ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" липня 2021 р. Справа№ 910/13604/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Дикунської С.Я.

Кравчука Г.А.

без повідомлення учасників справи,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Комунального підприємства «КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.11.2020 (повний текст рішення складено та підписано: 30.11.2020)

у справі №910/13604/20 (суддя Турчин С.О.)

за позовом Комунального підприємства «КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС»

до Фізичної особи-підприємця Патарая Артура Борисовича

про стягнення 24 728,71 грн

В С Т А Н О В И В :

Комунальне підприємство «КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Патарая Артура Борисовича про стягнення 6281,71 грн заборгованості, з яких: 6006,00 грн - сума основного боргу, 213,98 грн - пеня, 49,72 грн - 3 % річних, 12,01 грн - інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором №ДНП-2018-01/03 від 07.02.2018 про надання права експлуатації фіксованих місць паркування.

Також позивач 12.10.2020 звернувся із заявою про збільшення позовних вимог, у якій заявив про стягнення 24728,71 грн, з яких: 24453,00 грн - основний борг, 213,98 грн - пеня, 49,72 грн - 3 % річних, 12,01 грн - інфляційні втрати, яка прийнята судом до розгляду.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.11.2020 позов задоволено частково.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Патарая Артура Борисовича на користь Комунального підприємства «КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС» заборгованість у сумі 18447,00 грн та судовий збір у сумі 1585,72 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд виходив з того, що заборгованість відповідача перед позивачем у сумі 18447,00 грн підтверджується матеріалами справи, а доказів оплати заборгованості відповідачем не надано.

При цьому, позовні вимоги у частині стягнення заборгованості у сумі 6006,00 грн за актом надання послуг №2730 від 31.03.2020 суд визнав необґрунтованими з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів направлення позивачем відповідачу вказаного акту, оскільки у такому випадку відповідач був позбавлений можливості надати свої заперечення чи мотивовану відмову щодо відповідного акту, а тому відсутні передбачені у договорі обставини, за яких послуги вважаються прийнятими без зауважень.

Разом з тим, у задоволенні позовних вимог про стягнення 213,98 грн - пені, 49,72 грн - 3 % річних та 12,01 грн - інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість за березень 2020 року суд відмовив, оскільки відповідні вимоги є похідними від первісної позовної вимоги про стягнення заборгованості у сумі 6006,00 грн за березень 2020 року, у задоволенні якої судом відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Комунальне підприємство «КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС» звернулося безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 24.11.2020 у справі №910/13604/20 в частині відмови в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

- до позовної заяви позивачем було додано копії Актів надання послуг, а на огляд суду надано оригінали доказів направлення акту №2730 від 31.03.2021, а тому позивач переконаний, що судом встановлено факт відправки вказаного акту відповідачу;

- скаржник звертає увагу на умови п. 3.2. та п. 3.5. договору, зазначаючи, що наявність або відсутність акту надання послуг не звільняє відповідача від обов`язку виконання зобов`язання та здійснення оплати за договором.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №910/13604/20 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В. судді: Кравчук Г.А., Тарасенко К.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.12.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства «КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.11.2020; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу; роз`яснено сторонам, що апеляційна скарга розглядатиметься в порядку письмового провадження, без виклику учасників справи. Витребувано матеріали справи №910/13604/20 у Господарського суду міста Києва.

20.01.2021 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/13604/20.

У зв`язку з перебуванням судді Тарасенко К.В. 16.02.2021 у відпустці, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 16.02.2021 у справі №910/13604/20 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Кравчук Г.А., Дикунська С.Я.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2021 прийнято справу №910/13604/20 за апеляційною скаргою Комунального підприємства «КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.11.2020 колегією суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Кравчук Г.А., Дикунська С.Я. Ухвалено розгляд справи №910/13604/20 здійснювати без повідомлення учасників справи.

Відповідач своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Враховуючи зазначене, керуючись приписами частини 3 статті 263 ГПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами справи.

У зв`язку з проведенням заходів, спрямованих на запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), та з метою мінімізації ризиків розповсюдження гострої респіраторної хвороби COVID-19, враховуючи, що Постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» встановлено з 12.03.2020 на усій території України карантин, який продовжено, колегія суддів дійшла висновку про необхідність вийти за межі граничного процесуального строку розгляду даної справи, здійснивши її розгляд у розумний строк, застосувавши ст.ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст.ст. 2, 11 ГПК України.

У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ч.1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, 07.02.2018 між Комунальним підприємством «КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС» (позивач, сторона-1) та Фізичною особою-підприємцем Патараєю Артуром Борисовичем (відповідач, сторона-2) укладено договір про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування № ДНП-2018-01/03 (далі - договір), за умовами якого:

- сторона-1 надає за плату стороні-2 право на організацію та експлуатацію 33 (тридцяти трьох) місць для платного паркування транспортних засобів, а також 4 (чотирьох) спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що розташовані на паркувальному майданчику за адресою: м. Київ, Печерський район, бульвар Дружби Народів, 16-а, в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва (далі - фіксовані місця для паркування), а також здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування їхнього автотранспорту (п.1.1. договору);

- під «Фіксованими місцями для паркування» в цьому Договорі визначено експлуатацію 33 (тридцяти трьох) місць для платного паркування транспортних засобів, а також 4 (чотирьох) спеціальних місця для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що розташовані на паркувальному майданчику за адресою: м.Київ, Печерський р-н, бульв. Дружби Народів, 16-а, в межах III територіальної зони паркування м. Києва (п.1.2. договору);

- фіксовані місця для паркування вважаються переданими в експлуатацію Сторони-2 з моменту набрання чинності договору (п.1.3. договору);

- плата сторони-2 стороні-1 згідно із умов даного договору становить 6,50 грн за одне місце для платного паркування транспортних засобів на добу, в тому числі: вартість послуги без ПДВ та збору за місця для паркування транспортних засобів - 4,35 грн; ПДВ - 0,87 грн; збір за місця для паркування транспортних засобів - 1,28 грн (п.3.1. договору);

- загальна сума щомісячних платежів сторони-2 стороні-1 по договору визначена у Графіку платежів (додаток 1 до даного договору);

- розрахунок за цим договором здійснюється шляхом оплати стороною-2 стороні-1 у розмірі 100% щомісячного платежу не пізніше 20 (двадцятого) числа поточного місяця, відповідно до Графіку платежів (додаток 1 до даного договору) (п. 3.2. договору);

- у разі порушення стороною-2 строків здійснення сплати, встановлених цим договором, сторона-1 набуває право вимоги у сторони-2 сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення, за кожен день прострочення від суми несплати (п.4.2. договору).

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що у повному обсязі виконав свої зобов`язання за договором та передав фіксовані місця для паркування відповідачу у відповідній кількості, однак відповідач грошові зобов`язання не виконав, передані місця для паркування не оплатив.

12.06.2020 направив відповідачу повідомлення вих.№053/05-2223 у якому, посилаючись на п. 6.5. договору, повідомив відповідача про розірвання договору.

У зв`язку з неналежним виконання відповідачем договору та нездійсненням оплати за період з березня по червень 2020 року у відповідача виникла заборгованість у сумі 24 453,00 грн (у редакції заяви про збільшення позовних вимог).

Посилаючись на прострочення грошового зобов`язання з оплати послуг за березень 2020 року, позивачем заявлені також до стягнення 213,98 грн - пені, 49,72 грн - 3 % річних та 12,01 грн - інфляційних втрат.

У свою чергу, відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що відповідач не мав змоги використовувати паркувальний майданчик за призначенням та відповідачу не було забезпечено доступу до майна. Також відповідач зазначає, що позивачем не було вжито жодних дій щодо розірвання договору.

Суд першої інстанції, оцінивши подані докази та дослідивши всі обставини справи в їх сукупності, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з чим не погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Приписами статті 529 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як було зазначено вище, між позивачем та відповідачем укладено договір про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування № ДНП-2018-01/03 від 07.02.2018.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч.1 ст.903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.3 ст.13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

На підтвердження заборгованості по договору про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування № ДНП-2018-01/03 від 07.02.2018 за період з березня по червень 2020 року позивач надав у матеріали справи копії:

- акту надання послуг №2730 від 31.03.2020 на суму 6649,50 грн (а.с.28) - разом з позовною заявою;

- актів №5321 від 25.06.2020 на суму 5362,50 грн (а.с.91), №3535 від 30.04.2020 на суму 6435,00 грн (а.с. 92), №4322 від 31.05.2020 на суму 6649,50 грн (а.с. 93) - разом з відповіддю на відзив.

Вказані акти надання послуг за надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування підписані в односторонньому порядку позивачем (виконавцем) та скріплені його печаткою.

Умовами пункту 3.4. договору передбачено, що позивач зобов`язаний не пізніше 5-го числа місяця, наступного за звітним, підготувати в двох примірниках Акт приймання-передачі наданих послуг. Позивач надсилає два примірника Акту приймання-передачі наданих послуг відповідачу шляхом поштового відправлення (цінним листом з описом вкладення, без повідомлення про вручення) на адресу відповідача, яка вказана в цьому договорі. Сторони дійшли згоди, що в цьому випадку Акт приймання-передачі наданих послуг вважається належним чином переданим позивачем та прийнятим відповідачем.

Відповідач зобов`язаний протягом п`яти робочих днів з дня прийняття Акту приймання-передачі наданих послуг підписати його та повернути позивачу один примірник Акту.

Пунктом 3.5. договору визначено, що якщо в установлений строк позивач не одержить підписаний Акт приймання-передачі наданих послуг або мотивовану відмову від його підписання, послуги вважаються прийнятими без зауважень.

Договір, відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом першої інстанції встановлено, що доказів направлення акту надання послуг №2730 від 31.03.2020 на суму 6649,50 грн позивач до позову не надав, водночас у судовому засіданні 24.11.2020 представник позивача надав суду для огляду оригінал доказів направлення акту надання послуг №2730 від 31.03.2020, однак оскільки позивачем до позову відповідного документу не додано, суд першої інстанції, посилаючись на приписи статей 74, 80 Господарського процесуального кодексу України, наданий позивачем для огляду доказ не прийняв до розгляду.

При цьому, суд зазначив, що оскільки у матеріалах справи відсутні докази направлення позивачем відповідачу акту надання послуг №2730 від 31.03.2020, то у такому випадку відповідач був позбавлений можливості надати свої заперечення чи мотивовану відмову щодо відповідного акту.

З урахуванням наведеного, за висновком суду першої інстанції, відсутні передбачені у договорі обставини, за яких послуги вважаються прийнятими без зауважень, тому позовні вимоги у частині стягнення заборгованості у сумі 6006,00 грн за актом надання послуг №2730 від 31.03.2020 суд визнав необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Судом апеляційної інстанції перевірено, що звертаючись до суду з позовом та посилаючись на неналежне виконання відповідачем договору та нездійсненням оплати за період з березня по червень 2020 року, у зв`язку з чим заявлено до стягнення з відповідача заборгованість у сумі 24 453,00 грн (у редакції заяви про збільшення позовних вимог), позивач надав суду на підтвердження своїх вимог разом з позовною заявою наступні документи:

- копію договору про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування № ДНП-2018-01/03 від 07.02.2018 (а.с. 8-13);

- копію листа - вимоги №053/05-1645 від 22.04.2020 з доказами його направлення та отримання (а.с.14-18);

- копію акту звірки взаєморозрахунків (а.с. 19);

- копію оборотно - сальдової відомості за період 01.01.2018 - 18.08.2020 (а.с.20);

- копію повідомлення про розірвання договору за вих.№053/05-2213 від 12.06.2020 з доказами його направлення та отримання (а.с.21-27);

- копію акта надання послуг №2730 від 31.03.2020 (а.с.28).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачем заявлено заборгованість з відповідача за березень 2020 у сумі 6 006,00 грн з нарахованими відповідно сумами пені, 3% річних та інфляційними втратами.

Приписами частин 1-2 статті 80 ГПК передбачено, що учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до частини четвертої цієї ж статті якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Судовою колегією перевірено, що 12.10.2020 через канцелярію суду від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог (а.с. 59-74), яка прийнята судом до розгляду. У заяві про збільшення позовних вимог позивачем заявлені вимоги про стягнення 24728,71 грн за період з березня 2020 по червень 2020, з яких: 24 453,00 грн - основний борг, 213,98 грн - пеня, 49,72 грн - 3 % річних, 12,01 грн - інфляційні втрати. До вказаної заяви додано копію листа вимоги №053/05-3149 від 28.08.2020.

У подальшому, позивачем надано відповідь на відзив, до якого позивач долучив до матеріалів справи акти надання послуг №5321 від 25.06.2020 на суму 5362,50 грн (а.с.91), №3535 від 30.04.2020 на суму 6435,00 грн (а.с. 92), №4322 від 31.05.2020 на суму 6649,50 грн (а.с. 93) та зазначив, що оригінали вказаних документів знаходяться у позивача.

При цьому, посилаючись на невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо оплати наданих послуг, позивач стверджує, що він передав фіксовані місця для паркування відповідачу у відповідній кількості, тобто належно виконав свої зобов`язання за договором.

Відповідно до п. 3.2. договору розрахунок за цим договором здійснюється шляхом оплати стороною-2 стороні-1 у розмірі 100% щомісячного платежу не пізніше 20 (двадцятого) числа поточного місяця, відповідно до Графіку платежів (додаток 1 до даного договору).

Судом перевірено, що в матеріалах справи такий Графік платежів відсутній.

Відповідно до пункту 3.4. договору Сторона-1 зобов`язана не пізніше 5-го числа місяця, наступного за звітним, підготувати в двох примірниках Акт приймання-передачі наданих послуг. Сторона-1 надсилає два примірника Акту приймання-передачі наданих послуг відповідачу шляхом поштового відправлення (цінним листом з описом вкладення, без повідомлення про вручення) на адресу Сторони-2, яка вказана в цьому договорі. Сторони дійшли згоди, що в цьому випадку Акт приймання-передачі наданих послуг вважається належним чином переданим Стороною-1 та прийнятим Стороною-2.

Сторона-2 зобов`язана протягом п`яти робочих днів з дня прийняття Акту приймання-передачі наданих послуг підписати його та повернути Стороні-1 один примірник Акту.

Пунктом 3.5. договору визначено, що якщо в установлений строк позивач не одержить підписаний Акт приймання-передачі наданих послуг або мотивовану відмову від його підписання, послуги вважаються прийнятими без зауважень.

З системного аналізу пунктів 3.4. та 3.5. договору вбачається, що позивач зобов`язаний підготувати Акт приймання-передачі наданих послуг та направити його відповідачеві, за умов невиконання чого не можна стверджувати, що акт належним чином переданий.

За висновком суду першої інстанції, Акти надання послуг №3535 від 30.04.2020, №4322 від 31.05.2020, №5321 від 25.06.2020 направлені позивачем відповідачу на виконання вказаних умов договору 12.10.2020, з чим не вбачає за можливе погодитись колегія суддів з огляду на наступне.

Так, позивач надав у матеріали справи копії акту надання послуг №2730 від 31.03.2020 на суму 6649,50 грн (а.с.28) - разом з позовною заявою, а копії актів №5321 від 25.06.2020 на суму 5362,50 грн (а.с.91), №3535 від 30.04.2020 на суму 6435,00 грн (а.с. 92), №4322 від 31.05.2020 на суму 6649,50 грн (а.с. 93) - разом з відповіддю на відзив.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів встановила, що дата, яку суд першої інстанції зазначив датою направлення копії актів надання послуг №5321 від 25.06.2020, №3535 від 30.04.2020, №4322 від 31.05.2020 є датою направлення відповіді на відзив на позовну заяву (а.с. 88-99).

З доданого до відповіді на відзив опису вкладення вбачається, що відповідь на відзив було направлено відповідачу разом з копіями вказаних вище актів як додатків до нього.

Відповідно до статті 166 ГПК України, у відповіді на відзив позивач викладає свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень та мотиви їх визнання або відхилення. Відповідь на відзив підписується позивачем або його представником. До відповіді на відзив застосовуються правила, встановлені частинами третьою - шостою статті 165 цього Кодексу. Відповідь на відзив подається в строк, встановлений судом. Суд має встановити такий строк подання відповіді на відзив, який дозволить позивачу підготувати свої міркування, аргументи та відповідні докази, іншим учасникам справи - отримати відповідь на відзив завчасно до початку розгляду справи по суті, а відповідачу - надати учасникам справи заперечення завчасно до початку розгляду справи по суті.

Згідно вимог частин 5,6 статті 165 ГПК України копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду. До відзиву додаються: докази, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем; документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.

За таких обставин, враховуючи вказані приписи ГПК України, позивач 12.10.2020 направив відповідь на відзив з доданими до нього документами відповідачеві, таким чином виконавши свій процесуальний обов`язок щодо направлення процесуального документу іншій стороні спору з доданими до нього документами, а тому не можна стверджувати, що 12.10.2020 є датою направлення актів наданих послуг на виконання умов договору.

Відтак, висновок суду, що акти надання послуг №5321 від 25.06.2020, №3535 від 30.04.2020, №4322 від 31.05.2020 було направлено позивачем саме на виконання умов договору (зокрема, п.3.2) відповідачеві 12.10.2020 судова колегія визнає помилковим та наголошує, що з викладеного вище вбачається, що вказані акти були направлені відповідачу вже після звернення позивача до суду з даним позовом разом з відповіддю на відзив, що підтверджується описом вкладення до нього, що у свою чергу не відповідає умовам укладеного договору.

Разом з тим, колегія суддів, дослідивши матеріали справи, встановила, що в матеріалах справи відсутні докази направлення позивачем відповідачу актів надання послуг, а позивач на підтвердження своїх вимог як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції такі докази до матеріалів справи не надав, а тому відсутні передбачені у договорі обставини, за яких послуги вважаються прийнятими без зауважень.

Відтак, судова колегія не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріалами справи підтверджено факт направлення позивачем відповідачу актів надання послуг №3535 від 30.04.2020, №4322 від 31.05.2020, №5321 від 25.06.2020 та відповідно про наявність підстав для часткового задоволення позову у цій частині.

Порушенням права є такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що з огляду на відсутність в матеріалах справи на виконання умов договору доказів направлення позивачем відповідачу актів надання послуг, а також графіку платежів, факт надання позивачем послуг відповідачеві та відповідно обов`язок останнього їх оплатити є не доведений, а позовні вимоги про стягнення заборгованості є передчасними.

Враховуючи обставини справи та наявні в ній докази, судова колегія приходить до висновку, що позивач не довів наявність порушеного права, яке б підлягало захисту, оскільки посилаючись на невиконання відповідачем обов`язку щодо сплати наданих послуг позивачем не доведено факту надання послуг за договором, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заявленої позивачем основної заборгованості.

З огляду на висновки апеляційного господарського суду про відмову в задоволенні вимог про стягнення заявленої позивачем основної заборгованості, похідні вимоги про стягнення нарахованих позивачем сум пені, 3% річних та інфляційних втрат також не підлягають задоволенню.

Щодо доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає наступне.

Колегією суддів враховано посилання скаржника на п.3.2. договору та доводи про те, що наявність або відсутність акту приймання - передачі послуг не звільняє від обов`язку виконання умови договору та здійснення оплати за договором, однак суд звертає увагу апелянта на приписи статті 74 Господарського процесуального кодексу України, якою встановлено обов`язок доказування обставин, на які посилається учасник справи.

Обов`язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За змістом статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Також апелянт переконаний, що судом фактично встановлено факт відправки Акту надання послуг №2730 від 31.03.2021, оскільки такий документ надавався на огляд суду.

Однак в силу приписів частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України колегією суддів переглянуто справу за наявними у ній доказами, а додатково поданих доказів сторонами надано не було.

Як було зазначено вище, оцінивши наявні в матеріалах справи докази на підтвердження позовних вимог у їх сукупності, судова колегія не вбачає підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Усі інші доводи скаржника судовою колегією враховано, однак вони не спростовують висновків апеляційного господарського суду про недоведеність позивачем належними та допустимими доказами своїх позовних вимог.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23.06.1993).

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

У Рекомендаціях R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на удосконалення судової системи, наголошується на тому, що суд повинен, принаймні в ході попереднього засідання, а якщо можливо, і протягом всього розгляду, відігравати активну роль у забезпеченні швидкого судового розгляду, поважаючи при цьому права сторін, в тому числі і їх право на неупередженість. Зокрема, він повинен володіти повноваженнями proprio motu, щоб вимагати від сторін пред`явлення таких роз`яснень, які можуть бути необхідними; вимагати від сторін особистої явки, піднімати питання права; вимагати показань свідків, принаймні в тих випадках, коли мова йде не тільки про інтереси сторін, що беруть участь у справі, тощо. Такі повноваження повинні здійснюватися в межах предмета розгляду.

Суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» від 27.10.1993).

Відповідно до ст. 42 ГПК України учасники справи користуються рівними процесуальними правами. Учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи.

Згідно з ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Отже, виходячи з вищевикладеного, скаржником у суді апеляційної інстанції не було подано належних та переконливих доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, оцінивши обставини у справі в їх сукупності, за результатами перегляду оскаржуваного рішення Північний апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 24.11.2020 у справі №910/13604/20 прийняте за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а тому відповідно до положень ч.1 ст. 277 ГПК України підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

При цьому, апеляційна скарга Комунального підприємства «КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС» не підлягає задоволенню.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства «КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.11.2020 у справі №910/13604/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.11.2020 у справі №910/13604/20 скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

4. Судовий збір за подання позовної заяви та розгляд апеляційної скарги покладаються на Комунальне підприємство «КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС».

5. Матеріали справи №910/13604/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України з урахуванням приписів п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді С.Я. Дикунська

Г.А. Кравчук