ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2021 року

м. Київ

Справа № 916/3710/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Могил С.К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н.О., Случ О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Реставратор-1946"

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 31.03.2021 (судді Мишкіна М.А., Богатир К.В., Філінюк І.Г.) у справі № 916/3710/20

за позовом Одеської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Реставратор -1946"

про припинення права власності на об`єкти нерухомого майна та скасування рішень державного реєстратора,

ВСТАНОВИВ:

Одеська міська рада звернулась до Господарського суду Одеської області з позовом, в якому просила припинити право власності ТОВ "Реставратор-1946" на об`єкти нерухомого майна - квартири №№ 1, 4 - 8, а також на нежитлове підвальне приміщення-магазин та на двоповерховий противорітний флігель, що розташовані у будинку 21 по вулиці Садова у місті Одесі; скасувати рішення державного реєстратора Орлівської сільської ради Ренійського району Одеської області Візирського Дмитра Миколайовича про державну реєстрацію права власності ТОВ "Реставратор-1946" на вказані об`єкти нерухомого майна із закриттям розділів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що реєстратором зареєстровано право власності на об`єкти нерухомого майна, якого фактично не існує, а також допущено інші численні порушення законодавства в сфері державної реєстрації прав, що призвело до незаконного та безпідставного визнання державою права власності ТОВ "Реставратор-1946" на об`єкти нерухомого майна, внаслідок чого порушено право власності територіальної громади м. Одеси на громадську будівлю пам`ятки архітектури та містобудування (будинок Руссова) за адресою: м. Одеса, вул. Садова, 21.

Позивач зазначав, що внаслідок свого фізичного зношення, пожеж та недбалого ставлення власника до належного йому майна, належні ВАТ "Реставратор" квартири та нежиле підвальне приміщення-магазин були знищені, з урахуванням чого право власності на них відповідно до закону припинилося ще до оскаржуваної державної реєстрації відповідно до ст. 349 ЦК України.

На переконання позивача, оскаржувана у справі державна реєстрація речових прав ТОВ "Реставратор-1946" на об`єкти нерухомого майна у реставрованій за кошти міського бюджету пам`ятці архітектури та містобудування (Будинок Руссова) за адресою: м.Одеса, вул. Садова, 21, є свавільним посяганням на права територіальної громади м Одеси, яка є законним власником громадської будівлі, та права володіння, користування та розпоряджання якої порушуються у цій справі.

Одночасно із позовною заявою Одеською міською радою подано заяву, в якій позивач просив в порядку ст.ст.136-140 ГПК України вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони органам та суб`єктам державної реєстрації прав приймати рішення та вчиняти дії, пов`язані з державною реєстрацією прав, внесенням записів та змін до них у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно щодо вказаних в позові об`єктів нерухомого майна.

В обґрунтування вказаної заяви позивач посилався на існування обґрунтованих підстав вважати, що відповідач може вживати протиправні дії з метою ускладнення або унеможливлення виконання рішення суду у даній справі у разі задоволення судом позову; вказує на те, що наявність нових рішень про державну реєстрацію прав на спірні об`єкти, зокрема, наявність записів про їх нових власників позбавить можливості захистити права територіальної громади в межах даної справи, оскільки такий захист вимагатиме подання нового позову до нового власника (власників) спірних приміщень; невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у даній справі у разі задоволення позову.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 28.12.2020 (суддя Лічман Л.В.) у задоволенні заяви відмовлено у зв`язку з тим, що заявником не наведено мотивів та обґрунтувань, а також не надано доказів, достатніх для висновку щодо неможливості чи ускладнення виконання рішення суду або ефективного захисту порушених прав позивача без застосування заходів забезпечення позову. Вказаний висновок мотивовано також тим, що обґрунтованість припущень щодо можливої появи нових записів в реєстрі має бути підтверджена доказами, які відсутні, водночас незаконність набуття права власності відповідачем, факт відсутності нерухомого майна, на яке воно зареєстровано, та можливість встановлення цих обставин за позовом Одеської міської ради як представницького органу власника майна в особі територіальної громади м. Одеси підлягають доказуванню в рамках провадження у даній справі.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 31.03.2021 ухвалу місцевого суду скасовано, заяву Одеської міської ради про забезпечення позову задоволено; вжито заходи забезпечення позову Одеської міської ради у даній справі: заборонено органам та суб`єктам державної реєстрації прав приймати рішення та вчиняти дії, пов`язані з державною реєстрацією прав, внесенням записів та змін до них у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно щодо всіх вищевказаних об`єктів нерухомого майна за адресою: м. Одеса, вул. Садова, буд. 21.

Не погоджуючись із вказаною постановою, відповідач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій посилається на неправильне застосування апеляційним судом норм процесуального права та безпідставне вжиття заходів забезпечення позову, які порушують його права, тому просить постанову апеляційного суду скасувати, а ухвалу місцевого суду залишити в силі.

За доводами скаржника, позивачем не доведено, а апеляційним судом зроблено помилковий висновок про наявність у даній справі підстав для імовірного утруднення виконання рішення суду або позбавлення заявника можливості ефективно захистити його порушене право у разі невжиття заходів забезпечення позову. Водночас вважає, що застосовані судами заходи забезпечення позову обмежили його права розпоряджатись своїм майном, в тому числі здавати в оренду із відповідним внесенням запису до реєстру нерухомого майна, тобто відбулося фактичне блокування господарської діяльності товариства.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.05.2021 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Реставратор-1946", вирішено здійснити перегляд постанови апеляційного господарського суду у даній справі в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

До Верховного Суду надійшов відзив позивача на касаційну скаргу, в якому він заперечує проти доводів та вимог касаційної скарги, стверджує, що судом апеляційної інстанції правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, за наслідком чого ухвалено законну і обґрунтовану постанову.

За доводами позивача метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні рішення у випадку задоволення позову. У свою чергу, заходами забезпечення позову наразі не вирішується спір по суті, а необхідність їх застосування покликана насамперед наявністю судового спору щодо права власності на майно, під час розгляду якого відповідачем та відповідними суб`єктами державної реєстрації прав можуть бути вчинені дії, які можуть призвести до зміни власника спірних об`єктів.

При цьому, Одеська міська рада стверджує, що не претендує на зареєстровані за відповідачем квартири та нежитлові приміщення, оскільки таких об`єктів у дійсності наразі не існує. Одеська міська рада не вважає себе власником житлових квартир, зареєстрованих за відповідачем, оскільки останні не є та не можуть бути складовими нежитлової громадської будівлі, право власності на яку зареєстровано за Одеською міською радою, і рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання будинку за адресою: м. Одеса, вул. Садова, 21, непридатним для проживання та визначення подальшого використання будинку як громадської будівлі пам`ятки архітектури та містобудування жодним з власників квартир, в тому числі ТОВ "Реставратор-1946", не оскаржувалися.

Також відзив позивача містить клопотання про призначення розгляду касаційної скарги за участі його представника, в якому колегія суддів вважає за необхідне відмовити, оскільки касаційна скарга у даній справі розглядається в порядку ч. 5 ст. 301 ГПК України без повідомлення учасників справи.

Перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Як свідчать наявні матеріали оскарження, предметом даного касаційного перегляду є постанова апеляційного суду про задоволення заяви про вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Частиною 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) встановлено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ГПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Статтею 136 ГПК України передбачено, що господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з ч. 1 ст. 137 ГПК України позов забезпечується, зокрема, забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи. Воно полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судового рішення або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Заходи забезпечення позову можуть вживатися лише за умов, визначених статтею 136 Господарського процесуального кодексу України, а саме, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду; якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

При вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову господарський суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням таких умов: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між заявленим заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду, імовірності ускладнення чи непоновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

З огляду на викладене, для вирішення питання про наявність правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову та вжиття відповідних заходів має значення правильне визначення предмета спору.

Оскільки Одеська міська рада звернулась до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в цьому випадку така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, не підлягає дослідженню, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

При цьому в таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18.

Колегія суддів зазначає, що обрання належного, відповідного предмету спору заходу забезпечення позову гарантує дотримання принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, що зрештою дає змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, сприяє фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

При цьому сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність забезпечення позову, що полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 ГПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Касаційний господарський суд звертає увагу на те, що при вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд зобов`язаний здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів і дослідити подані в обґрунтування заяви докази та встановити наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги.

Слід зазначити, що законом не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення з заявою про забезпечення позову, а тому суди у кожному конкретному випадку повинні оцінювати їх на предмет достатності, належності, допустимості та достовірності.

У цій частині Суд звертається до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 25.01.2021 у справі № 902/775/20 від 27.01.2021 у справі № 910/3480/20.

Як свідчить зміст оскаржуваної постанови, суд апеляційної інстанції розглядаючи заяву позивача про забезпечення позову у даній справі, дотримався всіх вищевказаних вимог та дійшов правильного і обґрунтованого висновку про наявність підстав для вжиття таких заходів.

Так, судом апеляційної інстанції враховано, що предметом спору у даній справі є об`єкти нерухомого майна, право власності на які наразі зареєстроване за ТОВ "Реставратор-1946"; предметом позову є вимоги Одеської міської ради щодо скасування рішень державного реєстратора та одночасного припинення права власності відповідача на об`єкти нерухомості за адресою: м. Одеса, вул. Садова, буд. 21.

Судом апеляційної інстанції правильно враховано положення ч.ч. 1, 3 ст.26 Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (надалі - Закон), згідно з якими, за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав; відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню; у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Відповідно до ст. 27 цього Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться, зокрема, на підставі: (1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; (9) судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно; (14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Судом апеляційної інстанції правильно зауважено, що з урахуванням вказаних норм, відповідач, якому згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, у разі невжиття заявлених позивачем заходів забезпечення позову, може у будь-який час розпорядитися своїм майном шляхом їх відчуження на користь інших осіб, або передачі у користування. При цьому, у разі відчуження відповідачем під час розгляду даної справи квартир, нежитлового підвального приміщення, противорітного флігеля за адресою: м. Одеса, вул. Садова, 21 його право власності буде припинено в силу закону на підставі ч. 1 ст. 346 ЦК України, такі відомості підлягатимуть внесенню до Державного реєстру речових прав в силу вимог ст. 26 Закону, що матиме наслідком унеможливлення відновлення прав позивача, на захист яких подано цей позов, у разі висновку про наявність підстав для такого захисту, та потребуватиме необхідності подання аналогічного позову до нового власника, адже задоволення позову про припинення права власності ТОВ "Реставратор-1946" втратить сенс для позивача в аспекті захисту його прав, а відповідні відомості в Реєстрі втратять статус актуальних. Відповідно і записи про припинення права власності Товариства у зв`язку із знищенням майна та закриттям розділу у Реєстрі, які намагається внести позивач у даній справі, не будуть внесені до Реєстру у зв`язку із появою нових власників та пов`язаним із цим припиненням права власності Товариства на об`єкти нерухомого майна у складі громадської будівлі внаслідок відчуження, а не знищення майна.

Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що спірні заходи забезпечення позову у заявлений позивачем редакції стосуються виключно предмету позову та за цією ознакою є такими, що відповідають вимозі адекватності заходів забезпечення. Крім того, вимога позивача про заборону проведення реєстраційних дій є співмірним заходом забезпечення позову, обґрунтованого необхідністю ефективного захисту у даній справі права власності позивача на будинок за адресою: м. Одеса, вул. Садова, буд. 21.

Щодо доводів скаржника про протилежне, то колегія суддів зазначає, що у даному випадку заборона вчиняти реєстраційні дії щодо об`єктів нерухомості, припинення права власності на які є предметом позову, по суті спрямована на збереження існуючого наразі стану речей, відтак правильним є висновок апеляційного суду, про те, що такі заходи є ефективним засобом запобігання неможливості чи утруднення ефективного захисту прав позивача у разі задоволення позовних вимог, з урахуванням того, що предметом позову є вимоги немайнового характеру, у разі задоволення яких виконання рішення суду відбуватиметься в порядку та згідно з нормами ст.ст. 26, 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що така заборона має логічний зв`язок з предметом заявлених позовних вимог і такий захід може забезпечити ефективний захист прав та інтересів позивача в разі ухвалення рішення про задоволення позову.

Також колегія суддів вважає правильною позицію суду апеляційної інстанції щодо неможливості доведення або спростування наявності у відповідача наміру відчужити спірне майно, водночас сама по собі обставина невчинення відповідачем з квітня 2020 року (на що також послався суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі як на підставу відмови у забезпеченні позову) будь-яких дій, спрямованих на відчуження приміщень не підтверджує та не спростовує відсутності таких намірів "Реставратор-1946", адже за відсутності заборони вчиняти реєстраційні дії щодо об`єктів нерухомості може у будь-який час розпорядитися належним йому майном.

На переконання колегії суддів касаційної інстанції, апеляційним судом в оскаржуваній постанові наведено достатньо переконливі та мотивовані підстави, які свідчать про реальну ймовірність ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту порушених прав заявника, за захистом яких позивач звернувся до суду в межах цієї справи, у разі задоволення позову; водночас судом апеляційної інстанції зроблено детальний і вмотивований висновок про те, чому невжиття відповідних заходів забезпечення позову ускладнить чи унеможливить ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника саме у даній справі.

Щодо доводів скаржника про порушення вжитими заходами його законних прав та інтересів, колегія суддів зазначає, що вжитими заходами забезпечення позову не вирішено спір по суті, а необхідність їх застосування покликана насамперед наявністю судового спору щодо права власності на майно, під час розгляду якого відповідачем та відповідними суб`єктами державної реєстрації прав можуть бути вчинені дії, які можуть призвести до зміни власника спірних об`єктів; водночас вжиті апеляційним судом не порушують та не обмежують права будь-яких осіб, в тому числі відповідача, а лише встановлюють певні обмеження, наявність яких дозволить створити належні умови для виконання рішення суду у даній справі в разі задоволення позову та сприятимуть ефективному захисту прав позивача в межах одного та саме цього судового провадження без нових звернень до суду.

З огляду на викладене, за встановлених обставин цієї справи колегія суддів вважає, що вжиті судом апеляційної інстанції заходи забезпечення позову відповідають приписам процесуального законодавства, зокрема, вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін та за даних фактичних обставин справи є співрозмірними із заявленими вимогами, за наявності реальних передумов для висновку про імовірність утруднення ефективного захисту прав позивача.

В ч. 1 ст. 309 ГПК України передбачено, що у тому разі, коли судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

На підставі викладеного Верховний Суд зазначає, що доводи скаржника про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права при прийнятті оскаржуваної постанови не знайшли своє підтвердження за результатами перегляду справи в касаційному порядку, у зв`язку з чим оскаржувана постанова підлягає залишенню без змін, а касаційна скарга - без задоволення.

Керуючись статтями 300, 301, 304, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Реставратор-1946" залишити без задоволення.

Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 31.03.2021 у справі №916/3710/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяМогил С.К.
Судді:Волковицька Н.О.
Случ О.В.