ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"08" липня 2021 р. Справа№ 910/5786/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Тищенко О.В.
суддів: Куксова В.В.
Станіка С.Р.

за участю секретаря судового засідання Рудь Н.В.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 08.07.2021

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону та Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство НоваТех на рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2021 (повний текст рішення складено та підписано 14.04.2021)

у справі №910/5786/19 (суддя Гулевець О.В.)

за позовом Заступника військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

до 1) Державного підприємства Управління капітального будівництва та інвестицій
2) Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство НоваТех
третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Київське квартирно-експлуатаційне управління

третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Військова частина НОМЕР_1

третя особа 3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Кабінет Міністрів України

третя особа 4, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Державна організація (установу, заклад) Центральне територіальне управління капітального будівництва
про визнання договорів недійсними

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог
Заступник військового прокурора Центрального регіону України звернувся до Господарського суду міста Києва в інтересах держави в особі Міністерства оборони України з позовом до Державного підприємства "Управління капітального будівництва та інвестицій" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "НоваТех" в якому просило:

- визнати недійсним з моменту укладання договір №11/06 про пайову участь у будівництві по вулиці Онуфрія Трутенка, 9 (вул. Онуфрія Трутенка, 11) від 11.07.2006, укладений між Державним підприємством "Управління капітального будівництва та інвестицій" та ТОВ "Науково - виробниче підприємство "НоваТех".

- визнати недійсним з моменту укладання Додатковий договір від 14.01.2008 №11/06/13 про пайову (дольову) участь у будівництві житла для військовослужбовців та членів її сімей на земельній ділянці в м. Києві по вул. Онуфрія Трутенка, 9 (вул. Онуфрія Трутенка, 11), укладений між Державним підприємством "Управління капітального будівництва та інвестицій" та ТОВ "Науково - виробниче підприємство "НоваТех" на виконання договору №11/06 від 11.07.2006.

- визнати недійсним з моменту укладання Додаткову угоду №1 від 15.12.2015 до додаткового договору від 14.01.2008 №11/06/13 до договору №11/06 від 11.07.2006 про пайову (дольову) участь у будівництві на земельній ділянці в м. Києві по вул. Онуфрія Трутенка, 9 (вул. Онуфрія Трутенка, 11), укладений між Державним підприємством "Управління капітального будівництва та інвестицій" та ТОВ "Науково - виробниче підприємство "НоваТех".

Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор посилався на те, що договір №11/06 про пайову участь у будівництві по вулиці Онуфрія Трутенка, 9 (вул. Онуфрія Трутенка, 11) від 11.07.2006, додатковий договір №11/06/13 від 14.01.2008 та додаткова угода №1 від 15.12.2015 до додаткового договору №11/06/13 від 14.01.2008, відповідно до ст. 215 ЦК України, підлягають визнанню судом недійсними, оскільки, укладені без погодження з Міністерством оборони України та за відсутності повноважень у Державного підприємства "Управління капітального будівництва та інвестицій" щодо розпорядження спірною земельною ділянкою.

Короткий зміст заперечень проти позову
Державне підприємство Управління капітального будівництва та інвестицій в обгрунтування заперечень проти позову посилався на те, що відповідач-1 звертався до Міністерства оборони України з листом-проханням № 6/457 від 16.06.2006 надати дозвіл на укладення з ТОВ Новатех Генерального договору та додаткових договорів до нього, водночас Міністерство оборони України надало УКБ Інвест дозвіл на укладення цих договорів у відповіді від 25.06.2006. Тому, на думку відповідача-1, посилання позивача на відсутність згоди Міністерства оборони України на укладення спірного договору є безпідставним та необґрунтованим. Також, посилається на укладення між відповідачем-1 та Міністерством оборони України договору про співпрацю у сфері будівництва житла для військовослужбовців та членів їх сімей № 13383/з від 24.11.2008 та додаткову угоду № 1 від 06.08.2009 до цього договору, відповідно до договору Міністерство оборони надало УКБ Інвест земельні ділянки для забудови з залученням коштів третіх осіб, в тому числі за спірними додатковими договорами до Генерального договору.

Крім того, дозвіл на укладення спірних договорів наданий заступником Міністерства оборони України у вигляді рукописної резолюції за результатом розгляду звернення відповідача-1 №6/457 від 16.06.2006 передбачає укладення спірних договорів за умови укладення їх відповідно до вимог чинного законодавства України та узгодивши їх укладення з Департаментом будівництва МОУ.

Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство НоваТех в обгрунтування заперечень проти позову посилався на те, що відповідачі одержали від Міністерства Оборони України погодження Генерального договору. Відповідач-1 звернувся до Міністерства Оборони України з листом-проханням № 6/457 від 16.06.2006 надати дозвіл на укладення з відповідачем-2 Генерального договору та додаткових договорів до нього, а відповідач-2 в свою чергу надав відповідачу дозвіл на укладення цих договорів у відповіді від 25.06.2006. Окрім того, відповідач-2 стверджує, що між відповідачем-1 і Міністерством оборони України було укладено договір про співпрацю у сфері будівництва житла для військовослужбовців та членів їх сімей № 13383/з від 24.11.2008 та додаткову угоду № 1 від 06.08.2009 до цього договору, відповідно до умов якого Міністерство оборони України надало відповідачу-1 земельні ділянки для забудови з залученням коштів третіх осіб, в т.ч. за додатковим договором. Також, відповідач-2 посилаючись на пункти 7.1. та 7.2. зазначає, що будівництво спірного об`єкту планується з метою забезпечення житлом військовослужбовців та членів їх сімей.

Також, відповідачами було подано заяви про застосування до вимог прокурора строку позовної давності, що згідно з ч.4 ст. 267 Цивільного кодексу України є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Короткий зміст позиції по суті спору інших учасників процесу
Міністерство оборони України зазначало, що порядок здійснення функцій замовника будівництва на дату укладення Генерального договору №11/06 від 11.07.2006, Додаткового договору від 14.01.2008 №11/06/13 до Генерального договору визначався наказами Міністра оборони України №641 від 21.10.2005 та №772 від 28.12.2005, якими передбачалося, що договори пайової участі в будівництві, інвестування будівництва житла, підряду на капітальне будівництво, інші види договорів, предметом яких є будівництво (придбання) житла для військовослужбовців та членів їх сімей, укладаються в інтересах Міністерства оборони України посадовими (службовими) особами виключно на підставі довіреностей Міністерства оборони України. На час підписання відповідачами Генерального договору №11/06 та додаткового договору №11/06/13 діюче законодавство не передбачало можливість використання земельних ділянок військових містечок під будівництво житлових об`єктів. Також, враховуючи зміст п. 8.5. Генерального договору №11/06 від 11.07.2006 та відсутність між позивачем та відповідачем-1 Договору про спільну забудову земельних ділянок та письмової згоди керівництва Міністерства оборони України на таку забудову, Генеральний договір №11/06 укладений між відповідачами не набрав чинності. Пункт 12.8 Додаткової угоди №1 від 15.12.2015 до Додаткового договору №11/06/13 передбачено, що угода набуває чинності з моменту її підписання уповноваженими представниками сторін та нотаріального посвідчення, однак такого посвідчення здійснено не було.

Київське квартирно-експлуатаційне управління вказувало, що воно є правонаступником 2-ої Квартирно-експлуатаційної частини Київського району, якій на підставі Рішення звуженого засідання виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 02.03.1949 за № 3 була відведена в користування спірна земельна ділянка та у встановленому порядку не вибувала з категорії земель оборони, її цільове призначення не було змінено у встановленому законом порядку, та станом на час розгляду вказаної справи перебуває у користуванні Київського квартирно-експлуатаційного управління. За твердженням третьої особи-1 ДП Управління капітального будівництва та інвестицій не є ні власником, ні правонабувачем, ні стороною правочину, за яким могло би виникнути таке право, а отже є неналежним суб`єктом укладення спірних договорів (додаткових угод). Київське квартирно-експлуатаційне управління посилаючись на ч. ч. 2-4 ст. 4 Закону України Про використання земель оборони вважає, що фактичне виконання умов договору про будівництво житлового комплексу по вул. Онуфрія Трутенка, 9, 11 у Голосіївському районі м. Києва, призведе до створення на землях оборони, нового об`єкту не військового призначення, що підтверджує про порушення прав Міністерства оборони України на спірну земельну ділянку.

Кабінет Міністрів України підтримав позовні вимоги посилаючись на те, що Державне підприємство "Управління капітального будівництва та інвестицій" не мало повноважень щодо розпорядженням спірною земельною ділянкою державної форми власності, вилучивши її з постійного користування Міністерства оборони України.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення
Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.04.2021 відмовлено у задоволені позову Заступника військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Державного підприємства "Управління капітального будівництва та інвестицій" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "НоваТех"- повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

- умови Генерального договору, зокрема пункт 8.5., містить відкладальні обставини, з якими пов`язано настання строку дії договору, а тому з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів укладення договору про спільну забудову земельних ділянок між позивачем та відповідачем-1 та письмової згоди керівництва Міністерства оборони України, суд першої інстанції приходить до висновку, що Генеральний договір №11/06 від 11.07.2006 - є неукладеним;

- за відсутності доказів на підтвердження факту виконання спірного договору також відсутні підстави для висновків про укладення цього договору;

- предметом Генерального договору є дольова (пайова) участь Сторони 1 (Державного підприємства "Управління капітального будівництва та інвестицій") та Сторони 2 (Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "НоваТех") у будівництві житлових комплексів із соціальною та інженерно- транспортною інфраструктурою на земельних ділянках військових містечок м. Києва, з введенням їх в експлуатацію згідно Додаткових договорів (п. 2.1. Генерального договору). Окрім того, пунктом 5.1. Генерального договору визначено, що орієнтовний термін введення Об`єктів в експлуатацію встановлюється 60 (шістдесят) місяців з дня підписання цього договором. Плановий термін будівництва буде визначений на протязі 30 днів після розробки і затвердження проектно-кошторисної документації на будівництво об`єктів (або його частини) шляхом укладання додаткового договору;

- водночас, судом встановлено, що у матеріалах справи відсутні та сторонами до суду не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження виконання умов спірного Генерального договору, які могли б також свідчити щодо фактичного укладання цього договору, що свідчить про відсутність доказів на підтвердження факту виконання спірного договору;

- з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів укладення договору про спільну забудову земельних ділянок між позивачем та відповідачем-1 та письмової згоди керівництва Міністерства оборони України, спірний Генеральний договір є неукладеним, а відтак не породжує для його сторін бажаного правового результату, юридичних фактів і відповідних прав та обов`язків; доказів протилежного сторони у справі суду не надали;

- необхідною умовою для задоволення позову про визнання договору недійсним є наявність факту порушення або оспорювання прав та інтересів позивача у справі;

- також, оцінюючи наявні у справі докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідь заступника Міністра оборони України від 25.06.2006 на лист № 6/457 від 16.06.2006 не приймається судом як належний та допустимий доказ у розумінні ст. ст. 76, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з чим судом першої інстанції відхилено доводи відповідачів щодо надання дозволу заступником Міністра оборони України на укладання Генерального договору №11/06 від 11.07.2006;

- відповідачем-2 надано копії листів-звернень ТОВ НоваТех за вих. №34/8-МО від 25.08.2015№3-МО від 21.01.2016, №645 від 08.11.2017, №430/3 від 14.06.2018, адресовані Міністру оборони України та заступнику Міністру оборони України, проте вказане листування не підтверджує надання дозволу керівництвом Міністерства оборони України на укладення спірного Генерального договору та вчинення дій щодо будівництва;

- оскільки, спірний правочин є неукладеним, внаслідок чого він не породжує юридичних фактів, прав та обов`язків, то відсутнє порушення або оспорювання прав та інтересів позивача, а відтак суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині;

- щодо вимог про визнання недійсними Додаткового договору від 14.01.2008 №11/06/13 про пайову (дольову) участь у будівництві та Додаткової угоди №1 від 15.12.2015 до додаткового договору від 14.01.2008 №11/06/13 до Генерального договору №11/06 від 11.07.2006 про пайову (дольову) участь у будівництві, укладені між Державним підприємством "Управління капітального будівництва та інвестицій" та ТОВ "Науково - виробниче підприємство "НоваТех", суд першої інстанції також відмовив у задоволенні позовних вимог в цій частині, з підставі визнання Генерального договору, таким, що є неукладеним.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство НоваТех та узагальнення її доводів
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство НоваТех звернулося безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить повністю змінити мотивувальну частину рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2021 у справі №910/5786/19, а саме правові підстави відмови у задоволенні позову, резолютивну частину оскаржуваного рішення залишити без змін.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при ухваленні рішення в мотивувальній частині стосовно правових підстав відмови у задоволенні позовних вимог порушено норми процесуального права (ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України) та неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи. При цьому, резолютивну частину рішення скаржник просив залишити без змін.

Зокрема, скаржник наголошував, що:

- суд першої інстанції не дослідивши належним чином зміст договору про співпрацю у сфері будівництва житла для військовослужбовців та членів їх сімей № 13383/з від 24.11.2008, укладений між Міністерством оборони України та ДП "Управління капітального будівництва та інвестицій" дійшов до неправильних висновків стосовно того, що Генеральний договір № 11/06 від 11.07.2006 - є неукладеним, оскільки відкладальні обставини, обумовлені п. 8.5 Генерального договору про пайову (дольову) участь у будівництві № 11/06 від 11.06.2006, з яким пов`язано настання строку дії договору не настали, оскільки в матеріалах справи відсутні докази укладення договору про спільну забудову земельних ділянок між позивачем та відповідачем-1 та письмова згода керівництва МОУ;

- Генеральний договір № 11/06 від 11.07.2006 є укладеним і що відповідає ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, оскільки між сторонами на виконання п. 8.5 Генерального договору укладено договір про співпрацю у сфері будівництва житла для військовослужбовців та членів їх сімей № 13383/з від 24.11.2008, укладений між Міністерством оборони України та ДП "Управління капітального будівництва та інвестицій", також сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов, що відповідає ст. ст. 631, 638, 640 Цивільного кодексу України;

- наявними у справі доказами підтверджується факт настання відкладальної умови, визначеної п. 8.5 Генерального договору № 11/06 від 11.07.2006 з моменту укладення договору співпрацю у сфері будівництва житла для військовослужбовців та членів їх сімей № 13383/з від 24.11.2008, між Міністерством оборони України та ДП "Управління капітального будівництва та інвестицій";

- Генеральний договір № 11/06 від 11.07.2006 та додатковий договір № 11/06/13 від 14.01.2008 до нього були укладені до набрання чинності постанови Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 № 296 та постанови Кабінету Міністрів України від 06.07.2011 № 715, а отже, не підлягають застосуванню при оцінці дійсності наведених правочинів;

- в матеріалах справи відсутні докази переходу будь-якої форми речового права та державну реєстрацію речового права земельної ділянки військового містечка № 167, площею 20,24 га у м.Києві по вул.. Онуфрія Трутенка, 9 (Онуфрія Трутенка , 11) на користь відповідачів, оскільки згідно з п. 1.1 Генерального договору № 11/06 пайовим внеском сторін договору не є земельна ділянка, а є виключно роботи та послуги, грошові кошти та інші нематеріальні активи, внесені сторонами для реалізації даного договору, і зокрема, визначено внесення сторонами майнового або немайнового паю і у визначеній формі;

- на даний час цільове призначення земельної ділянки не змінено внаслідок укладення Генерального договору № 11/06 від 11.07.2006, як і додаткових оспорюваних угод до нього;

- скаржник зауважує, що підстави та предмет позовних вимог по справі за формою та змістом не належать до індикаційного позову, заснованого на положеннях ст. ст. 387 ЦК України та не належать до негаторного позову, врегульованого положеннями ст. 391 ЦК України, відсутні вимоги щодо повернення земельної ділянки та відсутні документально підтверджені факти наявності перешкод у користуванні земельною ділянкою, відсутні факти порушення права власності, оскільки предметом оскаржуваних договорів не є перехід будь-якого виду речового права на землю.

Короткий зміст відзиву Київського квартирно-експлуатаційного управління на апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство НоваТех
10.06.2021 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від Київського квартирно-експлуатаційного управління у встановлений судом апеляційної інстанції строк надійшов відзив на апеляційну скаргу, який прийнято судом апеляційної інстанції до розгляду у відповідності до статті 263 Господарського процесуального кодексу України.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу Київське квартирно-експлуатаційне управління вказувало на законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, а також відсутності підстав для задоволення апеляційної скарги, з тих підстав, що судом першої інстанції обгрунтовано застосовано ст. 251 Цивільного кодексу України щодо встановлення оспорюваного Генерального договору неукладеним, а також у матеріалах справи відсутні та сторонами до суду не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження виконання умов спірного Генерального договору, які могли б також свідчити щодо фактичного укладання цього договору, що свідчить про відсутність доказів на підтвердження факту виконання спірного договору. Крім того, у відзиві зауважується, що діюче на час укладення оспорюваних правочинів законодавство не передбачало використання земельних ділянок військових містечок під будівництво житлових об`єктів, а тому укладення таких договорів мало відбуватися лише після зміни їх цільового призначення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону та узагальнення її доводів
Крім того, не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону звернувся безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження рішення суду, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2021 у справі №910/5786/19 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи.

Зокрема, прокурор посилався на те, що судом першої інстанції при вирішенні спору зроблено помилкові висновки, а також не враховано, що договір №11/06 про пайову участь у будівництві по вулиці Онуфрія Трутенка, 9 (вул. Онуфрія Трутенка, 11) від 11.07.2006, додатковий договір №11/06/13 від 14.01.2008 та додаткова угода №1 від 15.12.2015 до додаткового договору №11/06/13 від 14.01.2008, відповідно до ст. 215 ЦК України, підлягають визнанню судом недійсними, оскільки, укладені без погодження з Міністерством оборони України та за відсутності повноважень у Державного підприємства "Управління капітального будівництва та інвестицій" щодо розпорядження спірною земельною ділянкою.

При цьому, прокурор наголошував на тому, що оскільки ні Кабінет Міністрів України, ні Міністерство оборони України не наділяли ДП «Управління капітального будівництва та інвестицій» повноваженнями щодо розпорядження спірною земельною ділянкою по вулиці Онуфрія Трутенка, 9 (вул. Онуфрія Трутенка, 11) у м.Києві, у зв`язку з чим ДП «Управління капітального будівництва та інвестицій`не мало права вносити її в якості пая на виконання умов Генерального договору № 11/06 від 11.07.2006 та додаткового договору № 11/06/13 від 14.01.2008.

Короткий зміст відзиву Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство НоваТех на апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону та узагальнення її доводів
10.06.2021 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від Кабінет Міністрів України у встановлений судом апеляційної інстанції строк надійшов відзив на апеляційну скаргу, який прийнято судом апеляційної інстанції до розгляду у відповідності до статті 263 Господарського процесуального кодексу України, і в якому Кабінет Міністрів України просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2021 у справі №910/5786/19 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги прокурора задовольнити у повному обсязі. Доводи відзиву Кабінету Міністрів України відповідають доводам апеляційної скарги прокурора.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу у справі №910/5786/19 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Тищенко О.В., судді: Чорногуз М.Г., Куксов В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.05.2021 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство НоваТех на рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2021 у справі № 910/5786/19 залишено без руху. Надано строк для усунення недоліків.

21.05.2021 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство НоваТех надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.05.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство НоваТех на рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2021, витребувано матеріали справи №910/5786/19, розгляд справи призначено на 10.06.2021.

Крім того, не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону звернувся безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження рішення суду, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2021 у справі №910/5786/19 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Згідно протоколу передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу) (складу суду) апеляційну скаргу заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону на рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2021 у справі №910/5786/19 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Тищенко О.В., судді: Чорногуз М.Г., Куксов В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.05.2021 апеляційну скаргу заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону на рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2021 у справі №910/5786/19 залишено без руху. Надано строк для усунення недоліків.

31.05.2021 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.06.2021 поновлено строк на апеляційне провадження, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступнику керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону, об`єднано в одне апеляційне провадження апеляційні скарги заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону та Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство НоваТех на рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2021 у справі № 910/5786/19, розгляд справи призначено на 10.06.2021.

У зв`язку з перебуванням судді Чорногуза М.Г. 10.06.2021 у відпустці, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 10.06.2021 у справі №910/5786/19 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Тищенко О.В., судді: Куксов В.В., Станік С.Р.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2021 справу №910/5786/19 за апеляційними скаргами заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону та Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство НоваТех на рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2021 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Тищенко О.В., судді: Куксов В.В., Станік С.Р., розгляд справи призначено на 08.07.2021.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання
В судове засідання 08.07.2021 з`явились: прокурор, представники позивача - Міністерства оборони України, відповідача-2 - Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство НоваТех, третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Київського квартирно-експлуатаційного управління, третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Військової частини НОМЕР_1 , та третьої особи-3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Кабінету Міністрів України.

Відповідач-1 - Державне підприємство Управління капітального будівництва та інвестицій, та третя особа- 4, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Державна організація (установу, заклад) Центральне територіальне управління капітального будівництва, - представників в судове засідання 08.07.2021 не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Ухвала Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2021 отримана Державним підприємством Управління капітального будівництва та інвестицій згідно рекомендованого поштового повідомлення 283, а Державною організацією (установу, заклад) Центральне територіальне управління капітального будівництва згідно рекомендованого поштового повідомлення 240.

Ч.12 ст.270 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи

Суд апеляційної інстанції враховуючи те, що учасники справи про розгляд справи повідомлені належним чином, явка учасників обов`язковою не визнавалась, у зв`язку з чим неявка представників відповідача-1 та третьої особи- 4, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, як і неподання відповідачем-1, третьою особою-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, третьою особою- 4, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача відзиву на апеляційну скаргу, не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги (ч.3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України).

Колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 202, ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки представники учасників справи, що не з`явилися, про дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, участь представників сторін у судовому засіданні судом обов`язковою не визнавалась, суду не наведено обставин, за яких спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні, тому розгляд справи відбувається за відсутності представників Державного підприємства Управління капітального будівництва та інвестицій, Державної організації (установу, заклад) Центральне територіальне управління капітального будівництва .

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка представників учасників справи у судове засідання за умови належного повідомлення сторін про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що підстави для відкладення розгляду справи відсутні.

Представник скаржника - Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство НоваТех- в судовому засіданні 08.07.2021 підтримав доводи своєї апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу задовольнити, за наслідками апеляційного розгляду справи рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2021 у справі №910/5786/19 змінити його мотивувальну частину, а саме в частині правових підстав відмови у задоволенні позову, резолютивну частину оскаржуваного рішення залишити без змін.

Також, представник Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство НоваТех в судовому засіданні 08.07.2021 проти доводів апеляційної скарги заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону заперечував, вказуючи на необґрунтованість доводів прокурора у заявленій ним апеляційній скарзі.

Прокурор в судовому засіданні 08.07.2021 підтримав доводи апеляційної скарги заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону, просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2021 у справі №910/5786/19 скасувати та за наслідками апеляційного розгляду справи постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Також, прокурор в судовому засіданні 08.07.2021 проти доводів апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство НоваТех заперечував, вказуючи на необґрунтованість доводів відповідача -2.

Представник позивача - Міністерства оборони України в судовому засіданні 08.07.2021 надав пояснення по суті спору та по суті поданих апеляційних скарг заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону та Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство НоваТех, просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2021 у справі №910/5786/19 скасувати та за наслідками апеляційного розгляду справи постановити нове, яким позовні вимоги прокурора задовольнити у повному обсязі. Проти доводів апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство НоваТех заперечував, вказуючи на безпідставність та необґрунтованість викладених у ній доводів.

Представник третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Київського квартирно-експлуатаційного управління, просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство НоваТех залишити без задоволення, а апеляційну скаргу заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону задовольнити у повному обсязі.

Представник третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Київського квартирно-експлуатаційного управління, просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство НоваТех залишити без задоволення, а апеляційну скаргу заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону задовольнити у повному обсязі.

Представник третьої особи-3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Кабінету Міністрів України, просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 06.08.2020 у справі № 910/1487/20 скасувати та за наслідками апеляційного розгляду справи постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Проти доводів апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство НоваТех заперечував, вказуючи на безпідставність та необґрунтованість викладених у ній доводів.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
Як підтверджується матеріалами справи, 11.07.2006 між Державним підприємством "Управління капітального будівництва та інвестицій" (Сторона 1, відповідач-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "НоваТех" (Сторона 2, відповідач-2) укладений Генеральний договір №11/06 (далі Генеральний договір), відповідно до умов якого предметом цього договору є дольова (пайова) участь Сторони 1 та Сторони 2 у будівництві житлових комплексів із соціальною та інженерно- транспортною інфраструктурою на земельних ділянках військових містечок м. Києва, надалі по тексту - Об`єкти, з введенням їх в експлуатацію згідно Додаткових договорів (п. 2.1. Генерального договору).

Сторони домовились, що за дорученням Сторони 2 Сторона 1 виступає в якості замовника - забудовника будівництва Об`єктів (п. 2.2. Генерального договору).

Пунктом 2.3. Генерального договору визначено, що з метою реалізації будівництва Об`єктів, Сторона 1 та Сторона 2 приймають дольову (пайову) участь у будівництві Об`єктів шляхом внесення наступних паїв:

2.3.1. Сторона 2 вносить пай у вигляді грошових коштів на фінансування робіт (послуг, витрат) по відведенню земельних ділянок, проектуванню та будівництву шляхом здійснення оплати за власний рахунок всіх робіт з будівництва Об`єктів в порядку, передбаченому договором.

2.3.2. Сторона 1 вносить пай у вигляді майнового права на будівлі та споруди, які знаходяться на земельній ділянці, та / або немайнового права відмови Міністерства оборони України у використанні земельної ділянки, як земель оборони з передачею її для будівництва Об`єктів в порядку, передбаченому Договором шляхом надання листа Міністерства оборони України на Київську міську державну адміністрацію.

Відповідно до п. 3.2 Генерального договору, частки сторін та порядок розподілу загальної площі Об`єктів узгоджуються сторонами в такому розмірі:

Стороні 1 - 25 % загальної житлової площі та 25% загальної площі автостоянок завершеного будівництвом Об`єкту;

Стороні 2-75 % загальної житлової площі, 75% загальної площі автостоянок та 100% всіх інших площ завершеного будівництвом Об`єкту.

Згідно із п. 5.1. Генерального договору, орієнтовний термін введення Об`єктів в експлуатацію встановлюється 60 (шістдесят) місяців з дня підписання цього договором. Плановий термін будівництва буде визначений на протязі 30 днів після розробки і затвердження проектно-кошторисної документації на будівництво об`єктів (або його частини) шляхом укладання додаткового договору.

Строк дії договору: договір набирає чинності після укладення договору про спільну забудову земельних ділянок між Міністерством оборони України та державним підприємством „Управління капітального будівництва та інвестицій або після письмової згоди керівництва Міністерства оборони України та діє до повного виконання сторонами визначених договором зобов`язань (п. 8.5. Генерального договору).

14.01.2008 між Державним підприємством "Управління капітального будівництва та інвестицій" (Сторона 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "НоваТех" (Сторона 2) укладено Додатковий договір №11/06/13 про пайову (дольову) участь у будівництві (далі Додатковий договір).

Пунктом п. 2.1 Додаткового договору передбачено, що предметом цього договору є дольова (пайова) участь сторони 1 та сторони 2 у будівництві житлового комплексу на 2 130 квартир із соціальною та інженерно-транспортною інфраструктурою на земельній ділянці військового містечка №167 у м. Києві по вулиці Трутенка, 11; надалі по тексту - Об`єкт, з введенням його в експлуатацію згідно умов цього договору.

У відповідності до п. 2.2. Додаткового договору, сторони домовились, що за дорученням сторони 2 сторона 1 виступає в якості замовника - забудовника будівництва Об`єкту.

Відповідно до п. 2.3 Додаткового договору, з метою реалізації будівництва Об`єкту, Сторона 1 та Сторона 2 приймають дольову (пайову) участь у будівництві Об`єкту шляхом внесення наступних паїв:

2.3.1. Сторона 2 вносить пай у вигляді грошових коштів на фінансування робіт (послуг, витрат) по відведенню земельних ділянок, проектуванню та будівництву шляхом здійснення оплати за власний рахунок всіх робіт з будівництва об`єкту в порядку, передбаченому договором.

2.3.2. Сторона 1 вносить пай у вигляді немайнового права використання земельної ділянки для будівництва об`єкту.

Орієнтовна вартість об`єкту (ціна договору) визначена у Додатку №2 до цього договору. Вартість об`єкту підлягає уточненню шляхом укладання додаткового договору після розробки проектно-кошторисної документації, узгодження її сторонами та затвердження Стороною 1 розробленої проектно-кошторисної документації на стадії „Проект" (п. 2.7. Додаткового договору).

Пунктом 3.2. Додаткового договору, частки сторін та порядок розподілу загальної площі об`єкту узгоджуються сторонами в такому розмірі:

Стороні 1 - 25 % загальної житлової площі об`єкту та 25% загальної площі автостоянок;

Стороні 2 - 75 % загальної житлової площі об`єкту, 25% загальної площі автостоянок, та 100% всіх інших площ завершеного будівництвом об`єкту.

15.12.2015 між Державним підприємством "Управління капітального будівництва та інвестицій" (Сторона 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "НоваТех" (Сторона 2) укладено Додаткову угоду №1 Додаткового договору №11/06/13 від 14.01.2008 до Генерального договору №11/06 від 11.07.2006 про пайову (дольову) участь у будівництві (далі Додаткова угода), відповідно до умов якої сторони дійшли згоди викласти Додатковий договір №11/06/13 від 14.01.2008 до Генерального договору № 11/06 від 11.07.2006 про пайову (дольову) участь у будівництві наступним чином, зокрема.

Відповідно до умов цього договору сторони зобов`язуються збудувати об`єкт згідно з проектно-кошторисною документацією за адресою: по вул. Онуфрія Трутенка, 9 (вул. Онуфрія Трутенка, 11) у Голосіївському районі міста Києва (надалі - Об`єкт) (п. 2.1. Додаткової угоди).

У пункті 2.2. Додаткової угоди сторони погодили, що для реалізації цього договору Сторона-1 передає, а Сторона-2 приймає частину функцій замовника. Обсяг прав та обов`язків, що перелаються Стороні-2 для виконання функцій замовника будівництва об`єкту, визначено цим договором.

Фінансування будівництва здійснюється Стороною-2. Джерелом фінансування будівництва об`єкту є кошти Сторони-2 та залучені кошти фізичних та юридичних осіб. У разі залучення коштів фізичних та юридичних осіб Сторона-2 діє виключно від свого імені та приймає на себе всі ризики невиконання або неналежного виконання зобов`язань перед такими особами (п. 2.4. Додаткової угоди).

За змістом п. 3.1. Додаткової угоди, об`єктом забудови є земельна ділянка за адресою: м. Київ. Голосіївський район, по вул. Онуфрія Трутенка. 9 (вул. Онуфрія Трутенка, 11), площею 14,2 га.

Сторона-1 зобов`язується на умовах, визначених дим договором, здійснювати функції землекористувача земельної ділянки - визначену п. 1.1.5 цього договору, яке дозволить сторонам здійснити реалізацію умов цього договору, у тому числі, здійснювати її забудову, а також утримувати і обслуговувати завершений будівництвом об`єкт. Право користування земельною ділянкою внаслідок виконання цього договору не переходить до Сторони-2. Сторона-2, має право використовувати будівельний майданчик відповідно до вимог законодавства України у сфері містобудування на підставі договорів капітального будівництва, укладених у рамках цього договору (п. 3.2. та п. 3.3. Додаткової угоди).

Відповідно до п. 7.1.1 Додаткової угоди, Сторона-1 отримує у власність частину Об`єкту у вигляді окремих квартир, яка складає 10,2% від загальної площі квартир цього Об`єкту та 10,2% від загальної площі цілих нежитлових прибудованих приміщень Об`єкту за винятком об`єктів соціального призначення після введення його в експлуатацію згідно з Актами розподілу площ цього Об`єкту. З них Міністерство оборони України після ведення Об`єктів в експлуатацію отримує у власність частину Об`єкту у вигляді окремих квартир та нежитлових вбудовано-прибудованих приміщень Об`єктів (Об`єктах) у розмірі 100% частки, визначеної абзацом першим цього пункту.

Цей договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та нотаріального посвідчення та діє до повного виконання покладених на сторони зобов`язань (п. 12.8. Додаткової угоди).

Додатковою угодою №2 від 15.12.2015 до Додаткової угоди №1 до Додаткового договору №11/06/13 від 14.01.2008 до Генерального договору №11/06 від 11.07.2006 про пайову (дольову) участь у будівництві сторони внесли зміни до Додаткової угоди №1 виклавши пункт 12.8 Додаткової угоди №1 у наступній редакції: цей договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що Генеральний договір №11/06 від 11.07.2006, як і суперечить чинному законодавству з наступних підстав:

- з врахуванням положень п. 2 Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 %, договорів спільну діяльність, комісії, доручення та управління майном, затвердженого постановою КМУ від 11.04.2012 № 296, Державне підприємство Управління капітального будівництва та інвестицій повинно було, до укладання оспорюваного договору, узгодити таку дію із Міністерством оборони України, оскільки відповідач-1 вносив свою частку у вигляді земельної ділянки, що є його майном на праві постійного користування;

- Державне підприємство Управління капітального будівництва та інвестицій при підписанні спірного договору діяло лише на підставі власного Статуту, тобто без довіреності на право укладення від імені Міністерства оборони України договорів на здійснення будівництва;

- умовами оспорюваного договору не передбачено будівництва житлового комплекс, як житла для військовослужбовців та членів їхніх сімей, а також соціального та доступного житла;

- враховуючи пункт 3 постанови Кабінету Міністрів України від 06.07.2011 за №715, Державне підприємство Управління капітального будівництва та інвестицій всупереч законодавству, що регламентує порядок використання земель оборони, а також порядок та організацію будівництва житла для військовослужбовців та членів їх сімей на земельних ділянках, що належать до земель оборони уклало оспорюваний договір про будівництво житлового комплексу з приватною юридично особою без проведення конкурсу;

- Державне підприємство Управління капітального будівництва та інвестицій не мало повноважень щодо розпорядження спірною земельною ділянкою державної форми власності фактично вилучивши її з постійного користування Міністерства оборони України;

З урахуванням наведеного, прокурор просить суд:

- визнати недійсним з моменту укладання Генеральний договір №11/06 про пайову участь у будівництві від 11.07.2006,

- визнати недійсним з моменту укладання Додатковий договір від 14.01.2008 №11/06/13 про пайову (дольову) участь у будівництві;

- визнати недійсним з моменту укладання Додаткову угоду №1 від 15.12.2015 до Додаткового договору від 14.01.2008 №11/06/13 до договору №11/06 від 11.07.2006 про пайову (дольову) участь у будівництві.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, Державне підприємство Управління капітального будівництва та інвестицій та Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство НоваТех зазначають наступне:

- до відповідача-2 не повинно було переходити право власності на земельну ділянку, оскільки пунктом 2.3.2. Додаткового договору передбачено, що відповідач-1 вносить пай у вигляді майнових прав використання земельної ділянки для будівництва об`єкту, а не пай у вигляді права власності на земельну ділянку. Після внесення змін Додатковою угодою № 1, майнові права використання земельної ділянки не вносяться, як пай;

- Генеральний договір з Додатковим договором укладалися у 2006 та 2008 роках, а отже постанова КМУ № 296 від 11.04.2012 не була прийнята;

- відповідачі одержали від Міністерства Оборони України погодження Генерального договору;

- відповідач-1 і Міністерство оборони України уклали договір про співпрацю у сфері будівництва житла для військовослужбовців та членів їх сімей № 13383/з від 24.11.2008 та додаткову угоду № 1 від 06.08.2009 до цього договору, відповідно до якого Міністерство оборони України надало відповідачу-1 земельні ділянки для забудови з залученням коштів третіх осіб;

- наказ Міністра Оборони України № 610 від 13.11.2015 не може стосуватися відповідача-1, як юридичної особи, оскільки відповідач-1 не може діяти від імені Міністерства Оборони України і набувати права та обов`язки забудовника на підставі цього наказу та довіреності, ТОВ Науково-виробниче підприємство НоваТех є юридичною особою, яка діє від власного імені, набуває для себе права та обов`язки, та самостійно несе відповідальність за свою діяльність;

- постанова КМУ № 715 від 06.07.2011 визначає процедуру проведення конкурсу для наступного укладення договору з переможцем, однак не регулює вже існуючі між сторонами правовідносини, не може зобов`язувати сторін дотримуватися цієї постанови під час внесення змін в такі договори, які набули чинності до її прийняття;

- будівництво об`єкту планується з метою забезпечення житлом військовослужбовців та членів їх сімей.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків, в межах вимог апеляційних скарг.

Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно із ч.ч. 3-5 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Згідно із ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

За змістом ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор може представляти інтереси держави в суді у випадках:

якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

у разі відсутності такого органу.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Отже, прокурор має право звернутися до господарського суду з позовом в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або в інтересах держави з позовом, в якому зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або з позовом в інтересах держави, зазначивши про відсутність у відповідного органу повноважень щодо звернення до господарського суду. При цьому, у будь-якому разі наявність підстав для представництва інтересів держави має бути обґрунтована прокурором у позовній заяві відповідно до приписів наведених норм.

У даній справі прокурор звернувся до суду з метою захисту інтересів держави, зокрема щодо договору про пайову участь будівництві, який, як зазначено прокурором, вчинений всупереч вимогам законодавства, що призводить до порушень майнових інтересів держави, а також прав держави щодо управління об`єктами державної власності.

Як вбачається з матеріалів справи, військовою прокуратурою Центрального регіону України листом від 04.04.2019 за № 05/2-409вих-19 повідомлено Міністерство оборони України до пред`явлення позовної заяви до суду про встановлені прокурором порушення інтересів держави, а саме про неправомірність укладення договору та додаткових угод про пайову участь у будівництві по вул. Онуфрія Трутенка, 11 від 11.07.2006 між ДП Управління капітального будівництва та інвестицій та ТОВ Науково-виробниче підприємство Новатех. Докази направлення наявні в матеріалах справи.

Заступник військового прокурора Центрального регіону України звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом 03.05.2019, що свідчить про не вчинення дій Міністерством оборони України щодо звернення упродовж місячного строку до суду з позовом. Більш того, Міністерство оборони України про наміри самостійно звернутися з позовом не заявило та не заперечило щодо виявлених порушень законодавства.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, який здійснює функції з управління об`єктами державної власності, забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони, військового будівництва, а також соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, зокрема, щодо забезпечення житлом.

В позовній заяві прокурор зазначив про те, що звернення прокурора до суду з цією позовною заявою обумовлено неналежним здійсненням позивачем своїх повноважень щодо судового захисту порушених інтересів держави, оскільки укладення відповідачами у справі договору про будівництво житлового комплексу всупереч вимогам законодавства України, призводить до порушень майнових інтересів держави, а також прав держави щодо управління об`єктами державної власності.

З урахування наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у даному випадку звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України відповідає приписам ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" та ст. 53 ГПК України.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує, що відповідно до наказу Генерального прокурора від 05.02.2020 № 66 «Про окремі питання забезпеченян початку роботи спеціалізованих прокуратур у військовій та оборонній сфері (на правах обласних прокуратур)», який набрав чинності з дня оприлюднення наказу Генерального прокурора від 08.09.2020 № 414 «Про день початук роботи обласних прокуратур», Військову прокуратуру Центрального регіону України перейменовано у Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Центрального регіону.

Стосовно суті спору та доводів апеляційних скарг заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону та Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство НоваТех, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями статей 6, 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що сторони Генерального договору №11/06 про пайову участь у будівництві від 11.07.2006 узгодили певні умови, підписавши вказаний правочин, що підтверджується підписами сторін, а саме: від Сторони-1 начальника Державного підприємства Управління капітального будівництва та інвестицій Слободяника П.О., підпис якого посвідчено печаткою підприємства, а від Сторони-2 Директором Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство НоваТех Меженською Н.Л., підпис якої також посвідчено печаткою. Вказаний договір за своїм правовим регулюванням є змішаним договором, який містить ознаки договору спільної діяльності.

Відповідно до статті 1130 Цивільного кодексу України, за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Статтею 1121 Цивільного кодексу України визначено, що договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору у відповідності до законодавства (частина перша статті 180 Господарського кодексу України).

Ч. 1 -3 ст. 180 Господарського кодексу України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Так, як зазначено у пункті 8.5. Генерального договору, вказаний договір набирає чинності після укладення договору про спільну забудову земельних ділянок між Міністерством оборони України та державним підприємством „Управління капітального будівництва та інвестицій або після письмової згоди керівництва Міністерства оборони України та діє до повного виконання сторонами визначених договором зобов`язань.

Суд першої інстанції, дослідивши вказану умову договору дійшов висновку, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про вчинення дій на виконання п. 8.5. Генерального договору, а саме укладення між Міністерством оборони України та ДП Управління капітального будівництва та інвестицій договору про спільну забудову земельних ділянок або надання керівництвом Міністерства оборони України письмової згоди, на виконання спірного Генерального договору №11/06 від 11.07.2006, предметом якого є дольова (пайова) участь відповідачів у будівництві житлових комплексів на земельних ділянках військових містечок м. Києва, не укладались між позивачем та відповідачем-1 договори про спільну забудову земельних ділянок та письмової згоди Міністерства оборони України не надавалось, належні докази надання дозволу заступником Міністра оборони України на укладання Генерального договору №11/06 від 11.07.2006 відсутні, а отже, спірний правочин є неукладеним, внаслідок чого він не породжує юридичних фактів, прав та обов`язків.

Проте, суд апеляційної інстанції з вказаним висновком суду першої інстанції не погоджується, вважає висновки суду першої інстанції у мотивувальній частині рішення щодо неукладеності Генерального договору №11/06 від 11.07.2006 помилковими та такими, що зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права, зокрема ст. ст. 638 Цивільного кодексу України та ч. 7 ст. 179, ст. 180 Господарського коексу України, з огляду на наступне.

Дослідивши пункт 8.5 Генерального договору, суд апеляційної інстанції встановив, що у ньому зазначено, що вказаний договір набирає чинності (1) після укладення договору про спільну забудову земельних ділянок між Міністерством оборони України та державним підприємством „Управління капітального будівництва та інвестицій або (2) після письмової згоди керівництва Міністерства оборони України та діє до повного виконання сторонами визначених договором зобов`язань.

Отже, вказаним пунктом договору обумовлено момент набрання чинності договором, з моменту якого у сторін виникають певні права та обов`язки за договором, що узгоджується з ч.1 ст.631 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Отже, початок дії договору збігається з початком строку, узгодженого сторонами для його дії.

При цьому, набрання чинності договором та його укладення в розумінні вимог цивільного законодавства є різними правовими категоріями, і в контексті спірних правовідносин сторін у даній справі, суд апеляційної інстанції здійснюючи оцінку вказаних умов Генерального договору дійшов висновку, що момент укладення вказаного Генерального договору підлягає визначенню згідно з ст. 638, 640 Цивільного кодексу України (у відповідній редакції, чинній в момент підписання договору), і враховуючи те, що до вказаного виду договорів не було встановлено спеціальних вимог щодо моменту укладення даного виду договору, а тому вказаний договір є укладеним з моменту, коли сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, а саме: 11.06.2006, оскільки у належній письмовій формі згідно з ст. 180 Господарського кодексу України(у відповідній редакції, чинній в момент підписання договору) ними було узгоджено:

- предмет договору (розділ 2 , п.п. 2.1-2-7, а саме: дольова (пайова) участь Сторони 1 та Сторони-2 у будівництві житлових комплексів із соціальною та інженерно-транспортною інфраструктурою та земельних ділянках військових містечок м.Києва, з введенням їх в експлуатацію згідно Додаткових договорів);

- ціну, порядок її визначення та порядок розрахунків (п. 2.7), що узгоджується з приписами ст. 632 Цивільного кодексу України (у відповідній редакції, чинній в момент підписання договору);

- строк дії договору (п. 8.5);

- права та обов`язки сторін (розділ 4, п.п. 4.1-4.5).

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, дотрималися письмової форми договору та підписали його, а тому Генеральий договір є укладеним 11.06.2006 в силу приписів ст. ст. ст. 638, 640 Цивільного кодексу України (у відповідній редакції, чинній в момент підписання договору), ст. 180 Господарського кодексу України.

Суд апеляційної інстанції враховує, що поняття «момент укладення договору» та «момент набрання чинності договором» різняться змістовим наповненням, а також можуть відрізнятися у часі. При цьому, Цивільним кодексом України передбачено як визначення строку, так і початку перебігу строку та його закінчення.

Статтею 252 Цивільного кодексу України визначено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (частина перша статті 253 Цивільного кодексу України).

Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (частина перша статті 254 Цивільного кодексу України).

Стосовно умови пункту 8.5 Генерального договору щодо встановлення моменту набрання чинності договором, суд апеляційної інстанції встановив, що вказаний пункт містить в собі дві альтернативні події, які не залежать одна від одної, як підстава набрання чинності договором, а саме:

(1) після укладення договору про спільну забудову земельних ділянок між Міністерством оборони України та державним підприємством „Управління капітального будівництва та інвестицій або
(2) після письмової згоди керівництва Міністерства оборони України.

Так, як зазначало Міністерство оборони України у поясненнях, між останнім та відповідачем-1 Договору про спільну забудову земельних ділянок не укладалося, а керівництвом Міністерством оборони України письмової згоди на таку забудову після підписання 11.07.2006 Генерального договору №11/06 не надавалося, а отже Генеральний договір №11/06, укладений між відповідачами,- не набрав чинності.

В свою чергу, відповідачі стверджували, що 24.11.2008 між Державним підприємством Управління капітального будівництва та інвестицій (відповідач-1) та Міністерством оборони України укладено договір про співпрацю у сфері будівництва житла для військовослужбовців та членів їх сімей № 13383/з та додаткову угоду № 1 від 06.08.2009 до цього договору, яким Міністерство оборони України надало відповідачу-1 земельні ділянки для забудови з залученням коштів третіх осіб, в тому числі за спірним Додатковим договором до Генерального договору. Таким чином, за доводами відповідачів на виконання Генерального договору №11/06 між Міністерством оборони України та Державним підприємством Управління капітального будівництва та інвестицій укладено договір, яким уповноважило відпровідача-1 бути замовником капітального будівництва з правами на проектування та забудову земельної ділянки військового містечка № 167, площею 14,2 га у м. Києві по вулиці Онуфрія Трутенко 9 (Онуфрія Трутенко 11).

Так, судом апеляційної інстанції досліджено зміст договору № 13383/з від 24.11.2008 про співпрацю у сфері будівництва житла для військовослужбовців та членів їх сімей, та встановлено наступне.

24.11.2008 між Міністерством оборони України та Державним підприємством Управління капітального будівництва та інвестицій укладено договір № 13383/з про співпрацю у сфері будівництва житла для військовослужбовців та членів їх сімей, предметом якого є визначення порядку та умов співпраці сторін щодо здійснення будівництва житлових комплексів із соціальною інженерно-транспортною інфраструктурою на земельних ділянках військових містечок Міністерства оборони України у м. Києві з метою забезпечення житлом військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей гарнізону м. Києва.

Додатковою угодою №1 від 06.08.2009 до договору № 13383/з від 24.11.2008 доповнено п. 2.2. договору, що додатковий перелік земельних ділянок, які надаються позивачем для реалізації даного договору, наведений у Додатку №3 до договору, який є невід`ємною його частиною.

Пунктом 2.3. договору № 13383/з від 24.11.2008 визначено, що будівництво житлових будинків на зазначених земельних ділянках виконується Державним підприємством Управління капітального будівництва та інвестицій за рахунок позабюджетних та бюджетних коштів на підставі укладених стороною 2 цивільно-правових договорів (угод).

Відповідно до п. 2.4 договору № 13383/з від 24.11.2008 при визначенні кількості та площі квартир, що підлягає безоплатній передачі від Державного підприємства Управління капітального будівництва та інвестицій до Міністерства оборони України, сторони виходять із частки у розмірі 25% від загальної кількості житлових приміщень.

За змістом п.2.8 договору № 13383/з від 24.11.2008, цей договір враховує загальну спрямованість сторін щодо реалізації предмету цього договору. Умови будівництва конкретних об`єктів, терміни будівництва, строки та умови передачі житла, обумовлюються окремими правочинами (договорами, додатковими угодами до даного договору), які реєструються Міністерством оборони України.

Відповідно до п. 4.1 договору № 13383/з від 24.11.2008 строк його дії договору встановлюється до 31 грудня 2012 року.

Тобто, дослідивши в сукупності наявні у справі докази, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що укладення 24.11.2008 між Міністерством оборони України та Державним підприємством Управління капітального будівництва та інвестицій договору № 13383/з про співпрацю у сфері будівництва житла для військовослужбовців та членів їх сімей є подією в розумінні ст. 252 Цивільного кодексу України та п. 8.5 Генерального договору, з яким пов`язано факт набрання чинності Генеральним договором, який є доведеним та підтверджується належними та допустимими доказам в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України.

Посилання суду першої інстанції на те, що сторонами до матеріалів справи не надано доказів укладання окремих правочинів (договори, додаткові угоди до договору) та їх реєстрацію Міністерством оборони України на виконання п. 2.8. договору № 13383/з від 24.11.2008 про співпрацю у сфері будівництва житла для військовослужбовців та членів їх сімей судом апеляційної інстанції визнаються такими, що зроблені без належної оцінки умов п. 8.5 Генерального договору та стосуються фактично дослідження умов виконання договору № 13383/з від 24.11.2008, проте, у п. 8.5 Генерального договору чітко зазначено умову набрання чинності договором саме укладення відповідного договору, і укладення якого підтверджується належними доказами у справі.

При цьому, дослідження умов виконання договору № 13383/з від 24.11.2008, зокрема щодо укладення додаткових угод до нього не визначено п. 8.5 Генерального договору, як підстава набрання ним чинності, а висновки суду першої інстанції про те, що договір № 13383/з від 24.11.2008 містить загальні умови щодо наміру укладення інших договорів з конкретно визначеними об`єктами, термінами будівництва, строками не спростовує факту укладення відповідного договору, як події, яка стала підставою для набрання чинності Генеральним договором та його укладення.

Крім того, відповідачі посилались на те, що Міністерством оборони України надано дозвіл відповідачу-1 на укладення з відповідачем-2 спірного Генерального договору та додаткових договорів до нього, посилаючись на лист № 6/457 від 16.06.2006 та відповідь Міністерства оборони України на лист від 25.06.2006, дослідивши які суд апеляційної інстанції встановив, що ТОВ НВП НоваТех (відповідач-2) листом № 6/457 від 16 червня 2006 року звернувся до заступника Міністра оборони України Бойка В.О. про надання дозволу на укладення Генерального договору та додаткових договорів до нього, у відповідь на який заступник Міністра оборони України Бойко В.О. 25.06.2006 на особистому бланку з. 376-2006 написав власноруч, що не заперечує проти укладення таких договорів.

Крім того, відповідачем-2 надано копії листів-звернень ТОВ НоваТех за вих. №34/8-МО від 25.08.2015№3-МО від 21.01.2016, №645 від 08.11.2017, №430/3 від 14.06.2018, адресовані Міністру оборони України та заступнику Міністру борони України, проте вказане листування не підтверджує надання дозволу керівництвом Міністерства оборони України на укладення спірного Генерального договору та вчинення дій щодо будівництва.

Вказане листування судом першої інстанції не прийнято як належні та допустимі докази в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України з огляду на те, що:

- зазначений доказ містить інформацію лише про укладення договорів відповідно до вимог чинного законодавства України та не містить інформацію про Генеральний договір;

- водночас, докази направлення листа № 6/457 від 16 червня 2006 року заступнику Міністра оборони України, який містить вказівку на Генеральний договір, в матеріалах справи відсутні;

- неможливо встановити належність даного доказу, оскільки відсутні будь-які ідентифікуючі ознаки реєстрації такого листа (номер та дата реєстрації в діловодстві Міністерства оборони України), а отже встановити належність підпису заступнику Міністра оборони України також не можливо.

При цьому, оцінюючи лише вказане листування як підставу для визнання договору неукладеним, суд першої інстанції не дослідив в сукупності усіх обставин справи та не врахував, що в матеріалах справи наявне рішення про надання права замовникам капітального будівництва Міністерства оборони України на проектування та забудову території військових містечок Міністерства оборони України у м.Києві, подане на затвердження першим заступником Міністра оборони України та затверджене Міністром оборони України 08.11.2004, згідно якого Державному підприємству Управління капітального будівництва та інвестицій надано право на проектування та забудову території військового містечка № 167 по вул. Трутенка , 11.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що наявні у справі докази та встановлені судом апеляційної інстанції обставини в сукупності свідчать про те, що Генеральний договір № 11/06 є укладеним з моменту, коли сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, а саме: 11.06.2006.

Також, враховуючи в сукупності укладення договору про спільну забудову земельних ділянок між Міністерством оборони України та державним підприємством „Управління капітального будівництва та інвестицій (як самотійної підстави для набрання чинності договором), а також наявність рішення про надання права замовникам капітального будівництва Міністерства оборони України на проектування та забудову території військових містечок Міністерства оборони України у м.Києві, подане на затвердження першим заступником Міністра оборони України та затверджене Міністром оборони України 08.11.2004, згідно якого Державному підприємству Управління капітального будівництва та інвестицій надано право на проектування та забудову території війського містечка № 167 по вул. Трутенка , 11, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про укладеність та набрання чинності оспорюваними прокурором правочинами Генеральним договором №11/06 про пайову участь у будівництві по вулиці Онуфрія Трутенка, 9 (вул. Онуфрія Трутенка, 11) від 11.07.2006, а також, відповідно, і укладеність Додаткового договору від 14.01.2008 №11/06/13, та додаткової угоди №1 від 15.12.2015 до додаткового договору від 14.01.2008 №11/06/13 до договору №11/06 від 11.07.2006 про пайову (дольову) участь у будівництві на земельній ділянці в м. Києві по вул. Онуфрія Трутенка, 9 (вул. Онуфрія Трутенка, 11).

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує і те, що згідно умов додаткової угоди №1 від 15.12.2015 до додаткового договору від 14.01.2008 №11/06/13 до договору №11/06 від 11.07.2006 про пайову (дольову) участь у будівництві на земельній ділянці в м. Києві по вул. Онуфрія Трутенка, 9 (вул. Онуфрія Трутенка, 11), сторони узгодили, що Генеральний договір набуває чинності з момету його підписання уповноваженими представникамис торін та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Договори можуть бути визнані недійсними лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в справі про визнання договорів недійсними суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання їх недійсними і настання певних юридичних наслідків.

За змістом ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов`язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору (ч. 7 ст. 180 Господарського кодексу України).

За загальним правилом не є підставою для визнання недійсним відсутність у договорі істотних умов.

Так, при вирішенні спору про визнання недійсними правочинів, господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п`ята, сьома статті 180 ГК України тощо.

Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

Сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність.

Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що за відсутності доказів на підтвердження факту виконання спірного договору також відсутні підстави для висновків про укладення цього договору,а з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження виконання умов спірного Генерального договору, які могли б також свідчити щодо фактичного укладання цього договору, є також неукладеними і оспорювані прокурором Додатковий договір від 14.01.2008 №11/06/13, та додаткова угода №1 від 15.12.2015 до додаткового договору від 14.01.2008 №11/06/13 до договору №11/06 від 11.07.2006 про пайову (дольову) участь у будівництві на земельній ділянці в м. Києві по вул. Онуфрія Трутенка, 9 (вул. Онуфрія Трутенка, 11).

Проте, з вказаними висновками суду першої інстанції суд апеляційної інстанції не погоджується та вважає їх помилковими в контексті оцінки категорій укладеності та недійсності оспорюваних правочинів, з огляду на наступне.

По-перше, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним.

При цьому, чинне цивільне законодавство визначає чітко правові наслідки при невиконання сторонами умов договору, зокрема наявність підстав. для прикладу, розірвання договору, застосування штрафних санкцій, тощо, що узгоджується і з приписами ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, якими визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Проте, до вказаного переліку наслідків порушення виконання зобов`язань закон не відносить визнання їх недійсними, оскільки оцінка недійсності зобов`язання відбувається в момент його вчинення, а оцінка дотримання сторонами взятих на себе зобов`язань за наслідками їх виконання.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

В свою чергу, відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинна бути доведена належними, допустимими достовірними та вірогідними доказами в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними.

Так, обґрунтовуючи підстави для визнання недійсними оспорюваних прокурором правочинів, прокурор посилався на те, що з врахуванням положень п. 2 Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 %, договорів спільну діяльність, комісії, доручення та управління майном, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 № 296, Державне підприємство Управління капітального будівництва та інвестицій повинно було, до укладання оспорюваного договору, узгодити таку дію із Міністерством оборони України, оскільки відповідач-1 вносив свою частку у вигляді земельної ділянки, що є його майном на праві постійного користування.

В свою чергу, вказаний довод прокурора як підстава недійсності оспорюваного правочину спростовується тим, що вказаний Порядок укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 %, договорів спільну діяльність, комісії, доручення та управління майном, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 № 296, не був чинним на момент укладення оспорюваного Генерального договору №11/06 про пайову участь у будівництві від 11.07.2006, який укладений між Державним підприємством "Управління капітального будівництва та інвестицій" та ТОВ "Науково - виробниче підприємство "НоваТех", як і укладеного на його виконання Додаткового договору від 14.01.2008 №11/06/13 про пайову (дольову) участь у будівництві, а тому правова оцінка відповідних правочинів не може здійснюватись з урахуванням нормативного акту, який не має зворотної дії в часі, що також узгоджується з ст. 5 Цивільного кодексу України, якою визначено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності, і не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

При цьому, укладення в подальшому оспорюваної Додаткової угоди №1 від 15.12.2015 до додаткового договору від 14.01.2008 №11/06/13 до договору №11/06 від 11.07.2006 про пайову (дольову) участь у будівництві на земельній ділянці в м. Києві по вул. Онуфрія Трутенка, 9 (вул. Онуфрія Трутенка, 11) також не може бути підставою для недійсності вказаного правочину, оскільки ним лише уточнено умови основного договору, який укладено до набрання чинності вищезазначеною постановою Кабінету Міністрів України.

Також, стосовно доводів прокурора про необхідність проведення відповідного конкурсу з урахуванням вимог постанови Кабінету Міністрів України № 715 від 06.07.2011 «Деякі питання будівництва житла для військовослужбовців та членів їх сімей на земельних ділянках, що належать до земель оборони», суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відхилення вказаних доводів як необґрунтованих та безпідставних, оскільки наведений нормативний акт визначає процедуру проведення конкурсу для наступного укладення договору з переможцем, однак не регулює вже існуючі між сторонами правовідносини, та не регулює правовідносини учасників спору за укладеними договорами, що також узгоджується з ст. 5 Цивільного кодексу України.

Крім того, як встановлено судом вище, 24.11.2008 між Міністерством оборони України та Державним підприємством Управління капітального будівництва та інвестицій укладено договір № 13383/з про співпрацю у сфері будівництва житла для військовослужбовців та членів їх сімей, предметом якого є визначення порядку та умов співпраці сторін щодо здійснення будівництва житлових комплексів із соціальною інженерно-транспортною інфраструктурою на земельних ділянках військових містечок Міністерства оборони України у м. Києві з метою забезпечення житлом військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей гарнізону м. Києва, і відповідно, сторони не позбавлені права визначити/узгодити/запропонувати інші площі ніж ті, які між ними узгоджені у визначеному законом порядку.

Також, доводи прокурора про те, що Державне підприємство Управління капітального будівництва та інвестицій при підписанні спірного договору діяло лише на підставі власного Статуту, тобто без довіреності на право укладення від імені Міністерства оборони України договорів на здійснення будівництва судом апеляційної інстанції відхиляються як підстава для визнання недійсними оспорюваних правочинів на підставі ст. ст. 203,215 Цивільного кодексу України, оскільки у цій частині доводи прокурора обґрунтовуються наявністю прийняття Наказу Міністерства оборони України № 610 від 13.11.2015, який не може розповсюджувати свою дію на оцінку правовідносин щодо укладення Генерального договору № 11/06, як і внесення змін у вказаний договір шляхом укладення оспорюваних правочинів (додатковий договір №11/06/13 від 14.01.2008 та додаткова угода №1 від 15.12.2015 до додаткового договору №11/06/13 від 14.01.2008) відповідачем-1 як самостійною юридичною особою, яка здійснює свою діяльність згідно Статуту.

Також, доводи прокурора про те, що Державне підприємство Управління капітального будівництва та інвестицій не мало повноважень щодо розпорядження спірною земельною ділянкою державної форми власності, і уклавши оспорювані правочини, земельна ділянка фактично вилучена з постійного користування Міністерства оборони України судом апеляційної інстанції відхиляються як підстава для визнання недійсними оспорюваних правочинів на підставі ст. ст. 203,215 Цивільного кодексу України, оскільки як встановлено судом апеляційної інстанції, предметом оспорюваних правочинів виступала, зокрема, в цілому дольова (пайова) участь, а зокрема за Додатковим договором від 14.01.2008 №11/06/13, пайова участь сторони 1 та сторони 2 у будівництві житлового комплексу на 2 130 квартир із соціальною та інженерно-транспортною інфраструктурою на земельній ділянці військового містечка №167 у м. Києві по вулиці Трутенка, 11.

Тобто, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що умовами договору не передбачено ні вилучення земель оборони, ні зміну їх цільового призначення, ні їх передачу відповідачу-2 у користування чи інше будь-яке майнове право, і за умовами оспорюваних правочинів відповідач-2 не набуває та не має будь-яких майнових прав на отримання земельної ділянки земель оборони, на якій споруджується відповідний об`єкт нерухомості з урахуванням приписів ст. 4 Закону України «Про використання земель оборони», яка визначає, що землі оборони можуть використовуватися для будівництва об`єктів соціально-культурного призначення, житла для військовослужбовців та членів їхніх сімей, а також соціального та доступного житла без зміни їх цільового призначення.

При цьому, з урахуванням умов укладеного між Міністерством оборони України та Державним підприємством Управління капітального будівництва та інвестицій договору № 13383/з про співпрацю у сфері будівництва житла для військовослужбовців та членів їх сімей від 24.1.2008, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи прокурора стосовно того, що внаслідок укладення оспорюваних правочинів здійснено вилучення земель оборони та зміну їх цільового призначення є необґрунтованими та такими, що не були доведені прокурором належними засобами доказування в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи вище викладене в сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовна вимога прокурора про визнання недійсним Генерального договору №11/06 про пайову участь у будівництві від 11.07.2006, який укладений між Державним підприємством "Управління капітального будівництва та інвестицій" та ТОВ "Науково - виробниче підприємство "НоваТех" не є законною та обґрунтованою, не була доведена належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, а тому задоволенню не підлягає.

Щодо вимог про визнання недійсними Додаткового договору від 14.01.2008 №11/06/13 про пайову (дольову) участь у будівництві та Додаткової угоди №1 від 15.12.2015 до додаткового договору від 14.01.2008 №11/06/13 до Генерального договору №11/06 від 11.07.2006 про пайову (дольову) участь у будівництві, укладені між Державним підприємством "Управління капітального будівництва та інвестицій" та ТОВ "Науково - виробниче підприємство "НоваТех", суд апеляційної інстанції також відмовляє у задоволенні позовних вимог в цій частині вимог з вищенаведених підстав.

Крім того, як підтверджується наявними матеріалами справи, відповідачами до постановлення рішення у справі було заявлено про застосування строку позовної давності, обумовленого ст. 257 Цивільного кодексу України.

В обґрунтування заяв про застосування строку позовної давності, відповідачі посилались на те, що Генеральний договір був підписаний сторонами 11.07.2006, у зв`язку з чим, відлік трирічного строку позовної давності має починатися з 11.07.2006. Отже, за доводами відповідачів, строк позовної давності для оскарження Генерального договору сплинув - 11.07.2009, а для оскарження Додаткового договору сплинув - 14.07.2011, Додаткової угоди - 15.12.2018.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, яку відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ як джерело права, позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов`язані з позовною давністю. Будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 20.09.2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "ЮКОС" проти Росії").

Водночас, за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України. позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Враховуючи відмову у задоволенні позову, наслідки пропуску позовної давності, про застосування яких заявляли відповідачі, не підлягають застосуванню, оскільки за змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи, а тому заявлені відповідачами заяви про застосування позовної давності розгляду не підлягає.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а усі інші доводи та посилання учасників справи судом розглянуті та враховані при постановленні відповідного рішення в апеляційному порядку.

Враховуючи наведене, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду справи дійшов висновку про відмову у задоволенні позову Заступника військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України про визнання недійсним з моменту укладання Генерального договору №11/06 про пайову участь у будівництві, Додаткового договору від 14.01.2008 №11/06/13, Додаткової угоди №1 від 15.12.2015 до додаткового договору від 14.01.2008 №11/06/13 до договору №11/06 від 11.07.2006, які укладені між Державним підприємством "Управління капітального будівництва та інвестицій" та ТОВ "Науково - виробниче підприємство "НоваТех", з підстав, викладених у даній постанові, у зв`язку з чим на підставі ч. 4 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України мотивувальна частина рішення суду першої інстанції підлягає зміні і викладенню в редакції даної постанови.

У зв`язку з наведеним, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство НоваТех на рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2021 у справі №910/5786/19 підлягає задоволенню, а у задоволенні апеляційної скарги заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону на рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2021 у справі №910/5786/19 суд апеляційної інстанції відмовляє, з урахуванням мотивів, наведених у даній постанові.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ч. 4 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України визначено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що доводи, викладені Товариством з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство НоваТех в апеляційній скарзі стосовно правових підстав зміни мотивувальної частині рішення суду першої інстанції, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в апеляційному порядку в межах доводів апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній мотивувальній частині ухвалено при нез`ясуванні обставин, що мають значення для справи (стосовно укладеності оспорюваних правочинів), за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими (зокрема, щодо обставин ненастання умов, узгоджених у пункті 8.5. Генерального договору), висновки суду першої інстанції в частині визнання неукладеними оспорюваних правочинів не відповідають встановленим обставинам справи, а також при ухваленні рішення в оскаржуваній частині судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права (ст. ст. 5, 203, 215, 638 Цивільного кодексу України, ст. 180, 181 Господарського кодексу України, ст. 4 Закону України «Про використання земель оборони») та порушення норм процесуального права (ст. ст. 14, 76-79 Господарського процесуального кодексу України), у зв`язку з чим на підставі ч. 4 статті 277 Господарського процесуального кодексу України мотивувальна частина рішення суду першої інстанції підлягає зміні і викладенню в редакції даної постанови. Резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2021 у справі №910/5786/19 слід залишити без змін.

Також, Північний апеляційний господарський суд за наслідками апеляційного розгляду дійшов висновку, що у задоволенні апеляційної скарги заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону на рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2021 у справі №910/5786/19 слід відмовити, з урахуванням мотивів, наведених у даній постанові.

Розподіл судових витрат
Пунктом 2 ч. 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі п. 2 ч. 1, ч. 14 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду справи здійснює розподіл судових витрат наступним чином:

- судовий збір за подачу апеляційної скарги заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону, залишити за Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері Центрального регіону;

- стягнути з Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство НоваТех судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 8 644 (вісім тисяч шістсот сорок чотири) грн 50 коп.

Керуючись ст. ст. 129, 240, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону на рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2021 у справі №910/5786/19 - залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство НоваТех на рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2021 у справі №910/5786/19 - задовольнити.

3. Змінити мотивувальну частину рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2021 у справі №910/5786/19, виклавши її в редакції даної постанови.

4. Резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2021 у справі №910/5786/19 залишити без змін.

5. Судовий збір за подачу апеляційної скарги заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону, залишити за Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері Центрального регіону.

6. Стягнути з Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону (; 01014 м.Київ, вул.. Болбочана Петра,8) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство НоваТех (; 03162 м.Київ, бул. Ромена Роллана, 4-Б) судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 8 644 (вісім тисяч шістсот сорок чотири) грн 50 коп.

7. Матеріали справи № 910/5786/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку, строки та випадках, визначених ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Дата підписання повного тексту постанови: 09.07.2021.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді В.В. Куксов

С.Р. Станік