудні 2015 року - на суму 13277,47 грн, у січні 2016 року - на суму 15828,28 грн, у лютому 2016 року - на суму 17916,52 грн, у березні 2016 - на суму 9959,24 грн, у квітні 2016 - на суму 4095,68 грн, у жовтні 2016 - на суму 2251,19 грн, у листопаді 2016 - на суму 15968,51 грн, у грудні 2016 - на суму 16267,94 грн, у січні 2017 - на суму 29743,98 грн, у лютому 2017 - на суму 23238,26 грн, у березні 2017 - на суму 18373,56 грн, у листопаді 2017 - на суму 18706,57 грн, у грудні 2017 - на суму 21323,45 грн, у січні 2018 - на суму 20646,23 грн, у лютому 2018 - на суму 18387,92 грн, у березні 2018 року - на суму 24669,35 грн, у квітні 2018 року - на суму 1733,63 грн, що разом становить 284394,22 грн.

Як зазначає позивач у своєму розрахунку, відповідачем частково було оплачено вартість спожитої теплової енергії на суму 73083,63 грн. Відповідач не заперечував обставин щодо оплати ним суми у розмірі 73083,63 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Відповідно до корінця наряду №1547 від 22.10.2014 споживачу за адресою: м. Київ, вул. Межова, 26 було включено опалення, а згідно наряду №926 від 08.04.2015 опалення відключено. Згідно корінця наряду №834 від 10.10.2015 споживачу за адресою: м. Київ, вул. Межова, 26 було включено опалення, а згідно наряду №650 від 04.04.2016 опалення відключено. Відповідно до корінця наряду №1011 від 12.10.2016 споживачу за адресою: м. Київ, вул. Межова, 26 було включено опалення, а згідно наряду №2461 від 31.03.2017 опалення відключено. Згідно корінця наряду №2624 від 17.10.2017 споживачу за адресою: Київ, вул. Межова, 26 було включено опалення, а згідно наряду №1383 від 04.04.2018 опалення відключено.

Також позивачем долучено до матеріалів справи відомості реєстрації параметрів теплоносія та звіти по добовим обсягам споживання теплової енергії за адресою: м. Київ, вул. Межова, 26.

Суд зазначає, що обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, за змістом положень ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно зі ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі №04/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.

Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи № 902/761/18, від 20.08.2020 зі справи № 914/1680/18).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.

Крім того, відповідно до ст.79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

З урахуванням встановлених судом обставин стосовно того, що у спірний період (з листопада 2015 по квітень 2018 року) відповідач був власником нежитлових приміщень № 57, 58 ( в літ А) загальною площею 1273,30 кв.м, за адресою: м. Київ, вул. Межова, 26., зважаючи на подані позивачем докази (облікові картки), які містять інформацію про обсяги та вартість спожитої відповідачем теплової енергії для потреб опалення, та наявність корінців нарядів, оцінюючи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджується факт споживання відповідачем у спірному періоді теплової енергії на загальну суму 284394,22 грн, з огляду на що відповідач повинен її оплатити. Сторонами не спростовано та не заперечено обставин щодо часткової оплати вартості спожитої теплової енергії у сумі 73083,63 грн, в зв`язку з чим сума заборгованості відповідача перед позивачем становить 211310,59 грн.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Доказів сплати відповідачем грошових коштів у розмірі 211310,59 грн матеріали справи не містять.

Відповідно до п.24, 25 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630 споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Процедура відключення приміщення від внутрішньобудинкових мереж станом на момент надання послуг була встановлена Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання затвердженого наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України №4 від 22.11.2005.

Відповідач не надав доказів відключення централізованого опалення у нежитлових приміщеннях № 57, 58 ( в літ А) загальною площею 1273,30 кв.м, за адресою: м. Київ, вул. Межова, 26. у спірний період у встановленому законодавством порядку та погодження такого відключення з компетентними особами.

Отже, у відповідача існує обов`язок щодо відшкодування вартості спожитої теплової енергії.

Щодо не надання на підтвердження позовних вимог первинних документів, складених безпосереднім теплопостачальником.

До матеріалів справи долучено акт № 23 від 11.10.2018 приймання-передавання фізичного носія/пристрою зберігання інформації, на якому записані файли баз даних білінгових систем ПК "БіТеК" та ПК "Уніван-Термал", яким позивач підтверджує передачу йому первинних документів на підтвердження права вимоги до відповідача. Тобто, третьою особою було передано первинні документи на підтвердження права вимоги до відповідача. Доведенню в рамках даної справи підлягають, в тому числі, обставини щодо підключення об`єкта до теплопостачання в опалювальний сезон, що зумовлює споживання теплової енергії для потреб опалення. В підтвердження даних обставин позивачем було долучено корінці нарядів про підключення та відключення теплопостачання за спірний період, які складені саме відокремленим підрозділом ПАТ "Київенерего". Облікові картки (містять лише печатку позивача). Роздруковані з електронного носія облікові картки містять відомості про обсяги споживання та вартість спожитої теплової енергії саме відповідачем, проте не містять даних про особу, яка їх склала. Довідка про нарахування за теплову енергію ПП "Ярослав" також не містять даних про особу, яка її склала. В свою чергу відповідачем не спростовано первинними документами (як то докази відсутності у нього теплопостачання в спірний період, чи показники лічильника на інший обсяг споживання, чи то контррозрахунок вартості спожитої теплової енергії) обсяг спожитої ним теплової енергії, визначеної позивачем в позовній заяві, та підтверджений долученими до матеріалів справи обліковими картками.

Отже, не лише позивач має довести обставини щодо споживання відповідачем теплової енергії, але і відповідач має спростувати обставини, що ним споживалась теплова енергія.

Матеріалами справи доведено обставини щодо включення опалення в нежитлових приміщень № 57, 58 ( в літ А) загальною площею 1273,30 кв.м, за адресою: м. Київ, вул. Межова, 26, в спірний період. Надано первинні документи в підтвердження добового теплоспоживання за адресою по вул Межовій, 26 у місті Києві, а вже обліковими картками підтверджено обсяги спожитої теплової енергії саме відповідачем.

Проте відповідач не спростував обставин щодо визначеного в облікових картках обсягу теплоспоживання та не надав суду доказу в підтвердження обставин, що ним не споживалась теплова енергія в спірний період чи споживалась у меншому обсязі.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з положеннями ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Наявність та розмір заборгованості ПП "Ярослав" з оплати за фактично спожиту теплову енергію за період з листопада 2015 по квітень 2018 року у сумі 211310,59 грн підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не були спростовані.

Проте, відповідачем заявлено про застосування строків позовної давності до позовних вимог про стягнення основного боргу за період з листопада 2015 по лютий 2018 включно.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: 1) про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Отже, звернувшись 19.03.2021 з позовною вимогою про стягнення заборгованості за період з листопада 2015 по квітень 2018 позивач частково (за період з листопада 2015 по лютий 2018) пропустив строк позовної давності.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позивачем не зазначено будь-яких причин пропуску позовної давності та не надано будь-яких заперечень щодо її суті, в зв`язку з чим, суд вважає обгрунтованою заяву відповідача про застосування строків позовної давності та відповідно відмовляє у позові в частині стягнення суми основаного боргу у розмірі 184907,61 грн.

Позовні вимоги про стягнення суми основного боргу визнаються такими, що підлягають задоволенню на суму 26402,98 грн, в частині, за якою не пропущено строк позовної давності.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 13755,45 грн та інфляційні втрати у розмірі 23455,48 грн за період з листопада 2018 року по грудень 2020 року.

Частиною 2 ст.625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст.625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому, за висновками суду, оскільки матеріалами справи підтверджується факт прострочення виконання відповідачем зобов`язання з оплати поставленої теплової енергії, у позивача виникло право на нарахування 3% річних та інфляційних втрат у відповідності до приписів ст.625 Цивільного кодексу України.

За результатами здійсненої перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат судом встановлено, що їх розмір відповідає вимогам зазначених вище норм цивільного законодавства і є арифметично вірним, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 23455,48 грн та 3% річних у розмірі 13755,45 грн за загальний період прострочення з листопада 2018 року по грудень 2020 року є обґрунтованими.

За таких обставин, позовні вимоги Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" до Приватного підприємства "Ярослав" є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

З огляду на наведене всі інші клопотання та заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду стосовно наявності підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача пропорційно сумі задоволених вимог.

Керуючись ст.ст.129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з Приватного підприємства "Ярослав" (04074, м. Київ, вулиця Автозаводська, буд. 2; ідентифікаційний код 21635240) на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації ) "Київтеплоенерго" (01001, м. Київ, площа Івана Франка, буд. 5; ідентифікаційний код 40538421) заборгованість у розмірі 26402 (двадцять шість тисяч чотириста дві) грн 98 коп., втрати від інфляції у розмірі 23455 (двадцять три тисячі чотириста п`ятдесят п`ять) грн 48 коп., 3% річних у розмірі 13755 (тринадцять тисяч сімсот п`ятдесят п`ять) грн 45 коп., судовий збір у розмірі 954 (дев`ятсот п`ятдесят чотири) грн 21 коп.

3.В частині позовних вимог про стягнення 184907,61 грн - відмовити.

4.Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 08.07.2021

Суддя І.В.Усатенко