СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" червня 2021 р. Справа №913/706/20

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Ільїн О.В., суддя Слободін М.М.,

при секретарі Супрунова І.А.,

за участю представників у режимі відеоконференції:

позивача Бандурко О.С., положення №717 від 23.10.2020 року, наказ про призначення №47-к від 12.11.2016 року;

відповідача Протас О. М., ордер серія АО№1025454 від 10.03.2021 року, свідоцтво серії ЗР№21/2539 від 17.03.2020 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача Департаменту житлово-комунального господарства Луганської обласної державної адміністрації, м.Сєвєродонецьк, Луганська область, (вх.№1266Л/1-40) на рішення Господарського суду Луганської області від 17.03.2021 року у справі №913/706/20,

за позовом Департаменту житлово-комунального господарства Луганської обласної державної адміністрації, м. Сєвєродонецьк, Луганська область,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Проектно-будівельний альянс», м.Київ,

про стягнення 215957,37 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2020 року Департамент житлово-комунального господарства Луганської обласної державної адміністрації звернуся до Господарського суду Луганської області з позовом на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України з вимогою про стягнення з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Проектно-будівельний альянс» на свою користь безпідставно набутого майна грошових коштів в сумі 200962,54 грн., які були перераховані позивачем відповідачу у якості авансу на придбання матеріалів, на виконання договору будівельного генпідряду від 25.06.2019 року №109, укладеного між сторонами за позовом, інфляційних нарахувань в сумі 7941,18 грн. та трьох процентів річних в сумі 7053,65 грн. за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Рішенням Господарського суду Луганської області від 17.03.2021 року у справі №913/706/20 (суддя Корнієнко В.В., повний текст рішення складено 26.03.2021 року) у задоволені позову відмовлено.

Позивач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Господарського суду Луганської області від 17.03.2021 року та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Судові витрат апелянт просить суд покласти на відповідача.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що на законодавчому рівні (Постанови КМУ від 27.12.2001 року №1764, від 23.04.2014 року №117), а не тільки умовами договору, визначено чіткі строки реалізації відповідачем сум авансу, встановлено певний алгоритм дій такої реалізації, механізм підтвердження їх виконання та строки повернення зазначених сум. Зважаючи на той факт, що відповідач належним чином не відзвітував і не підтвердив використання отриманих сум авансу, в термін до 16.10.2019 року останній повинен був повернути позивачу невикористані суми авансу на виконання постанов Кабінету Міністрів України.

Скаржник вважає, що обов`язок відповідача повернути грошові кошти настав незалежно від існування, подовження або припинення зобов`язань за договором (договірних відносин), а внаслідок того, що підстава на якій грошові кошти були набуті відповідачем відпала разом зі спливом встановленого законодавством терміну, який настав 16.10.2019 року, тобто з моменту втрати правової підстави для користування зазначеними грошовими коштами.

Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 26.06.2018 року у справі №910/9072/17 є необґрунтованими, оскільки остання ухвалена за інших фактичних обставин справи, які не є подібними до даної справи.

Позивач вказує, що предметом позовних вимог у даній справі є стягнення з відповідача грошових коштів. Таким чином, скаржник вважає, що суд першої інстанції, з`ясувавши у розгляді справи, що позивач в обґрунтування своїх вимог послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, повинен був самостійно здійснити правильну правову кваліфікацію останніх та застосувати у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Натомість, місцевий господарський суд відповідного не вчинив, обмежившись лише тим висновком, що стягнення коштів у даній справі на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України є безпідставним.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 12.05.2021 року відкрито апеляційне провадження за скаргою позивача на рішення Господарського суду Луганської області від 17.03.2021 року у справі №913/706/20; встановлено строк на протязі якого відповідач має право подати до суду відзив, а також встановлено строк на протязі якого учасники справи мають право подати до суду заяви, клопотання та документи в обґрунтування своєї позиції по справі; призначено справу до розгляду в судове засідання і роз`яснено шляхи реалізації права сторони на участь у судовому засіданні.

31.05.2021 року від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№6231), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об`єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні 07.06.2021 року оголошувалась перерва до 30.06.2021 року.

Після перерви, судове засідання 30.06.2021 року продовжено та представник позивача оголосив, що підтримує доводи та вимоги апеляційної скарги у повному обсязі і наполягає на її задоволенні.

Представник відповідача проти позиції апелянта заперечував з підстав викладених у відзиві.

У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконати її обов`язок.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Так, 25.06.2019 року за результатами проведення відкритих торгів між позивачем, як замовником та відповідачем, як генпідрядником укладено договір будівельного генпідряду №109.

Відповідно до п. 1.1. договору замовник доручає, а генпідрядник зобов`язується за завданням замовника на свій ризик виконати відповідно до проектно-кошторисної документації і умов договору та здати у встановлений договором строк закінчені роботи, а замовник зобов`язується прийняти від генпідрядника і оплатити закінчені роботи, що передбачені п. 1.2. цього Договору.

Вид робіт: «Заходи з озеленення, а саме: реконструкція парку культури та відпочинку м. Старобільська» (Код за ДК 021:2015:77310000-6 Послуги з озеленення територій та утримання зелених насаджень).

Початок виконання робіт з моменту підписання договору, але не раніше дня отримання дозвільних документів на початок виконання будівельних робіт. Невід`ємною частиною договору є календарний план виконання робіт (додаток №1 до договору), в якому визначається дати початку та закінчення всіх видів (етапів) робіт (п.п. 2.1., 2.2., 2.4. договору).

Додатком №1 до договору «Календарний план виконання робіт» визначено початок робіт 2-й квартал, закінчення робіт 4-й квартал.

Ціна предмету договору визначається на підставі договірної ціни, що додається до договору і розрахованої відповідно до вимог ДСТУ Д Б.1.1-1-2013. Сума договору складає 7178189,76 грн. у тому числі ПДВ 1196364,96 грн.

Сторони передбачили, що фінансування робіт здійснюється за рахунок коштів місцевого бюджету у розмірі 669875,13 грн. та за рахунок коштів державного бюджету у розмірі 6508314,63 грн., які передбачені на поточний рік. Замовник забезпечує фінансування робіт при умові своєчасного фінансування з бюджету; розрахунки за виконані роботи здійснюються по мірі надходження передбачених на ці цілі коштів бюджету шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок генпідрядника.

Згідно з п. 4.2. договору замовник має право перерахувати відповідачу аванс у розмірі до 30% загальної суми договору. Генпідрядник зобов`язується використовувати отриманий аванс на придбання матеріалів, устаткування, обладнання та конструкцій, відзвітувати за його використання протягом трьох календарних місяців з моменту втримання авансу актами приймання виконаних будівельних робіт (ф. КБ-2в), актами вартості устаткування, що придбається виконавцем робіт і довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрат (ф. КБ-3). По закінченню вказаного терміну невикористані суми авансу повертаються замовнику.

Договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2019 року, але в будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх фінансових зобов`язань (п. 13.6. договору).

Додатковою угодою №1 від 27.06.2019 року до договору строк дії договору був продовжений до 30.06.2020 року, але в будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх фінансових зобов`язань.

Додатковою угодою №3 від 19.12.2019 року до договору строк дії договору був продовжений до 30.11.2020 року , але в будь-якому разі до повного виконання Сторонами своїх фінансових зобов`язань; Календарний план виконання робіт викладено у новій редакції, у якій вказано, що початок робіт 2019 рік, закінчення 2020 рік.

Так, 03.07.2019 року позивач подав до Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Луганській області повідомлення про початок виконання будівельних робіт: «Заходи з озеленення, а саме: реконструкція парку культури та відпочинку м.Старобільська», що відповідно до ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» надає право виконувати будівельні роботи.

10.07.2019 року позивач за актом прийому-передачі передав відповідачу проектно-кошторисну документацію на роботи: «Заходи з озеленення, а саме: реконструкція парку культури та відпочинку м. Старобільська».

Матеріали справи також свідчать, що 15.07.2019 року позивач перерахував відповідачу аванс в сумі 200962,54 грн. на виконання робіт за договором платіжне доручення позивача від 11.07.2019 року №236, виконане Казначейством 15.07.2019 року.

Відповідач листом без дати та номеру звернувся до позивача (одержано позивачем 17.12.2019 року) з проханням подовжити строки виконання робіт до 2020 року у зв`язку із настанням зимового періоду та відповідними несприятливими погодними умовами (дощ, сніг тощо).

Позивач листами від 14.01.2020 року №15/08-103 та від 03.02.2020 року №15/08-219 (аналогічними за змістом) повідомляв відповідача про те, що у зв`язку з відсутністю фінансування стає неможливим здійснення витрат на фінансування робіт по договору. Одночасно позивач просив відповідача повернути отриманий аванс в сумі 200962,54 грн.

10.03.2020 року відповідач за актом прийому-передачі повернув відповідачу проектно-кошторисну документацію на роботи: «Заходи з озеленення, а саме: реконструкція парку культури та відпочинку м. Старобільська»;

У подальшому, позивач листом від 10.06.2020 року №03-18-407 просив відповідача повернути отриманий аванс в сумі 200962,54 грн., так як відповідач не відзвітував про використання авансу актами приймання виконаних будівельних робіт (ф. КБ-2в) та довідками про вартість виконаних будівельних робіт (ф. КБ-3).

Відповідач листом від 16.06.2020 року №160620/1 повідомив позивача про те, що аванс в сумі 200962,54 грн. використано за призначенням закуплені будівельні матеріали на суму авансу. Разом з цим, територія будівництва розміщена в зоні охорони пам`яток, історичних ареалів населених місць, для яких встановлено особливий режим регулювання забудови, зокрема забороняється проведення будівельних робіт без попереднього отримання такого дозволу в органах охорони культурної спадщини. Таким чином, у зв`язку з неотриманням такого дозволу замовником, підрядник не міг розпочати роботи вчасно та закрити аванс актами КБ-2в. Відповідач просив повідомити позивача про наявність фінансування об`єкту у 2020 році для можливості виконання робіт.

Позивач листом від 26.10.2020 року №03-18-754 просив відповідача повернути отриманий аванс в сумі 200962,54 грн. так як відповідач не відзвітував про використання авансу актами приймання виконаних будівельних робіт (ф. КБ-2в) та довідками про вартість виконаних будівельних робіт (ф. КБ-3) або передати йому матеріали, придбані відповідачем згідно видаткової накладної від 16.09.2019 року №589.

Відповідач листом від 06.11.2020 року №061120/1 (аналогічним за змістом своєму листу від 16.06.2020 року №160620/1) у відповідь на лист позивача від 26.10.2020 року №03-18-754 повідомив позивача про те, що аванс в сумі 200962,54 грн. використано за призначенням закуплені будівельні матеріали на суму авансу. Проте, територія будівництва розміщена в зоні охорони пам`яток, історичних ареалів населених місць, для яких встановлено особливий режим регулювання забудови, зокрема, забороняється проведення будівельних робіт без попереднього отримання такого дозволу в органах охорони культурної спадщини. Таким чином, у зв`язку із неотриманням такого дозволу замовником підрядник не міг розпочати роботи вчасно та закрити аванс актами КБ-2в.

Не повернення відповідачем суми авансу у розмірі 200962,54 грн. стало підставою для звернення до суду з позовом у даній справі про стягнення коштів авансового платежу з посиланням на приписи ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 875 Цивільного кодексу України, за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.

Судом встановлено, що спір між сторонами за позовом виник у зв`язку з укладенням та виконанням укладеного між ними договору будівельного підряду.

На виконання договору позивач перерахував відповідачу аванс для придбання матеріалів, необхідних для виконання договору.

На думку позивача відповідач належним чином не відзвітував за використання авансу, і враховуючи, що строк для звітування закінчився як і закінчився строк договору 30.11.2020 року (п.13.6. договору в редакції додаткової угоди від 19.12.2019 року №3), відповідач набув грошові кошти без належних правових підстав (підстава, на якій вони були набуті, згодом відпала), тому, вказані кошти підлягають стягненню з відповідача на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторонам (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтями 598, 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 631 Цивільного кодексу України та частиною сьомою статті 180 Господарського кодексу України передбачено, що строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що закінчення строку дії договору не є підставою для припинення визначених ним зобов`язань, оскільки згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України, частиною першою статті 202 Господарського кодексу України такою підставою є виконання, проведене належним чином.

Позивач не подав суду доказів, що він в односторонньому порядку відмовлявся від договору або що договір був розірваний сторонами чи визнаний недійсним у судовому порядку.

Згідно із частиною першою статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Оскільки між сторонами у справі існують договірні відносини, а кошти, які позивач просить стягнути як невикористаний аванс, набуті відповідачем за наявності правової підстави, їх не може бути витребувано відповідно до положень статті 1212 Цивільного кодексу України як безпідставне збагачення. У цьому разі договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 1212 Цивільного кодексу України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави, чого за даним спором не відбулося.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 року у справі №910/9072/17.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача безпідставно набутого майна грошових коштів в сумі 200962,54 грн., оскільки грошові кошти, про стягнення яких заявлено позов у даній справі, сплачені позивачем на виконання договору, тобто набуті відповідачем за правової підстави та не можуть бути витребувані на підставі ст.1212 Цивільного кодексу України як безпідставне збагачення. Крім того, місцевим господарським судом правомірно відмовлено у задоволенні вимог про стягнення з відповідача інфляційних нарахувань та трьох процентів річних, оскільки такі вимоги є додатковими до вимоги про стягнення грошових коштів в сумі 200962,54 грн.

Щодо доводів апелянта, що посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 26.06.2018 року у справі №910/9072/17 є необґрунтованими, оскільки остання ухвалена за інших фактичних обставин справи, які не є подібними до даної справи, то колегія суддів їх відхиляє.

Так, проаналізувавши зміст правовідносин сторін у справі №910/9072/17, то слід відзначити, що правовідносини є подібними, спір виник у зв`язку з неповерненням коштів авансового платежу за договором будівельного підряду, а позовна вимога полягала у стягненні коштів авансового платежу на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України. Єдина відмінність справ полягає у тому, що стороною даних правовідносин у справі №913/706/20 є юридична особа орган державної влади, розпорядник бюджетних коштів (одержувач бюджетних коштів) і яка фінансується виключно з державного та/або місцевого бюджетів. Така відмінність юридичної особи не має наслідком для висновку про не подібність спірних правовідносин і що, висновок у відношенні застосування приписів ст. 1212 Цивільного кодексу України не може бути застосований.

Щодо тверджень апелянта, що суд першої інстанції повинен був самостійно здійснити правильну правову кваліфікацію спірних правовідносин та застосувати при прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, то колегія суддів зазначає, що перш за все спір розглядається в межах заявлених позивачем підстав (обставин та норм закону, якими позивач обґрунтовує свої вимоги) та предмету позову (матеріально-правових вимог). Проаналізувавши матеріали справи та посилання апелянта, викладені у скарзі, колегія суддів вважає, що позивач таким чином перекладає на суд свій обов`язок по визначенню предмету позову, підстав позову та обґрунтуванню і їх доведенню перед судом.

Щодо посилань скаржника, що обов`язок відповідача повернути грошові кошти настав незалежно від існування, подовження або припинення зобов`язань за договором (договірних відносин), а внаслідок того, що підстава на якій грошові кошти були набуті відповідачем відпала разом зі спливом встановленого законодавством терміну, який настав 16.10.2019 року, тобто з моменту втрати правової підстави для користування зазначеними грошовими коштами, колегія суддів зазначає наступне.

Як свідчать матеріали справи, 15.07.2019 року позивачем перераховано відповідачу аванс за договором будівельного генпідряду від 25.06.2019 року №109 у сумі 200962,54 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 11.07.2019 року №236.

16.09.2019 року відповідачем на виконання його обов`язку передбаченого пп. 7.2.2. договору будівельного генпідряду здійснено придбання необхідних матеріалів, що підтверджується видатковою накладною ТОВ «Будівельна індустрія «Будпроект» від 16.09.2019 року №589, яка наявна в матеріалах справи; товарно-транспортною накладною від 16.09.2019 року від 23.07.2019 року №643; локальним кошторисом на будівельні роботи №7-1-2 на Покриття доріжок (п. 12); Локальним кошторисом на будівельні роботи №7-1-2 на Облаштування території парку (п. 2) та Підсумковою відомістю ресурсів (п.п. 77, 78) поданих відповідачем у складі своєї тендерної пропозиції за закупівлею, тендерною документацією, у тому числі технічним завданням за закупівлею оприлюднених позивачем, через електронну систему закупівель.

10.10.2019 року відповідачем складено Реєстр накладних на придбання матеріалів, устаткування, обладнання №1 від 10.10.2019 року, за яким позивачу на підтвердження факту використання отриманого від нього авансу в повному обсязі передано копію видаткової накладної ТОВ «Будівельна індустрія «Будпроект» від 16.09.2019 року №589.

У подальшому, вказаний реєстр та видаткова накладна надані позивачем до територіального органу Державної казначейської служби України, при звітуванні про цільове використання авансу у сумі 200962,54 грн. за договором будівельного генпідряду від 25.06.2019 року №109. Використання вказаної суми авансу на придбання матеріалів за вказаною видатковою накладною визнано територіальним органом Державної казначейської служби України обґрунтованим і знято останнім з обліку попередньої оплати (авансу) за вказаним договором.

Так, за диспозицією пункту 4.2. договору, саме невикористані суми авансу підлягають поверненню. Однак відповідачем здійснено використання отриманого від позивача авансу у сумі 200962,54 грн. за договором будівельного генпідряду від 25.06.2019 року №109 в повному обсязі. Протилежного позивачем не доведено, а дії по наданню територіальному органу Державної казначейської служби України документів і зняття останнім з обліку попередньої оплати (авансу) свідчать про визнання факту використання авансу.

При цьому, враховуючи не здійснення будівельних робіт на об`єкті, відповідач був позбавлений можливості скласти та надати позивачу акти приймання виконаних будівельних робіт (ф. КБ-2в), акти вартості устаткування, що придбавається виконавцем робіт і довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрати (ф. КБ-3), оскільки такі документи надаються саме за результатом робіт, яких фактично не було, а звітування за використаний аванс було проведено шляхом надання видаткової накладної, що повністю узгоджується з вимогами Порядку державного фінансування капітального будівництва, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 року №1764 та позицією Державної казначейської служби викладеної в Листі Державної казначейської служби України від 10.12.2018 року №16-10-08/20537.

Інші твердження та заперечення апелянта не спростовують висновків суду щодо відмови в стягненні з відповідача коштів.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв`язку з чим апеляційна скарга Департаменту житлово-комунального господарства Луганської обласної державної адміністрації не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване на рішення Господарського суду Луганської області від 17.03.2021 року у справі №913/706/20 має бути залишене без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 77, 86, 129, 269, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Департаменту житлово-комунального господарства Луганської обласної державної адміністрації залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Луганської області від 17.03.2021 року у справі №913/706/20 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 06 липня 2021 року.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя О.В. Ільїн

Суддя М.М. Слободін