УХВАЛА

30 червня 2021 року

м. Київ

Справа № 922/3650/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Краснова Є. В. - головуючого, Мачульського Г. М., Уркевича В. Ю.,

секретар судового засідання - Астапова Ю. В.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Харківської міської ради на постанову Східного апеляційного господарського суду від 06.04.2021 (колегія суддів: Крестьянінов О. О., Білоусова Я. О., Шевель О. В.) і рішення Господарського суду Харківської області від 22.12.2020 (суддя Жиляєв Є. М.) у справі

за позовом Військового прокурора Харківського гарнізону в інтересах держави в особі: 1) Державного концерну "Укроборонпром", 2) Державного підприємства "Харківський машинобудівний завод "ФЕД" до Харківської міської ради про скасування рішення

за участю представників:

Офісу Генерального прокурора - Гавловська А. В.,

позивача-1 - не з`явилися,

позивача-2 - Ковальова Л. В.,

відповідача -не з`явилися,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. Військовий прокурор Харківського гарнізону в інтересах держави в особі Державного концерну "Укроборонпром" (далі - ДК "Укроборонпром") та Державного підприємства "Харківський машинобудівний завод "ФЕД" (далі - ДП "ХМЗ "ФЕД") звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати пункт 93 рішення Харківської міської ради від 24.06.2009 № 145/09, яким припинено ДП "ХМЗ "ФЕД" право користування земельною ділянкою площею 2,1044 га на в`їзді Червоному, 20 за його добровільною відмовою від 16.11.2007 № 262-56/38 та відмінено державну реєстрацію державного акта на право постійного користування землею від 12.09.2000 серії І-ХР № 003498.

2. Позовні вимоги прокурор обґрунтовував тим, що Харківська міська рада не мала повноважень щодо розпорядження спірною земельною ділянкою державної форми власності, оскільки припинення права постійного землекористування ДП "ХМЗ "ФЕД" могло бути здійснено власником земельної ділянки - тобто державним органом виконавчої влади, а не органом місцевого самоврядування, при цьому не мало значення, чи знаходилась спірна земельна ділянка в межах міста або за його межами.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

3. Рішенням Господарського суду Харківської області від 23.04.2019, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 29.07.2019, у задоволенні позову відмовлено.

4. Судові рішення обґрунтовано тим, що Харківська міська рада не мала повноважень щодо розпорядження спірною земельною ділянкою державної форми власності, а тому не могла вилучати її з користування ДП "ХМЗ "ФЕД".

5. Разом з тим суди дійшли висновку, що військовий прокурор Харківського гарнізону, правомірно звернувшись з вказаним позовом до суду, пропустив загальний строк позовної давності, встановлений цивільним законодавством для захисту цивільних прав, що є безумовною підставою для відмови у задоволені позову.

6. Постановою Верховного Суду від 17.10.2019 рішення та постанову попередніх судових інстанцій скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховний Суд зазначив, що для правильного визначення початку перебігу позовної давності у цьому спорі необхідно установити момент коли саме держава в особі уповноваженого органу довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, чого судами попередніх інстанцій зроблено не було. Суди під час розгляду справи не встановили момент, з якого у позивачів була реальна можливість дізнатися про порушене право, не дослідили обставини користування спірною земельною ділянкою до моменту звернення до господарського суду із позовом та чи знали або могли знати про порушення своїх прав позивачі.

7. Рішенням Господарського суду Харківської області від 22.12.2020, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 06.04.2021, позов задоволено; визнано незаконним та скасовано пункт 93 рішення Харківської міської ради від 24.06.2009 № 145/09.

Короткий зміст касаційної скарги

8. Харківська міська рада у касаційній скарзі просить рішення та постанову попередніх судових інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

9. Скаргу мотивовано неправильним застосуванням та порушенням судами норм чинного законодавства, зокрема частин 2, 3 статті 84, частин 3, 4 статті 142, пункту 12 Перехідних положень Земельного кодексу України (далі - ЗК України), статті 267 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а також прийняттям судових рішень без урахування висновків Верховного Суду, Верховного Суду України щодо застосування зазначених норм, викладених у постановах від 18.10.2017 у справі № 3-932гс17, від 16.08.2017 у справі № 3-455гс17, від 07.06.2017 у справі № 3-869гс17, від 22.03.2017 у справі № 3-1486гс16, від 22.04.2015 у справі № 916/2122/13, від 25.03.2015 у справі № 11/163/2011/5003, від 24.01.2018 у справі № 914/801/17, від 19.06.2018 у справі № 922/2756/17, від 30.01.2019 у справі № 916/1326/17, від 14.08.2018 у справі № 922/1425/17, від 30.07.2019 у справі № 911/1108/18, від 19.05.2020 у справі № 33/5009/8037/11, від 18.02.2020 у справі № 916/1837/18, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16, від 30.05.2018 у справі № 359/2012/15-ц.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

10. ДК "Укроборонпром" у відзиві просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

11. Харківська спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил у відзиві просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Позиція Верховного Суду

12. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

13. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, задовольняючи позов, виходив з того, що відповідно до положень статті 141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою.

14. Припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації (частини 3, 4 статті 142 ЗК України).

15. Згідно з пунктом 12 Перехідних положень ЗК України (у відповідній редакції) до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), об`єкти незавершеного будівництва та законсервовані об`єкти, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

16. Частиною 2 статті 84 ЗК України (у відповідній редакції) визначено органи, через які держава набуває і реалізовує свої права на ці землі. Такими органами було визначено Кабінет Міністрів України, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київську та Севастопольську міські, районні державні адміністрації, державні органи приватизації відповідно до закону.

17. Враховуючи, що земельна ділянка загальною площею 2,1044 га на в`їзді Червоному, 20 у м. Харкові відноситься до державної форми власності, орган місцевого самоврядування не мав право розпоряджатися нею, в тому числі вирішувати питання про припинення права постійного землекористування ДП "ХМЗ "ФЕД", оскільки відповідно до статті 142 ЗК України такими повноваженнями наділений власник земельної ділянки, тобто держава в особі відповідного органу виконавчої влади, при цьому не мало значення, чи знаходилась спірна земельна ділянка в межах міста або за його межами.

18. Суди також звернули увагу на відсутність в матеріалах справи оригіналу або належним чином засвідченої копії листа-відмови від 16.11.2007 № 262-56/38, який би підтверджував наміри землекористувача відмовитися від користування спірною земельною ділянкою.

19. Водночас, посилаючись на статті 256, 261 ЦК України, суди зазначили, що ДП "ХМЗ "ФЕД" не знало і не могло знати про порушення свого права відповідачем через прийняття спірного рішення, та встановили, що моментом, коли держава в особі уповноваженого органу довідалася про порушене право шляхом прийняття спірного рішення є 2018 рік - після проведення прокурорської перевірки, в силу чого строк позовної давності у даному спорі не сплив. У свою чергу, відповідачем під час розгляду справи не доведено, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. За таких обставин, враховуючи, що під час звернення прокурором з цим позовом до господарського суду встановлений строк позовної давності прокурором не пропущений, а також враховуючи відсутність в органу місцевого самоврядування повноважень щодо розпорядження спірною земельною ділянкою державної форми власності, суди дійшли висновку про задоволення позову.

20. У справі № 3-932гс17 Верховний Суд України, залишаючи без змін постанову Київського апеляційного господарського суду про відмову в позові у зв`язку із пропуском позовної давності, зазначив, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду, на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу строку позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із позовом про захист інтересів держави, у справі, що розглядається, в особі Фонду державного майна України (далі - ФДМУ), але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої він звертається до суду. В даному випадку ФДМУ, на який покладено обов`язок з управління державним майном, про порушення права власності держави щодо спірного майна дізнався ще у 1996 році, складаючи перелік установ, організацій і підприємств, які станом на 24.08.1991 знаходилися у віданні Української республіканської ради по туризму та екскурсіях Федерації профспілок України Загальносоюзної конфедерації профспілок (колишнього ВЦРПС), до якого було включено оздоровчий заклад "Переяславський", розташований за адресою: Київська область, Переяслав-Хмельницький район, с. Циблі.

Незважаючи на це та всупереч своєму обов`язку з управління державним майном, станом на час подання прокурором позову ФДМУ не вжив заходів, спрямованих на повернення спірного майна державі.

21. У справах № 3-455гс17, № 3-869гс17, № 3-1486гс16, № 11/163/2011/5003, 33/5009/8037/11 Верховний Суд України висловив таку саму правову позицію щодо початку перебігу позовної давності та виходив з того, що ФДМУ задовго до проведення прокурором перевірки знав про порушення інтересів держави, але не вживав заходів щодо повернення майна.

22. У справі № 916/2122/13 Верховний Суд України погодився з висновком суду касаційної інстанції, що перебіг позовної давності починається від дня, коли саме позивач довідався про порушення свого права і що про порушене право Кабінет Міністрів України, який є позивачем у справі, дізнався 29.11.2011 із листа військового прокурора Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері від 23 листопада 2011 року.

23. У справі № 914/801/17 Верховний Суд у постанові від 24.01.2018 зазначив, що визначаючи початок перебігу позовної давності в даній справі, слід враховувати, коли про порушене право дізналась держава в особі уповноваженого органу, а не конкретний орган, який виконував відповідні функції в той чи інший час та змінювався в результаті прийняття нових нормативних актів. При цьому було встановлено, що про порушення прав держави уповноважений орган держави (Городоцька РДА) знав на момент укладення оскаржуваного договору, оскільки йому про відсутність нормативно-грошової оцінки спірної земельної ділянки було відомо з технічної документації на спірну земельну ділянку, яку він затверджував 18.11.2004, а представник цього уповноваженого органу держави підписав оскаржуваний договір та мав його примірник.

24. У справі № 922/2756/17 Верховний Суд, скасовуючи судові рішення попередніх судових інстанцій та направляючи справу на новий розгляд, наголосив на тому, що, досліджуючи питання пропуску позовної давності у цьому спорі, слід з`ясувати, коли саме про порушення своїх прав довідалася держава в особі уповноваженого органу, проте суди не дослідили та не з`ясували, чи є Старовірівська сільська рада уповноваженим органом, до компетенції якого віднесено чи були віднесенні повноваження щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, тобто органом, уповноваженим здійснювати функції держави у спірних правовідносинах.

25. У справі № 916/1326/17 Верховний Суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо пропуску позовної давності з огляду на те, що судовий спір між ФДМУ (позивач) та Федерацією професійних спілок України щодо правового режиму майна, переданого до статутного фонду АТ "Укрпрофоздоровниця", мав місце ще в 1997 році (справа № 137/7). У подальшому, в листопаді 2011 року, прокурор в інтересах позивача оспорив в суді дійсність укладеного між третьою особою та відповідачем договору про спільну діяльність від 21.05.2004 № 5113177/2004-35 (справа № 9/17-4862-2011). Саме цей правочин і вказаний прокурором в якості підстави вибуття спірного майна з власності держави і в даному позовному провадженні. Отже, щонайменше з листопада 2011 року позивач очевидно знав (не міг не знати) про вибуття з власності держави спірного майна на користь відповідача та, відповідно, про порушення внаслідок цього прав держави.

26. У справі № 922/1425/17 за позовом Східного управління капітального будівництва Міністерства оборони України до: 1) Харківської міської ради, 2) Акціонерного товариства закритого типу "ГЕЯ" про визнання недійсним рішення, Верховний Суд погодився із судом першої інстанції про пропуск позивачем позовної давності, оскільки Управління знало або мало знати про прийняття Харківською міською радою рішень про переведення земельної ділянки із земель оборони до земель житлової та громадської забудови і про скасування державного акта на право постійного користування зазначеною земельною ділянкою з моменту прийняття таких рішень.

27. У справі № 911/1108/18 Верховний Суд зазначив, що судами попередніх інстанцій встановлено, що у даному випадку підстави для звернення прокурора з позовом до суду виникли у зв`язку з прийняттям Господарським судом Київської області рішення від 15.08.2016 у справі № 911/1030/16, оскільки саме вказаним рішенням встановлені обставини незаконності вибуття з володіння держави належного їй об`єкта нерухомого майна - реабілітаційно-оздоровчого комплексу "Сосновий Бір", що знаходиться за адресою: Київська область, смт. Ворзель, на вулиці Кірова, 3, загальною вартістю 1 665 384,25 грн, які створили правову підставу для стягнення незаконно сплачених бюджетних коштів за користування вказаним майном. Таким чином, перебіг позовної давності для позивача - Державної фіскальної служби України розпочався з моменту набрання рішенням законної сили, тобто з 03.11.2016 (дата прийняття постанови апеляційним судом, якою вказане рішення залишено без змін), з даним позовом прокурор звернувся до суду 24.05.2018, тобто без пропуску трирічного строку позовної давності.

28. У справі № 916/1837/18 Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відмову в позові у зв`язку із пропуском позовної давності, зазначивши, що позивачі у цій справі мали можливість довідатися про порушення власних прав під час передачі земельної ділянки у користування ТОВ "Консент" не пізніше 2005 року.

29. У справі № 359/2012/15-ц Велика Палата Верховного Суду скасувала рішення Апеляційного суду Київської області від 16.03.2016 та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.10.2016, а справу направила на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, зазначивши, що під час розгляду справи апеляційним судом, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, встановлено порушення прав Кабінету Міністрів України як розпорядника лісовими земельними ділянками, що перевищують площу 1 га. Разом з тим суди попередніх інстанцій не встановили початку перебігу позовної давності для Кабінету Міністрів України, а сторони не надали жодних доказів у розумінні статей 57, 59 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) на підтвердження того, що Кабінету Міністрів України було відомо про порушення його права до моменту звернення прокурора з відповідним позовом до місцевого суду, тоді як згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

30. У справі № 907/50/16 Велика Палата Верховного Суду погодилася з судами попередніх інстанцій про наявність підстав для витребування майна від відповідача як добросовісного набувача відповідно до положень статті 388 ЦК України, однак про відмову в позові за наслідками спливу позовної давності за заявленими вимогами. При цьому судами було встановлено, що правопопередник позивача у цій справі - Міністерство аграрної політики України про перехід до ТОВ "Карпатські Зорі" спірного майна за мировою угодою міг довідатися ще 08.06.2011, що випливає з рішення Господарського суду міста Києва від 21.11.2011 у справі № 30/278-48/182, тоді як із позовною заявою заступник прокурора Закарпатської області в інтересах держави в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України звернувся у лютому 2016 року, тобто з пропуском встановленого статтею 261 ЦК України трирічного строку.

31. Як зазначалося вище, підставою касаційного оскарження судових рішень скаржником зазначено неправильне застосування судами норм чинного законодавства без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду.

32. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц.

33. Разом з тим зазначені вище постанови ухвалені хоча й за правового регулювання спірних правовідносин, схожого з тим, що має місце в цій справі, але з іншими предметами та підставами позовів, а також за іншої фактично-доказової бази (обставин справи та зібраних у них доказів), ніж у справі, що розглядається. Тобто справи є відмінними за істотними правовими ознаками, що свідчить про неподібність правовідносин у них. При цьому загальні висновки, викладені у цих постановах, не протирічать висновкам у справі, яка переглядається.

34. Таким чином, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.

35. Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

36. Відповідно до частини 2 статті 296 ГПК України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.

37. Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Пелевін проти України" (Pelevin v. Ukraine), заява № 24402/02, § 27, 20.05.2010).

38. Таким чином, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це зумовлено виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким має на меті забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай запроваджуються для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

39. Отже, із встановленням законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду право на касаційне оскарження в Україні не є безумовним, що є передбачуваними для учасників судового процесу виходячи із наведених вище норм ГПК України.

40. У зв`язку з тим, що Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження відповідно до приписів статті 296 ГПК України, судові витрати за розгляд касаційної скарги покладаються на скаржника та поверненню відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" не підлягають.

Керуючись статтями 234, 235, 296 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Харківської міської ради на постанову Східного апеляційного господарського суду від 06.04.2021 і рішення Господарського суду Харківської області від 22.12.2020 у справі № 922/3650/18 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Краснов

Суддя Г. М. Мачульський

Суддя В. Ю. Уркевич