ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" липня 2021 р. Справа№ 910/10222/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Чорногуза М.Г.

Мальченко А.О.

Секретар судового засідання: Мельничук О.С.,

за участю представників сторін:

від прокуратури - Вакулюк Д.С.,

від позивача 1 - Васильєва Т.С.,

від позивача 2 - не з`явились,

від відповідача 1 - Кияниця О.В.,

від відповідача 2 - Безелюк І.С.,

від відповідача 3 - Шевченко Ю.В.,

розглянувши апеляційні скарги

Київської міської прокуратури та Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2021 (повний текст рішення складено 11.03.2021)

у справі № 910/10222/19 (суддя Ващенко Т.В.)

За позовом Заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави

в особі:

1. Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву

2. Міністерства культури України

до:

1. Державного підприємства "Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка"

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Квітуча волошкова галявина"

про визнання недійсним договору оренди,-

ВСТАНОВИВ:

У 2020 році Заступник керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву та Міністерства культури України звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Квітуча волошкова галявина" про визнання недійсним договору оренди.

Позов обґрунтовано тим, що надання житлових приміщень в гуртожитках (кімнатах) в оренду юридичним особам для здійснення комерційної діяльності суперечить вимогам ст. ст. 4, 127, 128 Житлового кодексу України та Примірному положенню про користування гуртожитками. Також на думку позивача спірний договір оренди житлових приміщень є прихованою угодою оренди державного майна - нежитлових приміщень готелю. Крім того позивач вважає, що відповідачем передано в оренду нерухоме майно, площею більше 200 кв.м. без погодження Міністерства культури України, а також те, що майно повинно передаватись в оренду не Державним підприємством "Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка", а Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.03.2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Акту приймання в експлуатацію Державною приймальною комісією закінченого будівництвом (реконструкцією) будівлі (споруди) житлово-громадського призначення від 30.09.1977 року та технічної документації щодо будинку готелю-гуртожитку (літ. А) загальною площею 4341,5 кв.м в м. Києві по вул. О. Довженка, будинок 16 , спірний об`єкт оренди є об`єктом житлової нерухомості державної форми власності, управління яким здійснює Міністерство культури України та закріплено за Державним підприємством "Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка" на праві господарського відання. Втім на думку місцевого господарського суду доводи прокурора про те, що орендовані ТОВ "Кіностудія художніх фільмів ім. О. Довженко" приміщення в будинку готелю-гуртожитку (літ. А) загальною площею 4341,5 кв.м. в м. Києві по вул. О. Довженка, будинок 16 , мають бути оцінені судом як нежитлові, не ґрунтуються на нормах законодавства України оскільки у суду відсутні повноваження змінювати статус нерухомого майна. Отже, оскільки судом першої інстанції встановлено, що Державне підприємство "Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка" є належним орендодавцем спірного майна, укладення Договору відбулося за погодження належним органом управління та з дотриманням норм Закону України "Про оренду державного та комунального майна), заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, а отже, не підлягають задоволенню.

Не погодившись із прийнятим рішенням, Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2021 року та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Одночасно з апеляційною скаргою, скаржником заявлено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2021 року у справі №910/10222/19.

Вимоги та доводи апеляційної скарги позивача 1 мотивовані тим, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, не відповідним нормам матеріального права, зокрема спеціальному законодавству у сфері оренди нерухомого майна державної власності, прийнятим при неповному вивченні обставин справи, зокрема документальних доказів, що призвело до невірних висновків по справі. На думку скаржника місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку, що РВ Фонду державного майна України по м. Києву не має виступати в якості орендодавця щодо спірного об`єкту оренди оскільки окрім Фонду, орендодавцями можуть виступати підприємства, установи та організації - щодо нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 200 кв.м. Також позивач 1 звертає увагу, що готелі не належать до об`єктів житлової нерухомості, а класифікуються, як нежитлові будівлі. Відтак, відповідач 1 передав в користування саме нежитлові приміщення, які використовуються, як готель для здійснення підприємницької діяльності з надання готельних послуг, хоча не мало на це законних підстав. Крім того Фонд наголошує, що у відповідний реєстр гуртожитків спірний об`єкт оренди не включено, ордери на проживання у гуртожитку за вказаною адресою не видавались, договори найму на підставі ордерів не укладались, отже висновки суду першої інстанції щодо того, що передані в оренду приміщення - є житловими, спростовуються матеріалами справи. Отже, позивач 1 вважає, що оспорюваний договір оренди державного майна, є удаваним.

Також, не погоджуючись з прийнятим рішенням Київська міська прокуратура звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2021 року та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги прокуратури мотивовані тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з невідповідністю висновків, викладених у ньому, обставинам справи, з порушенням ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме ст.ст. 203, 215, 235 Цивільного кодексу України, ст.ст. 4, 127, 128, 129, 130 Житлового кодексу УРСР, ст.ст. 5, 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», п. 14.1. 129-1 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, що відповідно до ст. 277 Господарського процесуального кодексу України є підставою для його скасування. Зокрема прокурор вважає, що суд першої інстанції пославшись на ст. 4 Житлового кодексу УРСР у своєму рішенні, проігнорував, що готелі у вказаному переліку відсутні. З приписів чинного законодавства вбачається, що готелі не належать до об`єктів житлової нерухомості, а класифікуються, як нежитлові будівлі. Крім того прокуратура звертає увагу, що місцевий господарський суд не надав оцінку тому факту, що спірний об`єкт оренди не внесено до Реєстру житлових будинків, які використовуються під гуртожитки, а також тому, що районною адміністрацією не видавались ордери на вселення в приміщення спірного будинку. Отже на думку прокуратури виходячи з суті правовідносин, які виникли на підставі оспорюваного правочину, державне підприємство незаконно передало в користування товариству приміщення (як нежитлове приміщення готелю) для здійснення підприємницької діяльності з надання готельних послуг. Крім того, оскільки фактично за оспорюваним договором товариству передано в користування приміщення готелю, до спірного правочину слід застосовувати правила, передбачені для договору найму (оренди) державного майна, врегульовані положеннями Закону України «Про оренду державного та комунального майна». Прокуратура також наголошує, що в силу вимог чинного законодавства орендодавцем нерухомого майна, загальна площа якого перевищує 200 кв.м., не може бути підприємство, а повинно бути регіональне відділення ФДМУ. Більше того, для дотримання встановленого законом порядку укладання договорів оренди державного майна необхідно було одержати перед його укладанням згоду органу управління - Міністерства культури України, однак матеріли справи не місять доказів надання такої згоди. Вказаними діями на думку прокуратури відповідачами усунуто державу в особі уповноважених органів від визначення умов використання державного майна та фактично передано майно для використання в якості готелю для отримання прибутку замість розміщення творчих працівників, чим беззаперечно порушено інтереси держави. Отже, прокурор вважає, що внаслідок неповного з`ясування обставин справи судом першої інстанції безпідставно не застосовано до спірних правовідносин ст. 235 Цивільного кодексу України та не враховано, що договір оренди житлових приміщень від 18.08.2018 року №149, укладений між відповідачами, прикриває собою реальний правочин - договір оренди нежитлових приміщень.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.04.2021 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Мальченко А.О., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.04.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами Київської міської прокуратури та Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву на рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2021 року у справі №910/10222/19, об`єднано апеляційні скарги Київської міської прокуратури та Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву на рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2021 року у справі №910/10222/19 в одне апеляційне провадження, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2021 року у справі №910/10222/19 та призначено розгляд справи на 12.05.2021 року.

11.05.2021 року через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від відповідача 2 надійшов відзив на апеляційні скарги в якому останній просив залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

12.05.2021 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Державного підприємства "Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка", відповідача-1 у справі, надійшло клопотання про відкладення розгляду справи та надання можливості для ознайомлення з матеріалами справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.05.2021 року апеляційні скарги Київської міської прокуратури та Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву у справі №910/10222/19 відкладено, розгляд справи призначено на 02.06.2021 року.

21.05.2021 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Київської міської прокуратури надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу.

01.06.2021 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву, позивача-1 у справі, надійшли пояснення.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.06.2021 року розгляд справи відкладено на 07.07.2021 року.

06.06.2021 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від прокуратури надійшли письмові пояснення.

06.06.2021 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача 1 надійшло клопотання про долучення копії висновку експертизи №13-2/26 від 07.05.2020 року.

В судовому засіданні 07.07.2021 року прокурор та представник позивача 1 надали усні пояснення по справі, відповіли на запитання суду, просили задовольнити апеляційні скарги. Представники відповідача 1, відповідача 2 та відповідача 3 надали усні пояснення по справі, відповіли на запитання суду. Представник позивача 2 в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином.

Згідно з п. 11, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Відповідно до п. 12, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи та зважаючи на обмежений процесуальний строк розгляду апеляційної скарги, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представника позивача 2.

Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що листом № 319/1 від 18.07.2018 року Державне підприємство "Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка" повідомило Міністерство культури України про отримання звернення ТОВ "Кіностудія художніх фільмів ім. О. Довженко" з проханням надати в оренду житлові приміщення в будівлі готелю-гуртожитку. ДП "Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка" підготувало договір оренди житлових приміщень та відповідно до Статуту просило погодити даний Договір, який було направлено додатком до листа (з листком розрахунком та актом приймання-передачі). (т.1, а.с. 124).

Міністерство культури України своїм листом № 3896/11-3/13-18 від 23.08.2018 року у відповідь на лист № 319/1 від 18.07.2018 року зазначило, що укладання договорів на підприємстві віднесено до повноважень генерального директора. (т.1, а.с. 175).

18.07.2018 року між Державним підприємством "Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка" (Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кіностудія художніх фільмів ім. О. Довженко" (Орендар) було укладено Договір оренди житлових приміщень № 149 (далі - Договір), за умовами якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно - житлові приміщення, розміщені у будинку готелю-гуртожитку, розташованого за адресою: вул. О. Довженка, 16, м. Київ : група приміщень першого поверху № 6, квартири № 104, № 112, другого поверху № 201, № 202, № 203, № 204, третього поверху № 301, № 302, № 303, № 304, четвертого поверху № 401, № 402, № 403, № 404, п`ятого поверху № 501, № 502, № 503, № 504, шостого поверху № 601, № 602, № 603, № 604, сьомого поверху № 701, № 702, № 703, № 704, № 705, № 712, восьмого поверху № 801, № 802, № 803, № 804, № 805, № 806, № 807, № 808 , № 809 , № 810 , № 811 , № 812, дев`ятого поверху № 901, № 902, № 903, № 904, № 905 , № 906 , № 907 , № 908 , № 909 , № 910 , № 911 , № 912, загальною площею 1303,8 кв.м (далі - Майно), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість станом на 30.06.18. і становить 19 854 300, 00 грн (п. 1.1. Договору). (т.1, а.с. 51-55).

Згідно з п. 1.2. Договору Майно передається в оренду з метою розміщення професійних творчих працівників, задіяних у сфері кіновиробництва та відеозйомок.

Договір укладено строком на 10 років, що діє з 18.07.2018 року до 18.07.2028 року включно (п. 10.1. Договору).

В подальшому, 18.07.2018 року сторонами укладено Додаткову угоду № 1, якою доповнено розділ 6 Договору пунктом 6.4. (т.1, а.с. 57), яким передбачено доповнення пункту наступного змісту: «самостійно укладати договори з місцевими постачальниками електричної енергії».

Також 01.09.2018 року сторонами укладено Додаткову угоду № 2, якою внесено зміни до Договору та викладено пункти 2.1., 3.1. Договору в новій редакції. (т.1, а.с. 58).

Відповідно до п. 2.1. (в редакції Додаткової угоди № 2) Договору Орендар вступає в строкове платне користування Майном з дати підписання Сторонами Акту приймання-передачі Майна.

01.09.2018 року сторонами було складено і підписано Акт приймання-передачі орендованого майна, відповідно до якого Орендодавець, згідно з Договором оренди житлових приміщень № 149 від 18.07.18. передає, а Орендар приймає в строкове платне користування майно, житлові приміщення, розміщені у будинку готелю-гуртожитку, розташованого за адресою: вул. О. Довженка, 16, м. Київ : група приміщень першого поверху № 6, квартири № 104, № 112, другого поверху № 201, № 202, № 203 , № 204, третього поверху № 301, № 302, № 303, № 304, четвертого поверху № 401, № 402, № 403, № 404, п`ятого поверху № 501, № 502, № 503, № 504, шостого поверху № 601, № 602, № 603, № 604, сьомого поверху № 701, № 702, № 703, № 704, № 705, № 712, восьмого поверху № 801, № 802, № 803, № 804, № 805, № 806, № 807 , № 808 , № 809 , № 810 , № 811 , № 812, дев`ятого поверху № 901, № 902, № 903, № 904, № 905 , № 906 , № 907 , № 908 , № 909 , № 910 , № 911 , № 912, загальною площею 1303,8 кв.м. (т.1, а.с. 59).

В матеріалах справи наявна інформація з Державного реєстру прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відповідно до якої спірний об`єкт оренди є об`єктом житлової нерухомості. (т.1, а.с. 60-65).

Також в матеріалах справи наявні акт приймання в експлуатацію Державною приймальною комісією закінченого будівництвом (реконструкцією) будівлі (споруди) житлово-громадського призначення від 30.09.1977 року (т.1, а.с. 132-136) та технічна документація щодо будинку готелю-гуртожитку (літ. А) загальною площею 4341,5 кв.м. в м. Києві по вул. О. Довженка, будинок 16 . (т.1, а.с. 139-166).

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог виходячи з наступного.

За змістом ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини; інші юридичні факти.

Відповідно ст. 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У такій ситуації існують два правочини: один удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин своєю формою прикриває реальний правочин.

Підстави недійсності правочинів передбачені, зокрема, ст. 215 Цивільного кодексу України. Так, встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є також правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені ст. 203 Цивільного кодексу України, яка, зокрема, передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Згідно з чч. 1, 6 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 759 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Конституції України).

Згідно з абз. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (чинного станом на дату укладання оспорюваного договору) об`єктами оренди за цим Законом є, зокрема, нерухоме майно (будівлі, споруди, нежитлові приміщення) та інше окреме індивідуально визначене майно підприємств.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва є орендодавцями щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), що є державною власністю.

Відповідно до загальних положень про право власності, встановлених главою 23 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтями 324-327 Цивільного кодексу визначено об`єкти та суб`єктів права власності Українського народу, права приватної власності, права державної власності, права комунальної власності.

Основу правового режиму майна суб`єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління (ст. 133 Господарського кодексу України).

Стаття 136 Господарського кодексу України визначає право господарського відання речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до частини другої статті 135 Господарського кодексу України власник має право особисто або через уповноважені ним органи з метою здійснення підприємницької діяльності засновувати господарські організації, закріплюючи за ними належне йому майно, зокрема, на праві господарського відання.

Частиною першою статті 134 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкт господарювання, який здійснює господарську діяльність на основі права власності, на свій розсуд, одноосібно або спільно з іншими суб`єктами володіє, користується і розпоряджається належним йому (їм) майном, у тому числі має право надати майно іншим суб`єктам для використання його на праві власності, праві господарського відання чи праві оперативного управління, або на основі інших форм правового режиму майна, передбачених цим Кодексом.

Держава реалізує право державної власності у державному секторі економіки через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління щодо суб`єктів господарювання, що належать до цього сектора і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління (частина п`ята статті 22 Господарського кодексу України). Так, майно державного комерційного підприємства закріплюється за ним на праві господарського відання (частина друга статті 74 Господарського кодексу України).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, будинок готелю-гуртожитку (літ. А) загальною площею 4341,5 кв.м в м. Києві по вул. О. Довженка, будинок 16 , є об`єктом житлової нерухомості державної форми власності, управління яким здійснює Міністерство культури України; та закріплено за Державним підприємством "Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка" на праві господарського відання.

Зазначене підтверджується інформацією з Державного реєстру прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. (т.1, а.с. 60-65).

При цьому, матеріали справи не містять будь-яких доказів прийняття рішень щодо вилучення спірного приміщення з числа житлових, або переведення його до нежитлового у встановленому законом порядку.

Разом з тим, відповідно до ст. 8 Житлового кодексу Української РСР переведення придатних для проживання жилих будинків і жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду в нежилі, як правило, не допускається. У виняткових випадках переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі може здійснюватися за рішенням органів, зазначених у частині другій статті 7 цього Кодексу.

Переведення жилих будинків і жилих приміщень відомчого і громадського житлового фонду в нежилі провадиться за пропозиціями відповідних міністерств, державних комітетів, відомств і центральних органів громадських організацій.

Переведення жилих будинків і жилих приміщень, що належать колгоспам, у нежилі здійснюється за рішенням загальних зборів членів колгоспу або зборів уповноважених.

Переведення жилих будинків житлово-будівельних кооперативів у нежилі не допускається.

Тобто законодавством передбачено порядок переведення жилих приміщень в нежилі, а саме для цього необхідне рішення відповідного міністерства, в даному випадку Міністерства культури України, як власника.

Отже, колегія суддів зазначає, що місцевий господарський суд вірно встановив, що спірне приміщення є жилим приміщенням, чого скаржниками не спростовано.

Поряд з цим, місцевий господарський суд правомірно зазначив, що з огляду на положення Конституції України, Господарського процесуального кодексу України щодо компетенції господарського суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

В той же час, відповідно до п. 1.1. договору оренди, договір було укладено щодо оренди житлових приміщень.

Також, згідно з п. 1.2. Договору Майно передається в оренду з метою розміщення професійних творчих працівників, задіяних у сфері кіновиробництва та відеозйомок.

Отже, умовами договору передбачено розміщення професійних творчих працівників в спірному приміщенні, а також пунктом 6.3. договору надано право орендарю самостійно розподіляти доходи, отримані в результаті використання орендованого майна.

Крім того, відповідно до акту приймання-передачі орендованого майна від 01.09.2018 року орендар прийняв в строкове платне користування майно, саме житлові приміщення. (т.1, а.с. 59).

Колегія суддів також звертає увагу, що відповідно до п. 5.1. договору орендар зобов`язаний використовувати орендоване майно відповідно до його призначення та умов цього договору.

Поряд з цим, як вбачається з матеріалів справи товариство використовує приміщення передане йому за оспорюваним договором, як нежитлове приміщення готелю, зокрема вказане підтверджується наступними доказами.

В матеріалах справи наявний дозвіл про надання можливості на розголошення відомостей досудового розслідування з якого вбачається, що слідчим відділом Шевченківського УП ГУНП України у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000413 від 16.01.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2, ст. 364 КК України. (т.2, а.с. 7).

Вказаним вище дозволом надано дозвіл прокурору відділу представництва у господарському судочинстві прокуратури міста Києва на розголошення відомостей досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000413 від 16.01.2019 року, а саме протоколів допиту, як свідків у зазначеному кримінальному провадженні ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , протоколу огляду приміщень (червоних записів), поверхових планів будівлі. (т.2, а.с. 8-50, т.3, а.с. 149-153).

Зі змісту вказаних протоколів допиту, як свідків вбачається, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 проживали за адресою: місто Київ, вул. Олександра Довженка, 16 готель «Ніка» , в якому останні розраховувались з дівчиною, яка перебувала за стійкою адміністратора за проживання в готелі. Зазначене також підтверджується рахунками готелю «Ніка» з призначенням платежу: «за проживання». (т.2, а.с. 20, 24, 59-60).

Також в матеріалах справи наявні звіт про осіб, які проживають в готелі, номери, які на броні, а також номери, які вільні. (т.2, а.с. 51-56). В матеріалах справи є карти гостей, які проживали в готелі «Ніка» за адресою: м. Київ, вул. О. Довженка, 16, а також докази оплати проживання, звіт про надходження коштів за проживання та звіт передплат. (т.2, а.с. 57-80).

Також у вільному загальному доступі на офіційному сайті системи інтернет-бронювання готелів Booking.com розміщено оголошення про можливість бронювання номерів у готелі «Ніка» по вул. Олександра Довженка, 16 у м.Києві, та зокрема на сайті готелю «Ніка». (т.3, а.с. 156-158).

Одночасно, колегія суддів вважає за доцільне зазначити, що у даному випадку колегія суддів звертається до принципу більшої вірогідності, до якого вже звертався Верховний суд, зокрема, у Постанові Верховного Суду у справі № 921/319/17-г/11(11/Б-1042(337/7-10) від 12.04.2018 року у справі за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Тернопільській області до ВАТ "Бучацький цукровий завод" про визнання права власності на нежитлову будівлю хлораторної. Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання».

В практиці Європейського суду з прав людини також трапляються рішення, в яких суд посилається на баланс вірогідностей задля оцінки обставин у справі. Так, зокрема, у рішенні від 23.08.2016 р. (заява № 59166/12) Дж. К. та Інші проти Швеції (J.K. AND OTHERS v. SWEDEN) Європейський суд з прав людини наголошує, що «У країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Отже, з аналізу вказаних вище доказів вбачається, що приміщення передане товариству за оскаржуваним договором використовується, як нежитлове приміщення, а саме в якості готелю «Ніка».

В той же час, вматеріалах справи міститься відповідь Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 11.11.2020 року № 109/02/31-7777, зі змісту якої вбачається, що готель-гуртожиток по вул. Олександра Довженка, 16 не внесено до Реєстру житлових будинків, які використовуються під гуртожитки у Шевченківському районі м. Києва. (т.3, а.с. 147-148).

Згідно з ст. 4 Житлового кодексу Української РСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд.

Житловий фонд включає:

жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд);

жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об`єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд);

жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів);

жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд);

квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення).

До житлового фонду включаються також жилі будинки, що належать державно-колгоспним та іншим державно-кооперативним об`єднанням, підприємствам і організаціям. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік до цих будинків застосовуються правила, встановлені для громадського житлового фонду.

До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.

Відповідно до ст. 6 Житлового кодексу Української РСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється.

Відповідно до ст. 128 ЖК України порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України.

Згідно зі ст. 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган

місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

За ст. 130 ЖК України порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 7 Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.06.2018 № 498, користування жилою площею здійснюється у гуртожитках державної та комунальної власності - виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі ордера.

Однак у матеріалах справи відсутні докази дотримання встановленого ЖК УРСР і Примірним положенням порядку передачі у користування жилої площі у гуртожитках.

Більше того, з відповіді Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 11.11.2020 року вбачається, що адміністрацією ордери на вселення в приміщення спірного будинку не видавались. Докази того, що такі ордери взагалі видавались адміністрацією, державним підприємством або іншою юридичною особою, в матеріалах справи відсутні.

Колегія суддів звертає увагу, що користування жилими приміщеннями в будинках державного житлового фонду регулюється главою 2 ЖК УРСР.

За ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території затверджуються Радою Міністрів Української PCP.

Однак, як вже встановлено колегією суддів, в матеріалах справи відсутні докази дотримання сторонами спірного правочину вимог ст. 61 ЖК УРСР щодо укладання типового договору найму та оформлення ордерів особам, які користувались переданими за договором приміщеннями.

Крім того, відповідно до ст. 118 ЖК УРСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Згідно з ч. 2 ст. 121 ЖК УРСР службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.

За ст. 122 ЖК УРСР на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

Втім, матеріали справи також не містять будь-яких доказів видачі ордерів про надання службового жилого приміщення, тобто з метою розміщення професійних творчих працівників, задіяних у сфері кіновиробництва та відео зйомок, як то передбачено пунктом 1.2. договору.

Згідно з п. 5.14 оспорюваного договору товариство має право передавати орендоване майно в суборенду.

Відповідно до п. 6.3 цього договору товариство має право самостійно розподіляти доходи, отримані в результаті використання орендованого майна.

Тобто за умовами спірної угоди державне підприємство передає товариству в оренду приміщення для отримання останнім доходів.

Відтак, з аналізу змісту та суті оскаржуваного договору вбачається, що на підставі договору оренди житлових приміщень №149 від 18.07.2018 року виникли правовідносини, щодо передання державним підприємством в користування товариству приміщення для здійснення підприємницької діяльності з надання готельних послуг, а отже правочин, який вчинено сторонами, спрямовано на приховання іншого правочину - договору найму (оренди) готелю (нежитлових приміщень) державної власності, який сторони насправді вчинили, тобто оспорюваний договір є удаваним правочином згідно з ч, 1 ст. 235 Цивільного кодексу України про, що вірно зазначено скаржниками.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що оскільки фактично за оспорюваним договором оренди товариству передано у користування приміщення готелю, до спірного правочину слід застосовувати правила, передбачені для договору найму (оренди) державного майна, врегульовані, у тому числі, положеннями Закону України «Про оренду державного та комунального майна», які дотримано при укладенні договору не було (зокрема, ст.ст. 5, 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна).

Також, відповідно до ч. 4 ст. 5 цього Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції, що діяла на момент укладення спірного правочину) підприємства є орендодавцями нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 200 квадратних метрів на одне підприємство, а за оспорюваним договором державним підприємством передано в оренду товариству приміщення загальною площею 1303,8 кв. м, а отже орендодавцем приміщень такої площі повинно бути регіональне відділення ФДМУ.

За ч. 1 ст. 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» нерухоме майно (будівлі, споруди, нежитлові приміщення) та інше окреме індивідувально визначене майно підприємств є об`єктом оренди за цим законом.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» Фонд державного майна України та його регіональні відділення та представництва є орендодавцями щодо цілісних майнових комплексів підприємств, структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), що є державною власністю.7

Згідно з п. 4.4 Положення про регіональне відділення Фонду державного майна України, затвердженого наказом ФДМУ від 15.05.2012 № 678, одним з основних завдань регіонального відділення є здійснення повноважень орендодавця державного майна.

Аналогічне завдання закріплено і в п. 4.4 Положення про регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву, затвердженого наказом голови ФДМУ від 02.10.2012 № 3607.

Колегія суддів звертає увагу, що за оспорюваним договором товариству передано в користування приміщення загальною площею 1303,8 кв. м, які є державною власністю та які закріплено на праві господарського відання за ДП «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка», а тому орендодавцем вказаних приміщень повинно було виступати РВ ФДМУ по м. Києву в силу приписів Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та вказаних вище Положень.

У ст. 1 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" міститься визначення, що управління об`єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 названого Закону об`єктами управління державної власності є:

майно, яке передане казенним підприємствам в оперативне управління;

майно, яке передане державним комерційним підприємствам (далі - державні підприємства), установам та організаціям;

майно, яке передане державним господарським об`єднанням;

корпоративні права, що належать державі у статутних капіталах господарських організацій (далі - корпоративні права держави);

державне майно, що забезпечує діяльність Президента України, Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України;

державне майно, передане в оренду, лізинг, концесію;

державне майно, що перебуває на балансі господарських організацій і не увійшло до їх статутних капіталів або залишилося після ліквідації підприємств та організацій;

державне майно, передане в безстрокове безоплатне користування Національній академії наук України, галузевим академіям наук;

безхазяйне та конфісковане майно, що переходить у державну власність за рішенням суду.

Частиною 1 ст. 4 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" передбачено, що суб`єктами управління об`єктами державної власності є, серед інших, міністерства, інші органи виконавчої влади та державні колегіальні органи (далі - уповноважені органи управління); Фонд державного майна України.

Стаття 6 ЗУ "Про управління об`єктами державної власності" окреслює повноваження уповноважених органів управління. Уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань надають орендодавцям об`єктів державної власності згоду на оренду державного майна і пропозиції щодо умов договору оренди, які мають забезпечувати ефективне використання орендованого майна та здійснення на орендованих підприємствах технічної політики в контексті завдань галузі (п. 30 ч. 1 ст. 6 Закону).

Водночас, Фонд державного майна України відповідно до законодавства щодо нерухомого та іншого окремого індивідуально визначеного державного майна виступає орендодавцем цілісних майнових комплексів державних підприємств, організацій, їх структурних підрозділів (підп. а) п. 2 ч. 1 статті 7 ЗУ "Про управління об`єктами державної власності").

Також, колегія суддів зазначає, що пунктом 4.1. Статуту Державного підприємства "Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка" (далі - Статут) встановлено, що майно Підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання.

Згідно з п. 6.1. Статуту Підприємство має право, зокрема, обирати предмет договору, визначати зобов`язання, будь-які інші умови господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству.

Відповідно до п. 8.2. Статуту управління Підприємством здійснюється його генеральним директором, який підзвітний Уповноваженому органу управління.

Статтею 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначено порядок укладення договору оренди. Цією статтею передбачено необхідність отримати перед укладенням договору оренди погодження органу управління.

Надання згоди уповноваженого органу управління майном на оренду державного майна і пропозиції щодо умов договору оренди також передбачено п. 30, ч. 1 ст. 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» та розділом 8 статуту державного підприємства.

Отже, колегія суддів зазначає, що для дотримання встановленого законом порядку укладення договорів оренди державного майна необхідно було одержати перед його укладенням згоду органу управління - Міністерства культури України.

Колегія суддів звертає увагу, що Державне підприємство "Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка" листом № 319/1 від 18.07.2018 року повідомляло Міністерство культури України про отримання звернення ТОВ "Кіностудія художніх фільмів ім. О. Довженко" з проханням надати в оренду житлові приміщення в будівлі готелю-гуртожитку. ДП "Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка" підготувало договір оренди житлових приміщень та відповідно до Статуту просило погодити даний Договір, який було направлено додатком до листа (з листком розрахунком та актом приймання-передачі). (т.1, а.с. 124).

В свою чергу, Міністерство культури України листом № 3896/11-3/13-18 від 23.08.2018 року у відповідь на лист № 319/1 від 18.07.2018 року зазначило, що укладання договорів на підприємстві віднесено до повноважень генерального директора та зокрема не вказало про погодження укладання вказаного вище договору. (т.1, а.с. 175).

Окрім цього, ТОВ «Кіностудія художніх фільмів ім. О. Довженко» звернулось з листом №190418 від 19.04.2018 року до РВ Фонду державного майна України по місту Києву в якому зазначило, спірне приміщення є нежитловою нерухомістю та перебуває в повному господарському віданні у ДП «Національна кіностудія художніх фільмів ім. О. Довженко». При цьому товариство в даному листі висловило зацікавленість у отриманні спірного приміщення в оренду та просило виступити Фонд державного майна України у якості орендодавця. (т.1, а.с. 126).

РВ Фонду державного майна України по місту Києву у відповідь на лист №190418 від 19.04.2018 року листом №30-04/5227 від 23.05.2018 року повідомило товариство, що фонд розглянув лист та надав інформацію, а саме перелічив статті 4 та 6 Житлового кодексу Української РСР. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що в даному листі не вказано відмови або погодження виступити орендодавцем РВ Фонду державного майна України по місту Києву. (т.1, а.с. 127).

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що матеріали справи не містять доказів про те, що оспорюваний договір укладено за наявності погодження органу управління - Міністерства культури України, оскільки лист Міністерства від 23.08.2018 року не містить жодних висновків про умови договору оренду, відмову в його укладенні чи погодженні.

Колегія суддів також звертає увагу, що державне підприємство направило лист щодо погодження договору на адресу Міністерства 18.07.2018 року - в день, коли відповідачі вже підписали договір оренди № 149 та додаткову угоду до нього від 18.07.2018 року № 1, тобто не отримавши будь-якої відповіді Міністерства (надання згоди чи відмови на укладення договору), державне підприємство вже уклало оспорюваний договір.

Отже, з наведених вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що у даному випадку державне підприємство фактично передало в оренду товариству нерухоме майно (по суті готель), яке є нежитловими приміщеннями для передачі їх в суборенду іншим особам з метою отримання прибутку, тобто спірний договір оренди житлових приміщень №149 від 18.07.2018 року є прихованою угодою оренди державного майна - нежитлових приміщень готелю загальною площею 1 303, 8 кв.м. по вул. О. Довженка, 16 у місті Києві, та при цьому відповідач 1 в даному випадку незаконно розпорядився державним нерухомим майном, передавши його в оренду товариству (відповідачу 2) без погодження уповноваженого органу управління майном - Міністерством культури України, а тому колегія суддів зазначає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а договір оренди нерухомого майна (житлових приміщень, розміщених у будинку готелю-гуртожитку, загальною площею 1 303, 8 кв.м., по вул. О Довженка, 16, м. Київ) від 18.07.2018 року №149, укладений між Державним підприємством "Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Квітуча волошкова галявина" підлягає визнанню недійсним.

Згідно з ч. 3 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції мало місце неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, тому рішення господарського суду міста Києва від 04.03.2021 року у справі № 910/10222/19 підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Враховуючи вимоги, викладені в апеляційних скаргах, скарги Київської міської прокуратури та Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині.

Відповідно до ч.1 ст.277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції підлягає розподілу пропорційно розміру задоволених позовних вимог в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 2 ч. 1 ст. 275, 282, 284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Київської міської прокуратури та Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву на рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2021 року у справі №910/10222/19 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2021 року у справі №910/10222/19 скасувати та прийняти нове рішення, яким:

« 1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним договір оренди нерухомого майна (житлових приміщень, розміщених у будинку готелю-гуртожитку, загальною площею 1 303, 8 кв.м., по вул. О Довженка, 16, м. Київ) від 18.07.2018 року №149, укладений між Державним підприємством "Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка" (03057, м. Київ, пр. Перемоги, 44, ) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Квітуча волошкова галявина" (03057, м. Київ, пр. Перемоги, 44, ).

3. Стягнути з Державного підприємства "Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка" (03057, м. Київ, пр. Перемоги, 44, ) на користь Київської міської прокуратури (03150, м. Київ, вул. Предславинська, 45/9, ) судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 960 (дев`ятсот шістдесят гривень) 50 коп.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Квітуча волошкова галявина" (03057, м. Київ, пр. Перемоги, 44, ) на користь Київської міської прокуратури (03150, м. Київ, вул. Предславинська, 45/9, ) судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 960 (дев`ятсот шістдесят гривень) 50 коп.»

3. Стягнути з Державного підприємства "Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка" (03057, м. Київ, пр. Перемоги, 44, ) на користь Київської міської прокуратури (03150, м. Київ, вул. Предславинська, 45/9, ) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2 881 (дві тисячі вісімсот одну гривню) 50 коп.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Квітуча волошкова галявина" (03057, м. Київ, пр. Перемоги, 44, ) на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву (01032, м. Київ, бульв. Т. Шевченка, 50-Г, ) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2 881 (дві тисячі вісімсот одну гривню) 50 коп.

5. Видачу наказів на виконання цієї постанови доручити Господарському суду міста Києва.

6. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/10222/19.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 07.07.2021 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді М.Г. Чорногуз

А.О. Мальченко