ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2021 справа № 914/708/21

м.Львів

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Поліс, м.Київ

до відповідача: Львівської обласної прокуратури, м.Львів

про звільнення майна зпід арешту

Суддя Кітаєва С.Б.

За участі секретаря: Зарицької О.Р.

Представники сторін:

від позивача: Гамей В.В. адвокат;

від відповідача: Ванчак А.Л. - прокурор;

Суть спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Львівської обласної прокуратури про звільнення нерухомого майна площадки (споруди) літ.«Ібп» загальною площею 1379,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:101), зпід арешту та зняття заборони відчуження та вчинення інших юридичних дій шляхом припинення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про обтяження з реєстраційним номером обтяження 9233362, зареєстрованого 10.11.2009 року на підставі постанови старшого слідчого прокуратури Шевченківського району м.Львова Броневицького С.С. №183-0404 від 19.10.2009 року щодо нерухомого майна площадки (споруди) літ.«Ібп» загальною площею 1379,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:101).

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 29.03.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 21.04.2021.

15.04.2021, за вх.№9161/21, в документообігу суду зареєстровано подану відповідачем заяву про продовження строку на подання відзиву.

20.04.2021, за вх.№9427/21, в документообігу суду зареєстровано поданий відповідачем відзив на позовну заяву з долученими документами.

21.04.2021, за вх.№9555/21, в документообігу суду зареєстровано подане позивачем клопотання про розгляд справи без участі представника позивача.

Ухвалою від 21.04.2021 суд постановив: заяву Львівської обласної прокуратури (вх.№9161/21 від 15.04.2021) про продовження процесуального строку на подання відзиву задовольнити; продовжити Львівській обласній прокуратурі процесуальний строк на подання відзиву на позов до 20.04.2021 включно; прийняти до розгляду поданий Львівською обласною прокуратурою відзив на позовну заяву (вх.№9427/21 від 20.04.2021) та долучити його до матеріалів справи; підготовче засідання відкласти на 17.05.2021.

Ухвалою суду від 13.05.2021 задоволено клопотання представника ТзОВ «Фінансова компанія «Поліс» про участь в підготовчому засіданні у справі №914/708/21 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою від 17.05.2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено до судового розгляду по суті на 09.06.2021.

В судовому засіданні 09.06.2021 оголошено перерву до 17.06.2021.

Позивач явку представника в судове засідання 17.06.2021 забезпечив, позовні вимоги підтримав.

Відповідач явку представника в судове засідання 17.06.2021 забезпечив, позовні вимоги заперечив.

Враховуючи, що зібраних в матеріалах справи доказів достатньо для з`ясування обставин справи і прийняття судового рішення, господарським судом Львівської області 17.06.2021 року проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Позиція позивача

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс», з 19.04.2019 року є власником нерухомого майна - площадки (споруди) літ.Ібп" загальною площею 1379,3 кв.м. (в межах 1-го поверху площадки (споруди) влаштовано торговий павільйон міні-ринку загальною площею 1193,6кв.м.), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101), що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 248871210 від 18.03.2021.

ТОВ «ФК «Поліс» дізналося, що щодо нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься обтяження №9233362 у вигляді арешту від 10.11.2009 року, зареєстроване Першою львівською державною нотаріальною конторою на підставі постанови старшого слідчого прокуратури Шевченківського району м. Львова Броневицького С.С. про обтяження нерухомого майна №183-0404 від 19.10.2009 року.

Так, старшим слідчим прокуратури Шевченківського району м. Львова Броневицьким С.С. було винесено постанову від 15.10.2009 року про порушення кримінальної справи за фактом вчинення службовими особами ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» злочину, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України.

В подальшому слідчим в рамках зазначеної вище кримінальної справи за №183-0404 було винесено постанову про обтяження нерухомого майна від 19.10.2009 року, якою було встановлене обтяження (заборона вчинення будь-яких юридичних дій щодо оренди або відчуження) на об`єкти нерухомого майна, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та 59в.

Постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 22.03.2010 року по справі №4-184/10 було скасовано постанову Слідчого від 15.10.2009 року про порушення кримінальної справи за фактом вчинення службовими особами ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» злочину передбаченого ч.1 ст. 364 КК України.

Зазначена вище постанова Шевченківського районного суду м. Львова була скасована ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 29.07.2011 року по справі № 10-393/2011 р., справу направлено на розгляд в той же суд іншим суддею.

Під час повторного розгляду скарги на постанову слідчого про порушення кримінальної справи за фактом вчинення службовими особами ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» злочину, передбаченого ст. 364 ч. 1 КК України, постанову про порушення кримінальної справи знову скасовано постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 19.04.2012 року по справі №4/1328/6/2012 року.

Однак, не зважаючи на відсутність кримінальної справи, обтяження у вигляді арешту за реєстраційним номером №9233362 є діючим до цього часу, що обмежує права Позивача на розпорядження нерухомим майном.

ТОВ «ФК «Поліс» вважає, що зазначене вище обтяження є незаконним та таким, що порушує права Позивача, а відтак просить суд позов задоволити повністю.

Відповідь на відзив позивачем не подавалась.

Позиція відповідача.

Відповідач позовні вимоги заперечує, з підстав викладених у відзиві. Зазначає,зокрема, що на запит обласної прокуратури щодо надання інформації про стан досудового розслідування кримінальної справи № 183-0404, Галицькою обласною прокуратурою (з юрисдикцією повноважень на території Галицького, Личаківського та Шевченківського районів м.Львова) 12.04.2021 повідомлено, що надати інформацію про хід досудового розслідування у вказаній кримінальній справі не представляється можливим у зв`язку з тим, що будь-яка інформація щодо подальшого руху кримінальної справи № 183-0404 у книзі реєстрації кримінальних справ, порушених прокуратурою №2007-10 прокуратури Шевченківського району м. Львова, відсутня.

Також повідомлено, що матеріали вказаної кримінальної справи у Галицькій окружній прокуратурі м. Львова та архіві Шевченківського районного суду м. Львова відсутні.

На запит обласної прокуратури, Шевченківським районним судом м.Львова надано належним чином завірені копії лише постанов, ухвал суду: від 22.03.2010 про скасування постанови про порушення кримінальної справи (справа № 4-184/10), від 29.07.2011 про скасування постанови від 22.03.2020 (справа № 10- 393/2011), від 19.04.2012 про скасування постанови (справа № 4/1328/6/2012).

Відповідач не заперечує, що не існує кримінальної справи, в рамках якої було встановлено обтяження на майно, про звільнення з під арешту якого заявлено позов позивачем.

Відповідачем також не заперечується, що станом на момент звернення позивача з позовом, за даними у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься запис, що позивач є власником спірного майна ( дані Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 248871210 від 18.03.2021).

Заперечуючи проти позову, відповідач вважає, що позивач не підтвердив своє право власності на спірне майно правовстановлюючими документами, крім того, наявні спори про право власності на таке спірне майно.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши представників позивача та відповідача, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити повністю з таких підстав.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За приписами ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є, зокрема, забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Згідно зі статтею 14 Господарського процесуального кодексу України ("Диспозитивність господарського судочинства") суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Отже, попри обов`язок суду вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу.

Суд звертається до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 06 грудня 2018 у справі № 902/1592/15.

Суд зазначає, що позивач в порядку ст.46 Господарського процесуального кодексу України із заявами до суду не звертався. Відповідач на розгляд суду не подавав зустрічний позов. Відтак, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, із врахуванням предмету та підстав позову, визначених позивачем, так як суд позбавлений права на зміну таких з власної ініціативи.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 статті 318 Цивільного кодексу України передбачено, що суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 2 Цивільного кодексу України, учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Як встановлено судом, власником нерухоме майно - площадка (споруда) літ.Ібп" загальною площею 1379,3 кв.м. (в межах 1-го поверху площадки (споруди) влаштованого торгового павільйону міні-ринку загальною площею 1193,6кв.м.), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101) є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс».

За даними у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно… міститься запис, що позивач є власником спірного майна на момент його звернення з позовом до суду (дані Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 248871210 від 18.03.2021).

Згідно із частинами 1 та 2 статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Як вбачається із матеріалів справи старшим слідчим прокуратури Шевченківського району м. Львова Броневицьким С.С. було винесено постанову від 15.10.2009 року про порушення кримінальної справи за фактом вчинення службовими особами ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» злочину, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України. В подальшому слідчим в рамках зазначеної кримінальної справи за №183-0404 було винесено постанову про обтяження нерухомого майна від 19.10.2009 року, якою було встановлене обтяження (заборона вчинення будь-яких юридичних дій щодо оренди або відчуження) на об`єкти нерухомого майна, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та 59в.

Постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 22.03.2010 року по справі №4-184/10 було скасовано постанову слідчого від 15.10.2009 року про порушення кримінальної справи за фактом вчинення службовими особами ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» злочину передбаченого ст. 364 ч. 1 КК України. Зазначена вище постанова Шевченківського районного суду м. Львова була скасована ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 29.07.2011 року по справі № 10-393/2011 р., справу направлено на розгляд в той же суд іншим суддею. Під час повторного розгляду скарги на постанову слідчого про порушення кримінальної справи за фактом вчинення службовими особами ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» злочину, передбаченого ст. 364 ч. 1 КК України, постанову про порушення кримінальної справи знову скасовано постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 19.04.2012 року по справі №4/1328/6/2012 року.

Однак, незважаючи на відсутність кримінальної справи, обтяження у вигляді арешту за реєстраційним номером №9233362 є діючим до цього часу, що обмежує права позивача на розпорядження нерухомим майном.

Відповідно до статті 81 Кримінально-процесуального кодексу України в редакції від 28.12.1960р. (Закон № 1001-05), питання про речові докази вирішується вироком, ухвалою чи постановою суду або постановою органу дізнання, слідчого, прокурора про закриття справи.

19.11.2012р. Кримінально-процесуальний кодекс України в редакції від 28.12.1960р. (Закон №1001-05) втратив чинність у зв`язку з набранням чинності Кримінального процесуального кодексом України від 13.04.2012р. (Закон №4651-VI).

Частиною 1 статті 174 чинного Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Як встановлено судом, Постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 22.03.2010 року по справі №4-184/10 було скасовано постанову слідчого від 15.10.2009 року про порушення кримінальної справи за фактом вчинення службовими особами ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» злочину передбаченого ст. 364 ч. 1 КК України. Зазначена вище постанова Шевченківського районного суду м. Львова була скасована ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 29.07.2011 року по справі № 10-393/2011 р., справу направлено на розгляд в той же суд іншим суддею.

Під час повторного розгляду скарги на постанову слідчого про порушення кримінальної справи за фактом вчинення службовими особами ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» злочину, передбаченого ст. 364 ч. 1 КК України, постанову про порушення Кримінальної справи знову скасовано постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 19.04.2012 року по справі №4/1328/6/2012 року.

Частиною 4 статті 174 Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Як вбачається із матеріалів справи, арешт, що був накладений на нерухоме майно - площадка (споруда) літ.Ібп" загальною площею 1379,3 кв.м. (в межах 1-го поверху площадки (споруди) влаштованого торгового павільйону міні-ринку загальною площею 1193,6кв.м.), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101), не скасований.

Відповідно до пункту 9 розділу ХІ «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України, запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з вирішенням питання про скасування чи припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного чи господарського судочинства у позовному провадженні залежно від суб`єктного складу сторін, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Предметна юрисдикція- це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами.

Відповідно до частини 2 та 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

Відповідно до частин 1 та 6 статті 126 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року, забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Накладення арешту на вклади зазначених осіб проводиться виключно за рішенням суду. Накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Належить зазначити, що у позивача відсутній процесуальний статус учасника кримінальної справи. Крім того, на даний час не здійснюється досудове розслідування в межах кримінальної справи, оскільки постанову про порушення кримінальної справи скасовано. Отже, позивач позбавлений можливості звернутися до органів досудового розслідування з клопотанням про звільнення нерухомого майна з-під арешту, оскільки останній не є учасником кримінальної справи, а самої кримінальної справи не існує.

З урахуванням викладеного, а також зважаючи на втрату чинності Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року, тривалого часу, що минув після завершення справи, вирішення питання про припинення втручання у право власності позивача шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права.

Слід зазначити, що суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (частина 1 статті 28 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року).

При цьому, як вбачається із позовної заяви у даній справі, позивач пред`явив позов не у зв`язку з завданням йому матеріальної шкоди обвинуваченим, а з підстави необґрунтованого обмеження його права власності рішенням слідчого.

Слід також зазначити, що із завершенням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами.

З огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до завершення кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого завершення втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до положень статті 19 ЦПК України, статті 20 ГПК України можуть бути вирішені судом цивільної чи господарської юрисдикції.

Така правова позиція відповідає висновкам, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 15 травня 2019 року у справі №372/2904/17-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19), від 21 серпня 2019 року у справі №911/1247/18 (провадження № 12-99гс19), від 08 листопада 2019 року у справі № 450/1411/16 (провадження № 14-477цс19) та Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року № 6-26цс13.

Разом з тим, слід зазначити, що в даному випадку скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, після скасування постанови про порушення кримінальної справи не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин.

З огляду на викладене, вирішення зазначеного питання судом у порядку господарського судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції і не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження.

Водночас, суд з урахуванням матеріалів даної справи звернув увагу на твердження позивача, що він не був учасником вищезазначеної кримінальної справи, і перебування під арештом нерухомого майна - площадки (споруди) літ.Ібп" загальною площею 1379,3 кв.м. (в межах 1-го поверху площадки (споруди) влаштованого торгового павільйону міні-ринку загальною площею 1193,6кв.м.), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101), позбавляє позивача можливості звернутися до органів досудового розслідування з клопотанням про звільнення нерухомого майна з-під арешту. Прийняття судом кримінальної юрисдикції рішення щодо звільнення майна з-під арешту відповідно до КПК України 1960 року могло відбутися на підставі п. 7 ч. 1 ст. 253, п. 8 ч. 1 ст. 324, ч. 13 ст. 335 зазначеного кодексу, однак зазначені дії могли бути вчинені судом лише після призначення кримінальної справи до судового розгляду, під час постановлення за результатами такого розгляду вироку.

Проте Кримінальну справу, в межах якої на нерухоме майно накладено арешт, до суду для розгляду скеровано не було, оскільки постанова про порушення кримінальної справи була скасована.

Зважаючи на зазначене вище, ТОВ «ФК «Поліс» позбавлене можливості припинити арешт нерухомого майна шляхом звернення до суду кримінальної юрисдикції.

Згідно з вимогами статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Суд також враховує те, що питання накладення арешту на спірне майно не заперечується відповідачем, відповідач не заперечує, що не існує кримінальної справи, в рамках якої було встановлено обтяження на майно, про звільнення з під арешту якого заявлено позов позивачем, а ставиться під сумнів право власності позивача на нерухоме майно площадку (споруду) літ. «Ібп» загальною площею 1379,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Проте, як вбачається з долученої до матеріалів справи Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 248871210 від 18.03.2021, станом на момент звернення з позовом до суду позивач є власником нерухомого майна - площадки (споруди) літ.Ібп" загальною площею 1379,3 кв.м. (в межах 1-го поверху площадки (споруди) влаштовано торговий павільйон міні-ринку загальною площею 1193,6кв.м.), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

Відповідно до статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України, вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України, встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 -IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Частинами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України, встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про задоволення позову.

Судові витрати

Позивачем сплачено судовий збір в розмірі 2270,00 грн. та зазначено, що попередній розмір судових витрат по справі складається з суми судового збору.

Судові витрати на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим, представником позивача в судовому засіданні 17.06.2021 зазначено, що позивач не наполягає на стягненні судового збору з відповідача у випадку задоволенні позову і просить суд покласти судові витрати у виді судового збору на позивача.

Виходячи з положень статті 129 ГПК України, зважаючи на клопотання позивача, суд дійшов висновку про залишення судових витрат за позивачем, оскільки виникнення даного спору не зумовлено безпосередньо неправомірними діями відповідача, хоча останній з урахуванням фактичних обставин справи виступає в спірній правовій ситуації у відповідному процесуальному статусі.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 7, 13, 14, 73, 74, 76-80, 91, 123, 129, 236-238, 240, 241, 326, Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Звільнити нерухоме майно площадку (споруду) літ. «Ібп» загальною площею 1379,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), з-під арешту та зняти заборону відчуження та вчинення інших юридичних дій шляхом припинення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про обтяження з реєстраційним номером обтяження 9233362, зареєстрованого 10.11.2009 року на підставі постанови старшого слідчого прокуратури Шевченківського району м.Львова Броневицького С.С. №183-0404 від 19.10.2009 року щодо нерухомого майна площадки (споруди) літ. «Ібп» загальною площею 1379,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили у строки передбачені ст. 241 ГПК України.

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено 02.07.2021.

Суддя С.Б. Кітаєва