ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" липня 2021 р. Справа№ 910/15931/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Мальченко А.О.

Чорногуза М.Г.

Секретар судового засідання: Мельничук О.С.,

за участю представників сторін:

від позивача - Новікова В.О., Єрмаков М.О., Антоненко Т.М., Степаненко А.Ф., Вороніна В.М., Грифуллін В.В., Цимбалістова О.О.,

від відповідача-1 - Тіхонова І.С.,

від відповідача-2 - Дарута В.О.,

від відповідача-2 - Кір`яков А.С.

розглядаючи у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Комунального підприємства "Київблагоустрій" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та

Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр-Ритейл"

на рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2021 (повний текст рішення складено 31.03.2021)

у справі № 910/15931/19 (суддя Паламар П.І.)

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр-Ритейл"

до:

1. Департаменту міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

2. Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві

3. Комунального підприємства "Київблагоустрій" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про відшкодування шкоди, ціна позову 9344700 грн., -

ВСТАНОВИВ:

У 2019 році Товариство з обмеженою відповідальністю "Центр-Ритейл" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Департаменту міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві та Комунального підприємства "Київблагоустрій" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про відшкодування шкоди, ціна позову 9 344 700 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач 1 та відповідач 2 знищили належне позивачу майно чим нанесли такими спільними діями шкоду у вигляді збитків, тому позивач просив суд покласти обов`язок по відшкодуванню завданої йому шкоди солідарно на вказаних відповідачів, стягнувши на його користь 9 344 700 грн. майнової шкоди.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.03.2021 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр-Ритейл" задоволено частково. Присуджено до стягнення з Комунального підприємства "Київблагоустрій" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр-Ритейл" 696 000 грн. майнової шкоди. У позові до Комунального підприємства "Київблагоустрій" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в іншій частині відмовлено. У позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр-Ритейл" м. Києва до Департаменту міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що належна позивачу будівля загальною площею 218,1 м2 по провулку Політехнічному, 2-Б у м. Києві мала характер самочинного будівництва, оскільки у позивача відсутні права на земельну ділянку під будівлею. В той же час місцевим господарським судом встановлено, що протиправність поведінки відповідача 3 полягає у вчиненні дій по знесенню самочинного будівництва без рішення суду з цього приводу, а тому з урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку, що право позивача на відшкодування шкоди, завданої йому втратою належного майна, що має статус самочинного будівництва, обмежується розміром витрат на будівництво на підставі ч.ч. 2-6, ст. 376 Цивільного кодексу України.

Не погодившись із прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Центр-Ритейл" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2021 року в частині відмовлених позовних вимог та прийняти нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги задовольнити.

Вимоги та доводи апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр-Ритейл" мотивовані тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції неповно та неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи. Зокрема, позивач вважає, що місцевий господарський суд дійшов до невірного висновку про правовий статус будівлі, як об`єкт самочинного будівництва оскільки право позивача на самочинне будівництво було легітимізовано у спосіб визначений ст. 376 Цивільного кодексу України і у даному випадку має місце завершений юридичний склад набуття позивачем права власності (виникнення права на підставі судового рішення та здійснення у зв`язку з цим державної реєстрації такого права). Крім того скаржник вважає, що оскільки розмір матеріальної шкоди визначається виходячи з ринкової вартості знищеного майна, приймаючи до уваги висновки судових експертів, позивач вважає, що дійсний розмір майнової шкоди завданої останньому складає 9 344 700 грн. Й наостанок на переконання скаржника, матеріалами справи підтверджено, що саме спільними діями відповідача 1 та відповідача 3 позивачу було завдано матеріальної шкоди, а тому за приписами статті 1190 Цивільного кодексу України відповідач 1 та відповідач 3 мають нести солідарну відповідальність перед позивачем.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.04.2021 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Чорногуз М.Г., Мальченко А.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.04.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр-Ритейл" на рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2021 року, розгляд справи призначено на 26.05.2021 року.

Також, не погоджуючись з прийнятим рішенням Комунальне підприємство "Київблагоустрій" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2021 року та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги Комунального підприємства "Київблагоустрій" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) мотивовані тим, що суд першої інстанції приймаючи оскаржуване рішення порушив норми, як матеріального так і процесуального права. Позиція скаржника полягає у наступному:

- в серпні 2017 року здійснювався демонтаж виключно тимчасових споруд Громадською організацією «Спілка підприємців «Жовтнева» встановлених у відповідності до паспортів прив`язок на тимчасові споруди №09-0942/1-06 та №09-0942-06;

- демонтаж саме тимчасових споруд ГО «Спілка підприємців «Жовтнева» підтверджується активними діями останніх внаслідок часткового демонтажу 2016 року тих самих споруд;

- у позивача та/або попереднього власника споруди відсутні дозвільні документи, які дають/давали право на виконання будівельних робіт по пров. Політехнічному, 2-Б у Солом`янському районі м. Києва;

- у позивача та/або попереднього власника споруди відсутнє право власності/користування земельною ділянкою на якій розташована споруда (дана обставина визнана представником позивача під час судового розгляду в суді першої інстанції);

- не існувало проектної документації на будівництво «нерухомого майна» за адресою пров. Політехнічному, 2-Б у Солом`янському районі м. Києва;

- містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва у пров. Політехнічному, 2-4 або пров. Політехнічному, 2-Б у Солом`янському районі м. Києва не надавались;

- договір будівельного підряду від 2007.2009 року №25/07, на підставі якого начебто здійснювалося «будівництво» та виник об`єкт «нерухомого майна», є недостовірним доказом та не має жодного відношення до демонтованих споруд;

- демонтована споруда складається з полегшених конструкцій, а саме: металевий каркас, металопрофіль, дошка лінолеум, вікна, двері та не містить заглибленого фундаменту, що в свою чергу свідчить про наявність саме тимчасових споруд;

- відсутність правових підстав для застосування ст. 1166 Цивільного кодексу України відносно КП «Київблагоустрій», та необхідність застосування ст. 1173 Цивільного кодексу України у спірних правовідносинах.

21.05.2021 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Департаменту міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)", відповідача-1 у справі, надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останні просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.05.2021 року розгляд справи відкладено на 07.07.2021 року.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.05.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства "Київблагоустрій" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2021 року у справі №910/15931/19. Об`єднано апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр-Ритейл" та Комунального підприємства "Київблагоустрій" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2021 року у справі №910/15931/19 в одне апеляційне провадження. Зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2021 року у справі №910/15931/19 та призначено розгляд справи на 07.07.2021 року.

17.06.2021 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача 3 надійшло клопотання про долучення доказів, а саме копії постанови Північного апеляційного господарського суду від 20.05.2021 року у справі №910/11488/20.

24.06.2021 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від позивача надійшли пояснення на апеляційну скаргу.

05.07.2021 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача 3 надійшло клопотання про долучення доказів, а саме копії касаційної скарги у справі №910/11488/20.

В судовому засіданні 07.07.2021 року представники позивача надали усні пояснення по справі, відповіли на запитання суду, просили задовольнити апеляційну скаргу позивача та відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідача 3. Представники відповідача 1, відповідача 2 та відповідача 3 надали усні пояснення по справі, відповіли на запитання суду, просили задовольнити апеляційну скаргу відповідача 3 та відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача.

Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга Комунального підприємства "Київблагоустрій" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) підлягає задоволенню, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр-Ритейл" не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як зазначає позивач в позовній заяві, йому на праві власності належала нежитлова будівля загальною площею 218,1 м2 по провулку Політехнічному, 2-Б у м. Києві.

В матеріалах справи наявне свідоцтво про право власності №6223601 від 15.07.2013 року відповідно до якого ТОВ «Центр-Рітейл» є власником нежитлової будівлі загальною площею 218,1 м2 по провулку Політехнічному, 2-Б у м. Києві. (т.1, а.с. 19).

Також вказане вище підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 6224394 від 15.07.2013 року. (т.1, а.с. 20).

Згідно технічного паспорту на громадський будинок нежитлової будівлі по провулку Політехнічному, 2-Б від 18.02.2013 року відповідно до якого фундамент будівлі виготовлений з цегли, а стіни вироблені з металевого профілю. (т.4, а.с. 48).

Згідно з технічним паспортом на громадський будинок нежитлову будівлю загальною площею 218,1 м2 по провулку Політехнічному, 2-Б у м. Києві, виготовленого станом на 15.08.2016 року, спірна будівля мала бетонний фундамент та підлогу, стіни із цегли та скління, покрівлю із металопрофілю та металеві перекриття. (т.1, а.с. 21-25).

Також в матеріалах справи наявна декларація про готовність об`єкта до експлуатації, яка затверджена 07.07.2012 року. (т. 4, а.с. 172-174).

Зі змісту декларації про готовність об`єкта до експлуатації вбачається, що п. 10 не містить інформації про дозвільні документи (повідомлення про початок виконання будівельних робіт, декларація про початок виконання будівельних робіт, інші документи у разі їх наявності). Також п. 11-1 не містить будь-якої інформації про документ що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, а бо договір суперфіцію. У пункті 12 також відсутня будь-яка інформація про технічко-економічні показання об`єкту (з урахуванням результатів технічної інвентаризації).

Колегія суддів зазначає, що рішенням господарського суду міста Києва від 23.02.2012 року у справі №5011-47/1684-2012 визнано за Громадською організацією «Спілка підприємців «Жовтнева» право власності на нежитлову будівлю по пров. Політехнічний, 2Б у Солом`янському районі м. Києва загальною площею 218, 1 кв.м. Усунуто перешкоди у користуванні належним Громадській організації «Спілка підприємців «Жовтнева» нерухомим майном, а саме нежитловою будівлею по пров. Політехнічний, 2Б у Солом`янському районі м. Києва загальною площею 218, 1 кв.м., шляхом зобов`язання Інспекції державного архітектурно - будівельного контролю м. Києва зареєструвати Громадській організації «Спілка підприємців «Жовтнева» декларацію про готовність об`єкта до експлуатації на об`єкт: нежитлова будівля, що знаходиться за адресою: пров. Політехнічний, 2Б у Солом`янському районі м. Києва загальною площею 218, 1 кв.м.

Під час розгляду справи №5011-47/1684-2012 судом було встановлено наступні обставини.

Згідно договору будівельного підряду № 25/07 від 20.07.2009 року, укладеного між позивачем та ТОВ «Екобуд», ТОВ «Екобуд`на замовлення позивача та за його кошти здійснило будівництво нежитлової будівлі по пров. Політехнічний, 2Б у Соломянському районі міста Києва.

Після завершення будівельних робіт між сторонами договору будівельного підряду № 25/07 від 20.07.2009 року, а саме між позивачем та ТОВ «Екобуд», було підписано Акт здачі приймання виконаних робіт від 22.12.2009 року, відповідно до якого ТОВ «Екобуд`було виконано обумовлений договором обсяг робіт по договору будівельного підряду № 25/07 від 20.07.2009 року, розрахунки між сторонами здійснені у повному обсязі.

Також, колегія суддів звертає увагу, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.02.2017 року, яка залишена без постановою Вищого господарського суду України від 10.05.2017 року у справі №910/18559/16 у задоволенні позовних вимог Київської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЦЕНТР-РИТЕЙЛ" про зобов`язання відповідача звільнити самовільно зайняту спірну земельну ділянку та повернути її позивачу, привівши у придатний для використання стан шляхом звільнення її від будівель та споруд у місячний термін з дня набрання рішенням законної сили - відмовлено повністю.

Під час розгляду справи №910/18559/16 судами було встановлено наступні обставини.

«Згідно декларації про готовність об`єкта до експлуатації будівництво нежитлової будівлі по пров. Політехнічний, 2Б у Солом`янському районі м. Києва вважається закінченим, а об`єкт будівництва - готовим до експлуатації.

18.02.2013 року Громадській організації «Спілка підприємців «Жовтнева» було видано технічний паспорт на нежитлову будівлю № 2Б, по пров. Політехнічний, 2Б у Солом`янському районі м. Києва.

Згідно протоколу № 1 від 26.03.2013 року установчих зборів засновників ТОВ «ЦЕНТР-РИТЕЙЛ» вирішено сформувати частку ГО «СП Жовтнева» в статутному капіталі відповідача за рахунок внесення до статутного капіталу нерухомого майна - нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: пров. Політехнічний, 2Б у Солом`янському районі м. Києва, площею 218,1 кв.м., що належить ГО «СП Жовтнева» на праві власності. Крім того, було вирішено надати директору ТОВ «ЦЕНТР-РИТЕЙЛ» повноваження прийняти за актом майновий внесок (нежитлову будівлю) для формування статутного капіталу.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.07.2013 року ТОВ «ЦЕНТР-РИТЕЙЛ» є власником нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: пров. Політехнічний, 2Б у Солом`янському районі м. Києва, площею 218,1 кв.м.

Технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж спірної земельної ділянки в натурі (на місцевості) була подана відповідачем до Департаменту земельних ресурсів Київської міської ради 25.09.2013 року, а проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки складений у 2014 році. Проте, доказів затвердження вказаного проекту землеустрою, укладення договору оренди земельної ділянки та державної реєстрації його прав відповідач суду не надав. Відповідач також не надав суду доказів оскарження бездіяльності позивача.

Після набуття у власність нежитлової будівлі відповідач звернувся до Київської міської ради із клопотання, яке зареєстроване за № 08/20402 від 13.12.2013 року, про надання дозволу на розроблення проектної документації щодо надання в оренду земельної ділянки площею 0,08 га за адресою пров. Політехнічний, 2Б у Солом`янському районі м. Києва.

Результати розгляду вказаного клопотання Київською міською радою в матеріалах справи - відсутні.

07.02.2014 року відповідач повідомленням № 1/02-2014-ЦР повідомив позивача про те, що ним замовлено розроблення документації із землеустрою без надання дозволу КМР, у зв`язку із спливом строків, передбачених для отримання відповідного рішення щодо надання такого дозволу чи щодо мотивованої відмови про його надання.

Враховуючи вищенаведені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідачем було вчинено дії, спрямовані на отримання необхідних документів для правомірного користування спірною земельною ділянкою.»

Згідно з частиною 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки є встановленими у рішенні, немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву законність судового акту, який набрав законної сили.

За змістом ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно преамбули та ст. 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.02 у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України" та рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Отже, висновки встановлені в рішенні господарського суду міста Києва від 23.02.2012 року у справі №5011-47/1684-2012 та у постанові Київського апеляційного господарського суду від 22.02.2017 року, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 10.05.2017 року у справі №910/18559/16, які набрали законної сили, мають преюдиційне значення для вирішення спору у справі №910/15931/19.

15.08.2017 року Департаментом міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі-відповідач 1) надано Комунальному підприємству "Київблагоустрій" доручення № 064-8522 щодо вжиття заходів шляхом демонтажу самовільно встановлених елементів благоустрою, зокрема, торгівельного ряду з ролетів або кіосків по провулку Політехнічному, 2-Б у Солом`янському районі м. Києва. (т.1, а.с. 136-137).

22.08.2017 року відповідачем 3 на підставі вказаного доручення було здійснено демонтаж цього об`єкта нерухомого майна, унаслідок чого його майно було фактично знищено, що вбачається з акту проведення демонтажу від 22.08.2017 року. (т.1, а.с. 138).

На підставі висновку за результатами проведення будівельно-технічного та оціночно-будівельного дослідження № 32/19 від 31.07.2019 року вартість знищеного майна на час демонтажу становила 9 344 700 грн. (т.1, а.с. 185-206).

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.03.2019 року у справі № 826/11257/18, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2019 року, визнано протиправним та скасовано рішення Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 15.08.2017 року в частині, що стосується демонтажу нежитлової будівлі, що розташована по провулку Політехнічному, 2-Б, у м. Києві. (т.1, а.с. 166-177, 178-183).

Отже, посилаючись на те, що шкода у вигляді збитків від знищення належного позивачу майна заподіяна спільними неподільними рішенням та діями відповідачів 1 та відповідача 2, позивач просив позов задовольнити, покласти обов`язок по відшкодуванню завданої йому шкоди солідарно на вказаних відповідачів, стягнувши на його користь 9 344 700 грн. майнової шкоди.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову виходячи з наступного.

Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Правила щодо відшкодування шкоди, завданої органом державної влади встановлені у статті 1173 Цивільного кодексу України, згідно з якою шкода завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Тобто, даною правовою нормою встановлено, що державою підлягає до відшкодування шкода, яка завдана незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування. При цьому, на відміну від загальної норми статті 1166 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми статті 1173 Цивільного кодексу України передбачають відшкодування шкоди незалежно від вини органу місцевого самоврядування та його посадової або службової особи. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.09.2019 у справі № 906/452/18.

Така шкода, відповідно до статті 77 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету.

Главою 29 Цивільного кодексу України унормовано інститут захисту права власності, зокрема, в силу приписів статті 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

За частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (стаття 331 ЦК України).

Стаття 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі №925/1121/17, від 17.04.2019 у справі № 916/675/15, а також у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18.

Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.

Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.

Відповідно до практики Великої Палати Верховного Суду відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 48/340, пункт 4.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №911/3594/17).

В такий спосіб, ототожнювати факт набуття права власності з фактом його реєстрації, а тим більше тлумачити факт реєстрації як підставу виникнення такого права є логічною та юридичною помилкою, намаганням підмінити поняття причини та наслідку.

Виходячи із приписів ст. 386 ЦК України саме власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відтак, колегія суддів звертає увагу, що при розгляді позову про відшкодування шкоди позивач має належним чином підтвердити своє право власності на майно, яке було незаконно знищено (демонтовано), а також докази того, як в даному випадку, що таке майно збудовано відповідно до вимог чинного законодавства, надавши суду відповідні докази.

Частиною 1 статті 375 ЦК України передбачено, що лише власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

За положеннями частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що у особи, яка здійснила самочинне будівництво не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості.

При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. (ч. 3, ст. 376 ЦК України).

Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини 2 статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного.

Вказаний правовий висновок викладено також у постанові Верховного Суду від 09.12.2020 року у справі №922/476/20.

Аналіз наведеної норми (ст. 376 ЦК України) дозволяє виділити наступні ознаки самочинного будівництва: об`єкт нерухомого майна збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети у встановленому порядку; відсутність належного дозволу чи належно затвердженого проекту для будівництва; створення об`єкта з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Кожна із зазначених ознак є самостійною і достатньою для того, щоб визнати об`єкт нерухомого майна самочинним будівництвом. Тому, при вирішенні спору, що виникає у зв`язку з будівництвом на земельній ділянці об`єкта нерухомості, повинно досліджуватися питання наявності дозвільної документації на будівництво спірних об`єктів і документів про виділення земельної ділянки. Така правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.01.2019 у справі №915/1376/17.

Право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 ЗК), землекористувачі (стаття 95 ЗК), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (стаття 1021 ЗК) або з інших передбачених законом підстав.

Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством.

Право на забудову виникає у особи, яка набула права на земельну ділянку на законних підставах, після здійснення нею дій, передбачених статтями 26 - 32 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції станом на момент будівництва).

Відповідно до пункту 4 статті 26, статті 27 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог необхідної містобудівельної документації, отриманої забудовником до початку виконання будівельних робіт, зокрема: вихідних даних, технічних умов, будівельного паспорта, розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт.

Позивачем не надано до суду доказів, які підтверджують, що будівництво спірної будівлі здійснювалось позивачем за наявності необхідної містобудівної документації у відповідності вищезазначених вимог чинного законодавства та на земельній ділянці оформленої за позивачем у відповідності до вимог Земельного Кодексу.

При цьому, доводи позивача в апеляційній скарзі з посиланням на висновок викладений у справі №910/18559/16: «що в діях відповідача відсутнє самовільне зайняття спірної земельної ділянки, оскільки виходячи із приписів статті 377 Цивільного кодексу України та статті 120 Земельного кодексу України Товариство з обмеженою відповідальністю "ЦЕНТР-РИТЕЙЛ", ставши власником будівлі, правомірно ініціювало одержання спірної земельної ділянки у користування.» колегією суддів відхиляються виходячи з наступного.

Як вже було встановлено вище, під час розгляду справи №5011-47/1684-2012 та №910/18559/16 було встановлено, що також не заперечується позивачем наступне.

Будівництво нежитлової будівлі по пров. Політехнічний, 2Б у Солом`янському районі міста Києва було здійснено 22.12.2009 року, оскільки Акт здачі приймання виконаних робіт було підписано саме 22.12.2009 року.

Окрім того, було встановлено, що позивач лише з 2013 року почав здійснювати ініціювання в одержанні земельної ділянки у користування, оскільки технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж спірної земельної ділянки в натурі (на місцевості) була подана відповідачем до Департаменту земельних ресурсів Київської міської ради 25.09.2013 року, а проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки складений у 2014 році.

При цьому, як було встановлено судами у справі №910/18559/16 доказів затвердження вказаного проекту землеустрою, укладення договору оренди земельної ділянки та державної реєстрації його прав відповідач (ТОВ "Центр-Ритейл") суду не надав.

Тобто, з наведеного вище вбачається, що позивач, лише після спливу майже чотирьох років вирішив отримати у користування земельну ділянку на якій знаходилось його майно, що говорить про те, що будівництво такого майна здійснювалось по факту на земельній ділянці, якою позивач користувався без належних на те підстав, тобто було здійснено самочинне будівництво.

В той же, час колегія суддів звертає увагу, що навіть після розгляду справи №910/18559/16, позивач не здійснював жодних дій, які б свідчили про намір отримати земельну ділянку в користування, а також не сплачував в бюджет міста платежів за користування такою земельною ділянкою.

Принаймні позивачем не долучено таких доказів.

Отже, колегія суддів в даному випадку не ставить під сумнів висновки викладені у справі №910/18559/16, оскільки позивач в будь-якому разі зобов`язаний отримати земельну ділянку з дотримання вимог чинного законодавства України.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що під час розгляду справи №5011-47/1684-2012 не досліджувалось питання щодо правомірності користування позивачем земельною ділянкою на якій було зведено самочинне будівництво, не досліджувалось питання отримання необхідної містобудівної документації.

Отже, фактичні обставини, встановлені рішенням №5011-47/1684-2012 щодо наявності у позивача права власності на вказаний об`єкт не можуть розглядатися як преюдиційні у розумінні ч. 4 ст. 75 ГПК України при вирішенні даного судового спору.

При цьому слід зазначити, що згідно усталеної судової практики Верховного Суду преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Отже, обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин.

З огляду на викладене, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, що належна позивачу будівля загальною площею 218,1 м2 по провулку Політехнічному, 2-Б у м. Києві мала характер самочинного будівництва оскільки у позивача відсутні правові підстави користування земельною ділянкою на якій знаходилось майно позивача (самочинне будівництво).

Враховуючи викладене, позивачем не спростовано висновку місцевого господарського суду, що належна позивачу будівля загальною площею 218,1 м2 по провулку Політехнічному, 2-Б у м. Києві мала характер самочинного будівництва.

Також місцевий господарський суд правомірно встановив, що матеріалами справи підтверджується, що знесення будівлі позивача було проведено безпосередньо відповідачем 3, тобто протиправність поведінки відповідача 3 полягає у вчиненні дій по знесенню самочинного будівництва без рішення суду з цього приводу.

Зібраними доказами підтверджується причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача 3 та наслідками у вигляді знесення (знищення) майна позивача.

В той же час, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції встановивши факт того, що належна позивачу будівля загальною площею 218,1 м2 по провулку Політехнічному, 2-Б у м. Києві мала характер самочинного будівництва дійшов помилкового висновку, щодо наявності права у позивача на відшкодування шкоди, завданої йому втратою належного майна, що має статус самочинного будівництва, обмежується розміром витрат на будівництво.

Водночас судом першої інстанції не надано оцінки факту, що нежитлова будівля позивача, як самочинна будівля, була розташована на земельній ділянці комунальної власності за відсутності договору оренди земельної ділянки та зареєстроване за позивачем без дотримання встановленої законом процедури отримання дозвільних документів для початку виконання будівельних, що передує реєстрації права власності на це майно.

Реєстрація права власності на підставі судового рішення по справі №5011-47/1684-2012, в межах якої не досліджувались підстави встановлені ст. 376 Цивільного кодексу України для визнання права власності на самочинне будівництво, не змінює правовий статус спірної будівлі, як самочинного будівництва.

Оскільки за власником земельної ділянки не визнано права власності на самочинне збудоване майно, то відповідно відсутні підстави для відшкодування витрат понесених на будівництво позивачем. (ч. 6, ст. 376 ЦК України).

Відповідно до ч. 4, ст. 376 Цивільного кодексу України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується фактами встановленими у справі №910/18559/16, Київська міська рада, як власник земельної ділянки не визнає право власності позивача на спірне майно та зверталась з відповідним позовом про зобов`язання позивача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку та повернути її Київській міській раді, привівши у придатний для використання стан шляхом звільнення її від забудови та споруд.

Відповідно до ч. 6, ст. 376 Цивільного кодексу України особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене.

Оскільки право власності на спірний об`єкт не було зареєстровано за власником земельної ділянки на якій він розміщений - Київською міською радою, то відсутні підставі для відшкодування позивачу, як особі яка здійснила самочинне будівництво, витрат на таке будівництво.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що у позивача, як особи, яка без належних правових підстав здійснила самочинне будівництво на свій страх та ризик в порушення встановлених для будівництва законодавчих норм, відсутні підстави для відшкодування шкоди завданої неправомірними діями відповідачів, оскільки понесенню заявлених позивачем збитків передувала неправомірна поведінка самого позивача, що виключає можливість відшкодування таких збитків.

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції мало місце неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, тому рішення господарського суду міста Києва від 17.03.2021 року у справі №910/15931/19 підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у зволенні позову в повному обсязі.

Враховуючи вимоги, викладені в апеляційних скаргах, скарга Комунального підприємства "Київблагоустрій" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) підлягає задоволенню, а скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр-Ритейл" не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині.

Відповідно до ч.1 ст.277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції підлягає розподілу пропорційно розміру задоволених позовних вимог в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 2 ч. 1 ст. 275, 282, 284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр-Ритейл" на рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2021 року у справі №910/15931/19 залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Київблагоустрій" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2021 року у справі №910/15931/19 задовольнити.

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2021 року у справі № 910/15931/19 скасувати та прийняти нове рішення, яким:

« 1. У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр-Ритейл" до Комунального підприємства "Київблагоустрій" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) відмовити повністю.»

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр-Ритейл" (03087, м. Київ, вул. Пітерська, 10, кв. 37, код 38674792) на користь Комунального підприємства "Київблагоустрій" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (03057, м. Київ, вул. Дегтярівська, 31, корп. 2, код 26199708) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 15 660 (п`ятнадцять тисяч шістсот шістдесят гривень) 00 коп.

5. Видачу наказів на виконання цієї постанови доручити Господарському суду міста Києва.

6. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/15931/19.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 08.07.2021 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді А.О. Мальченко

М.Г. Чорногуз