ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.07.2021м. ДніпроСправа № 904/4830/21

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Фещенко Ю.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) представників сторін, справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпро-Інструмент" (м. Дніпро)

до Акціонерного товариства "Дніпровський завод з ремонту та будівництва пасажирських вагонів" (м. Дніпро)

про стягнення заборгованості за договором поставки № 13/01-01-20 від 13.01.2020 у загальному розмірі 861 188 грн. 33 коп.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпро-Інструмент" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Акціонерного товариства "Дніпровський завод з ремонту та будівництва пасажирських вагонів" (далі - відповідач) заборгованість за договором поставки № 13/01-01-20 від 13.01.2020 у загальному розмірі 861 188 грн. 33 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 820 575 грн. 80 коп. - основний борг;

- 32 033 грн. 37 коп. - інфляційні втрати;

- 8 579 грн. 16 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором поставки № 13/01-01-20 від 13.01.2020 в частині повного та своєчасного розрахунку за поставлений позивачем товар, внаслідок чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість у сумі 820 575 грн. 80 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з січня 2021 року по березень 2021 року у сумі 32 033 грн. 37 коп., а також 3% річних за період прострочення з 01.01.2021 по 10.05.2021 у сумі 8 579 грн. 16 коп.

Також позивач просить суд стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 12 917 грн. 82 коп.

Ухвалою суду від 24.05.2021 позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. суду № 26399/21 від 27.05.2021), в якому він визнав наявність основного боргу станом на 10.05.2021 в сумі 820 575 грн. 80 коп., але просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат у повному обсязі на суму 32 033 грн. 37 коп., а також 3% річних на суму 6 016 грн. 27 коп., посилаючись на таке:

- дійсно за період з 21.02.2020 по 11.03.2021 позивачем на користь відповідача поставлений товар на загальну суму 959 795 коп. 26 коп. Відповідач сплатив на користь позивача суму 139 219 грн. 46 коп. Таким чином залишок основної заборгованості станом на дату визначену позивачем (10.05.2021) становить 820 575 грн. 80 грн.;

- відповідно до умов пункту 3.4. спірного договору, зобов`язання щодо оплати вартості продукції (товару) є таким, що настало після отримання покупцем рахунку-фактури на умовах зазначених у договорі та/або відповідній специфікації. Відповідач не отримував від позивача оригіналів рахунків-фактур на оплату. Дана обставина підтверджується тим, що рахунки на оплату направлені та відповідно отримані відповідачем одночасно із претензією позивача № 033/03 від 31.03.2021. Претензія з оригіналами рахунків на оплату отримана відповідачем 02.04.2021. Таким чином, відповідач вважає, що позивачем неправомірно заявлено у розрахунках період нарахування січень-березень 2021 року. Відповідно, нарахування відповідно до вимог статті 625 Цивільного кодексу України належало проводити з дня наступного за днем отримання рахунків-фактур на оплату, тобто з 03.04.2021 на суму 820 575 грн. 80 коп.;

- інфляційні втрати за період з 03.04.2021 не нараховувались позивачем, тому заявлена до стягнення сума інфляційних втрат у розмірі 32 033 грн. 37 коп. задоволенню не підлягає;

- загальна сума 3% річних за період з 03.04.2021 по 10.05.2021 за договором складає 2 562 грн. 89 коп., тому загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем за договором поставки № 13/01-01-20 від 13.01.2021 станом на 10.05.2021 становить 823 138 грн. 69 коп., яка а складається з таких сум: сума основної заборгованості - 820 575 грн. 80 коп.; сума 3% річних - 2 562 грн. 89 коп.

Від відповідача надійшли доповнення до відзиву на позовну заяву (вх. суду 28892/21 від 10.06.2021), в яких він просить суд закрити провадження у справі в частині стягнення основного боргу на суму 200 000 грн. 00 коп., у зв`язку з тим, що останнім 02.06.2021 здійснено часткову оплату за спірним договором поставки на вказану суму, на підтвердження чого відповідачем долучено до доповнень до відзиву на позовну заяву копію платіжного доручення № 620 від 02.06.2021 на суму 200 000 грн. 00 коп.

Слід відзначити, що ухвалою суду від 24.05.2021 було запропоновано позивачу у 5-ти денний строк з дня отримання від відповідача відзиву на позовну заяву надати суду, а також усім учасникам справи відповідь на відзив на позовну заяву з урахуванням вимог частин третьої - шостої статті 165 та статті 166 Господарського процесуального кодексу України.

Судом здійснено відстеження поштового відправлення на адресу позивача, в якому містився відзив на позовну заяву через офіційний сайт Акціонерного товариства "Укрпошта" (https://track.ukrposhta.ua/tracking_UA.html) за трек-номером 219 та з`ясовано, що відзив на позовну заяву позивач отримав 28.05.2021, а доповнення до відзиву (за трек-номером 386) - 14.06.2021.

Судом також враховані Нормативи і нормативні строки пересилання поштових відправлень, затверджені наказом Міністерства інфраструктури України № 958 від 28.11.2013, на випадок направлення відповідачем заперечень на відповідь на відзив або клопотання до суду поштовим зв`язком.

Однак, станом на 06.07.2021 строк на подання відповіді на відзив, з урахуванням додаткового строку на поштовий перебіг, закінчився.

Будь-яких клопотань про продовження вказаного процесуального строку у порядку, передбаченому частиною 2 статті 119 Господарського процесуального кодексу України, до суду від позивача не надходило; поважних причин пропуску вказаного строку суду також не повідомлено.

Згідно із частиною 1 статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Слід також зауважити, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України).

Суд вважає, що позивач не скористався своїм правом на надання відповіді на відзив на позовну заяву та вважає можливим розглянути справу за наявними у ній матеріалами.

Враховуючи предмет та підстави позову у даній справи, суд приходить до висновку, що матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення, оскільки в усіх учасників справи було достатньо часу для подання як заяв по суті справи так і доказів, на підтвердження своїх вимог і заперечень.

Судом також враховано, що всіма учасниками судового процесу висловлена своя правова позиція у даному спорі.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

Відповідно до частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, а також доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з укладенням договору поставки, строк дії договору, умови поставки, факт поставки, загальна вартість поставленого товару, настання строку його оплати, наявність часткової чи повної оплати, допущення прострочення оплати; наявність підстав для стягнення інфляційних втрат та 3% річних у заявлених сумах.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, 13.01.2020 між Акціонерним товариством "Дніпровський завод з ремонту та будівництва пасажирських вагонів" (далі - покупець, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дніпро-Інструмент" (далі - постачальник, позивач) було укладено договір поставки № 13/01-01-20 (далі - договір, а.с. 14-21), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується в порядку, строки та на умовах, визначених у договорі та/або Специфікаціях чи інших додатках до договору, передати у власність покупцю продукцію виробничо-технічного призначення (далі - продукцію), а покупець зобов`язується в порядку та н7а умовах, визначених у договорі та/або Специфікаціях чи інших додатках до договору, прийняти та оплатити її вартість (пункт 1.1. договору).

У пункті 1.2. договору сторони визначили, що найменування, одиниці виміру та загальна вартість продукції, що підлягає поставці за договором, її часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура), визначаються на кожну окрему партію в Специфікаціях, які погоджуються сторонами попередньо, додаються до договору та є його невід`ємною частиною.

У пункті 8.1. договору сторони визначили, що договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2020, але в будь-якому випадку - до повного виконання грошових зобов`язань за договором сторонами.

Доказів визнання недійсним, зміни або розірвання вказаного договору сторонами суду не надано.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Так, сторонами були погоджені та підписані наступні Специфікації до договору поставки № 13/01-01-20 від 13.01.2020:

- Специфікація № 1, в якій сторони погодили поставку товару на суму 88 008 грн. 00 коп. (а.с.22);

- Специфікація № 2 від 06.03.2020, в якій сторони погодили поставку товару на суму 37 731 грн. 34 коп. (а.с.23);

- Специфікація № 3 від 14.05.2020, в якій сторони погодили поставку товару на суму 356 538 грн. 24 коп. (а.с.24);

- Специфікація № 4 від 19.10.2020, в якій сторони погодили поставку товару на суму 577 303 грн. 44 коп. (а.с.25).

Відповідно до пункту 3.1. договору загальна вартість договору визначається сумарною вартістю поставленої продукції протягом терміну його дії.

Ціна продукції відповідає рівню звичайних цін, які склалися на ринку, та погоджується сторонами попередньо у договорі та/або у Специфікаціях на кожну відповідну партію продукції. Ціна продукції може бути змінена виключно за згодою сторін (пункт 3.2. договору).

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Згідно з пунктом 2.5. договору строк поставки продукції погоджується сторонами у договорі та/або в Специфікаціях. У випадку порушення постачальником строку поставки покупець має право встановити інший строк поставки або відмовитись від прийняття відповідної партії та/або всієї продукції.

Пунктом 2.6. договору визначено, що зобов`язання постачальника з поставки кожної окремої партії продукції вважається виконаним з моменту передачі покупцю якісної продукції та надання постачальником всіх належним чином оформлених документів, передбачених умовами договору.

Як вбачається з матеріалів справи та що підтверджується позивачем та відповідачем, на виконання умов договору, позивачем в період з 21.02.2020 по 11.03.2021 було поставлено відповідачу товар на загальну суму 959 795 грн. 26 коп. відповідно до наступних видаткових накладних:

- видаткова накладна № 26 від 21.02.2020 на суму 1 213 грн. 20 коп. (а.с. 53);

- видаткова накладна № 21 від 21.03.2020 на суму 22 002 грн. 00 коп. (а.с. 54);

- видаткова накладна № 54 від 23.03.2020 на суму 1 752 грн. 20 коп. (а.с. 55);

- видаткова накладна № 55 від 23.03.2020 на суму 2 746 грн. 56 коп. (а.с. 56);

- видаткова накладна № 58 від 23.03.2020 на суму 6 795 грн. 10 коп. (а.с. 57);

- видаткова накладна № 53від 21.03.2020 на суму 959 грн. 28 коп. (а.с. 58);

- видаткова накладна № 57 від 23.03.2020 на суму 22 002 грн. 00 коп. (а.с. 59);

- видаткова накладна № 65 від 03.04.2020 на суму 29 976 грн. 96 коп. (а.с. 60);

- видаткова накладна № 72 від 14.04.2020 на суму 3 947 грн. 04 коп. (а.с. 61);

- видаткова накладна № 88 від 07.05.2020 на суму 4 450 грн. 20 коп. (а.с. 62);

- видаткова накладна № 89 від 07.05.2020 на суму 22 002 грн. 00 коп. (а.с. 63);

- видаткова накладна № 90 від 07.05.2020 на суму 3 900 грн. 00 коп. (а.с. 64);

- видаткова накладна № 151 від 25.06.2020 на суму 22 002 грн. 00 коп. (а.с. 65);

- видаткова накладна № 168 від 13.07.2020 на суму 3 560 грн. 16 коп. (а.с. 66);

- видаткова накладна № 206 від 01.09.2020 на суму 24 270 грн. 00 коп. (а.с. 67);

- видаткова накладна № 207 від 01.09.2020 на суму 6 230 грн. 28 коп. (а.с. 68);

- видаткова накладна № 252 від 12.10.2020 на суму 22 002 грн. 00 коп. (а.с. 69);

- видаткова накладна № 253 від 12.10.2020 на суму 3 900 грн. 00 коп. (а.с. 70);

- видаткова накладна № 288 від 10.11.2020 на суму 25 302 грн. 00 коп. (а.с. 71);

- видаткова накладна № 294 від 12.11.2020 на суму 5 060 грн. 40 коп. (а.с. 72);

- видаткова накладна № 317 від 30.11.2020 на суму 577 303 грн. 44 коп. (а.с. 73);

- видаткова накладна № 319 від 04.12.2020 на суму 54 652 грн. 32 коп. (а.с. 74);

- видаткова накладна № 333 від 15.12.2020 на суму 11 635 грн. 20 коп. (а.с. 75);

- видаткова накладна № 384 від 28.12.2020 на суму 8 811 грн. 72 коп. (а.с. 76);

- видаткова накладна № 32 від 05.02.2021 на суму 30 362 грн. 40 коп. (а.с. 77);

- видаткова накладна № 72 від 11.03.2021 на суму 8 811 грн. 72 коп. (а.с. 78);

- видаткова накладна № 71 від 11.03.2021 на суму 30 362 грн. 40 коп. (а.с. 79).

Суд зауважує, що товар, визначений умовами договору (Специфікацій), у повній мірі відповідає товару, що був поставлений згідно з вказаними накладними, а отже судом визначено, що сторонами в цій частині були дотримані умови договору.

При цьому, відповідно до частин 1 та 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Так, підписання покупцем накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і відповідає вимогам статті 9 вказаного Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Товар, зазначений у вище вказаних видаткових накладних, прийнято у позивача без будь-яких зауважень до їх оформлення, про що свідчить підпис представника відповідача, який скріплений печаткою підприємства відповідача.

Також до матеріалів справи не надано доказів щодо наявності претензій відповідача по кількості та якості, як того вимагає пункт 4.8. договору, а отже товар вважається прийнятим покупцем.

Протягом розгляду справи судом жодних заперечень з приводу отримання товару за вказаними видатковими накладними від відповідачем також не заявлено. Більше того, у відзиві на позовну заяву відповідач підтвердив факт поставки йому в період з 21.02.2020 по 11.03.2021 товару на загальну суму 959 795 грн. 26 коп.

Враховуючи зазначений вид договорів, вбачається, що він є оплатним, і обов`язку продавця за договором поставити товар відповідає обов`язок покупця оплатити вартість цього товару.

За умовами пункту 3.3. договору розрахунки між сторонами здійснюються в національній валюті України - гривні, у безготівковій формі, або, за погодженням сторін, у будь-якій формі, не забороненій чинним законодавством. Умови та порядок розрахунків погоджується сторонами у Специфікаціях.

Пунктом 3.4. договору передбачено, що покупець зобов`язаний сплатити постачальнику за поставлену продукцію після отримання рахунку-фактури на умовах, зазначених у договорі та/або у відповідній Специфікації.

Так, у вказаних вище Специфікаціями №№ 1-4 до спірного договору сторонами були визначені умови та строк оплати поставленого позивачем товару, а саме:

- за Специфікацією № 1 на суму 88 008 грн. 00 коп. - протягом 30 календарних днів з моменту поставки;

- за Специфікацією № 2 від 06.03.2020 на суму 37 731 грн. 34 коп. - протягом 30 календарних днів з моменту поставки;

- за Специфікацією № 3 від 14.05.2020 на суму 356 538 грн. 24 коп. - протягом 30 календарних днів з моменту поставки;

- за Специфікацією № 4 від 19.10.2020 на суму 577 303 грн. 44 коп. - протягом 10 календарних днів з моменту поставки.

Так, позивачем були надані до суду наступні рахунки на оплату:

- рахунок на оплату № 12 від 23.01.2020 на суму 1 213 грн. 20 коп. (а.с. 26);

- рахунок на оплату № 33 від 13.02.2020 на суму 959 грн. 28 коп. (а.с. 27);

- рахунок на оплату № 30 від 13.02.2020 на суму 6 795 грн. 10 коп. (а.с. 31);

- рахунок на оплату № 18від 17.02.2020 на суму 2 746 грн. 56 коп. (а.с. 29);

- рахунок на оплату № 56 від 04.03.2020 на суму 29 976 грн. 96 коп. (а.с. 32);

- рахунок на оплату № 63 від 12.03.2020 на суму 1 752 грн. 00 коп. (а.с. 28);

- рахунок на оплату № 73 від 23.03.2020 на суму 22 002 грн. 00 коп. (а.с. 30);

- рахунок на оплату № 83 від 06.04.2020 на суму 3 782 грн. 88 коп. (а.с. 33);

- рахунок на оплату № 87 від 08.04.2020 на суму 3 947 грн. 04 коп. (а.с. 34);

- рахунок на оплату № 106 від 23.04.2020 на суму 3 900 грн. 00 коп. (а.с. 35);

- рахунок на оплату № 104 від 23.04.2020 на суму 4 450 грн. 20 коп. (а.с. 36);

- рахунок на оплату № 105 від 23.04.2020 на суму 22 002 грн. 00 коп. (а.с. 37);

- рахунок на оплату № 180 від 25.06.2020 на суму 22 002 грн. 00 коп. (а.с. 38);

- рахунок на оплату № 196 від 09.07.2020 на суму 3 560 грн. 16 коп. (а.с. 39);

- рахунок на оплату № 254 від 27.08.2020 на суму 24 270 грн. 00 коп. (а.с. 40);

- рахунок на оплату № 252 від 27.08.2020 на суму 6 230 грн. 28 коп. (а.с. 41);

- рахунок на оплату № 261 від 08.09.2020 на суму 3 900 грн. 00 коп. (а.с. 43);

- рахунок на оплату № 310 від 08.10.2020 на суму 22 002 грн. 00 коп. (а.с. 42);

- рахунок на оплату № 345 від 30.10.2020 на суму 25 302 грн. 00 коп. (а.с. 44);

- рахунок на оплату № 298 від 01.10.2020 на суму 577 303 грн. 44 коп. (а.с. 46);

- рахунок на оплату № 359 від 09.11.2020 на суму 5 060 грн. 40 коп. (а.с. 45);

- рахунок на оплату № 401 від 01.12.2020 на суму 54 652 грн. 32 коп. (а.с. 47);

- рахунок на оплату № 410 від 07.12.2020 на суму 11 635 грн. 20 коп. (а.с. 48);

- рахунок на оплату № 429 від 21.12.2020 на суму 8 811 грн. 72 коп. (а.с. 49);

- рахунок на оплату № 36 від 04.02.2021 на суму 30 362 грн. 40 коп. (а.с. 50);

- рахунок на оплату № 77 від 03.03.2021 на суму 30 362 грн. 40 коп. (а.с. 51);

- рахунок на оплату № 79 від 04.03.2021 на суму 8 811 грн. 72 коп. (а.с. 52).

В той же час, суд не досліджує питання фактичного отримання відповідачем рахунків на оплату на загальну суму 959 795 грн. 26 коп., оскільки:

- за своєю природою рахунок є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти, а в даному випадку такі реквізити містилися, зокрема у договорі поставки № 13/01-01-20 від 13.01.2020 та у кожній зі спірних видаткових накладних за період з 21.02.2020 по 11.03.2021;

- ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою в розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 Цивільного кодексу України, а відсутність рахунку-фактури не звільняє боржника від обов`язку з оплати поставленого товару.

Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду у справі №922/1831/15 від 09.07.2020, у справі № 908/771/19 від 18.02.2020, у справі № 910/1558/19 від 13.02.2020, у справі ; 910/14282/18 від 17.07.2019, у справі № 918/537/18 від 02.07.2019, у справі № 910/19702/17 від 20.12.2018, у справі № 910/21406/17 від 10.10.2018, у справі №910/22589/17 від 05.09.2018, у справі № 905/915/17 від 13.07.2018.

Враховуючи вказане, судом відхиляються заперечення відповідача в частині ненастання строку оплати на заявлену до стягнення суму основного боргу в розмірі 820 575 грн. 80 коп. до моменту отримання вказаних вище рахунків разом з претензією від 31.03.2021, у зв`язку з недоведенням позивачем факту отримання рахунків на оплату до моменту надсилання претензії.

Враховуючи вказане, судом встановлено, що строк оплати поставленого позивачем товару, враховуючи умови Специфікацій №№ 1-4 до спірного договору поставки, на залишкову суму 820 575 грн. 80 коп. є таким, що настав у терміни, що були погоджені сторонами у відповідних Специфікаціях (незалежно від факту отримання рахунку на оплату).

Отже, відповідач, в порушення вказаних вище умов договору та Специфікацій до нього, оплатив поставлений позивачем товар лише частково на суму 139 219 грн. 46 коп., на підтвердження чого до матеріалів справи долучено банківські виписки за період з 01.02.2020 по 22.03.2021 (а.с. 94-97), відповідно неоплаченим є товар на залишкову суму 820 575 грн. 80 коп. (959 795 грн. 26 коп. - 139 219 грн. 46 коп.).

Таким чином, свої зобов`язання щодо своєчасної та повної оплати поставленого позивачем товару відповідач порушив, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість станом на момент звернення із позовом до суду в сумі 820 575 грн. 80 коп., яка у добровільному порядку не погашена. Вказане і є причиною спору.

Крім того, як було вказано вище, у відзиві на позовну заяву відповідач підтверджує той факт, що за період з 21.02.2020 по 11.03.2021 позивачем було поставлено йому товар на суму 959 795 грн. 26 коп. та вказує про те, що у нього наявна заборгованість за спірним договором у сумі 820 575 грн. 80 коп.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Крім того, згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Слід також зазначити, що відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України визначає одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з частинами 1, 3 статті 74, частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Так, у відповідності до вказаних процесуальних норм, відповідачем були долучені до матеріалів справи докази того, що сума основного боргу, заявлена до стягнення у даній справі, була частково відповідачем погашена 02.06.2021 в сумі 200 000 грн. 00 коп., на підтвердження чого було долучено платіжне доручення № 620 від 02.06.2021 на суму 200 000 грн. 00 коп. з призначенням платежу: "погашення заборгованості по договору № 13/01-01-20 від 13.01.2020 у тому числі ПДВ 20% 33 333 грн. 33 коп." (а.с.131).

Суд відзначає, що із позовною заявою позивач звернувся до суду 12.05.2021, про що свідчить конверт, в якому надійшла позовна заява (а.с. 105), отже, частково основний борг у справі було погашено відповідачем після звернення позивача із позовом до суду.

Відповідно до пункту 2 статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, в тому випадку коли спір врегульовано самими сторонами шляхом сплати суми боргу боржником (передачі майна чи усунення перешкод у користуванні ним) після звернення кредитора з позовом до суду за умови подання доказів такого врегулювання.

Враховуючи вказані обставини, суд вважає за необхідне закрити провадження у справі в частині вимог про стягнення основного боргу в сумі 200 000 грн. 00 коп., у зв`язку з відсутністю предмета спору.

В той же час, доказів на підтвердження повної оплати поставленого позивачем товару на залишкову суму 620 575 грн. 80 коп. відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу в цій частині, шляхом надання належних доказів, не спростував.

Враховуючи зазначені вище норми чинного законодавства України та обставини справи, господарський суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення основного боргу у розмірі 620 575 грн. 80 коп. є обґрунтованими та доведеними належними доказами, у зв`язку з чим підлягають задоволенню, оскільки зобов`язання повинні виконуватись належним чином та у встановлені строки.

Враховуючи вищевикладене, є правомірними та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в сумі 620 575 грн. 80 коп.

При цьому, з метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні різноманітних правочинів та договорів законодавство передбачає ряд способів, які сприяють виконанню зобов`язань - способи або види забезпечення виконання зобов`язань.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з січня по березень 2021 року у сумі 32 033 грн. 37 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат, наведеного позивачем у позовній заяві (а.с. 8), та встановлено, що під час його проведення позивачем було вірно визначено суми заборгованості та періоди нарахування інфляційних втрат, арифметично розрахунок проведено також вірно.

Отже, розрахунок інфляційних втрат здійснений позивачем (а.с. 8), визнається судом обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Заперечення відповідача в частині відсутності прострочення у заявленому позивачем періоді судом відхиляються з огляду на встановлений судом вище факт настання строку оплати за кожною зі спірних видаткових накладних у строки, визначені відповідними Специфікаціями та незалежно від факту отримання рахунку на оплату, ненадання якого не є відкладальною умовою в розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 Цивільного кодексу України, а відсутність рахунку-фактури, як було вказано вище судом, не звільняє боржника від обов`язку з оплати поставленого товару.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 32 033 грн. 37 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, у зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язання щодо своєчасної оплати поставленого товару, позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України були також розраховані та заявлені до стягнення 3% річних за період прострочення з 01.01.2021 по 10.05.2021 у сумі 8 579 грн. 16 коп., які він просив стягнути з відповідача відповідно до наведеного розрахунку (а.с. 9).

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку 3% річних, зробленого позивачем, та встановлено, що під час його проведення позивачем було вірно визначено суму заборгованості та період прострочення, арифметично розрахунок проведено також вірно.

Отже, розрахунок 3% річних здійснений позивачем, визнається судом обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Заперечення відповідача в частині відсутності прострочення у частині заявленого позивачем періоду судом відхиляються з огляду на встановлений судом вище факт настання строку оплати за кожною зі спірних видаткових накладних у строки, визначені відповідними Специфікаціями та незалежно від факту отримання рахунку на оплату, ненадання якого не є відкладальною умовою в розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 Цивільного кодексу України, а відсутність рахунку-фактури, як було вказано вище судом, не звільняє боржника від обов`язку з оплати поставленого товару.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення 3% річних в сумі 8 579 грн. 16 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Слід також зазначити, що у відзиві на позовну заяву відповідач визнав наявність основної заборгованості за поставлений в період з 21.02.2020 по 11.03.2021 товар на залишкову суму 820 575 грн. 80 коп. (станом на 10.05.2021, до моменту часткового її погашення 02.06.2021 в сумі 200 000 грн. 00 коп.). З приводу вказаних обставин суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 46 Господарського процесуального кодексу України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно з частиною 1 статті 191 Господарського процесуального кодексу України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

В даному випадку, заява відповідача про визнання позову наведена у відзиві на позовну заяву (а.с.119-120).

Частиною 4 статті 191 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Частиною 6 статті 46 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Враховуючи, що поданий відповідачем відзив на позовну заяву, в якому міститься заява про визнання позовних вимог:

- підписана генеральним директором Акціонерного товариства "Дніпровський завод з ремонту та будівництва пасажирських вагонів", повноваження якого підтверджуються витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 17.05.2021 (а.с.107);

- дії вказаного представника відповідача, враховуючи встановлені судом обставини справи, не суперечать інтересам особи, яку він представляє;

- визнання відповідачем позовних вимог, враховуючи встановлені судом обставини справи, не суперечить закону та не порушує права чи інтереси інших осіб, суд приймає визнання позову відповідачем.

Щодо розподілу судових витрат по справі суд зазначає таке.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно зі статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік", з урахуванням норм частини 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір", прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб становить 2 270 грн. 00 коп.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду:

- позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 грн. 00 коп.) і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (672 350 грн. 00 коп.);

- позовної заяви немайнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ціна позову становила 861 188 грн. 33 коп., отже, сума судового збору за подання даного позову складала 12 917 грн. 82 коп. (1,5 відсотка ціни позову). Під час звернення із позовом до суду, позивач сплатив судовий збір в сумі 12 917 грн. 82 коп. відповідно до платіжного доручення № 5625 від 11.05.2021 (а.с.13).

В той же час, відповідно до частини 1 статті 130 Господарського процесуального кодексу України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Аналогічна норма закріплена в частині 3 статті 7 Закону України "Про судовий збір".

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне в порядку, визначеному частиною 1 статті 130 Господарського процесуального кодексу України та частиною 3 статті 7 Закону України "Про судовий збір", повернути позивачу 50% сплаченого ним при поданні позову (в частині вимог щодо стягнення основного боргу в залишковій сумі 620 575 грн. 80 коп.) судового збору у розмірі 4 654 грн. 32 коп. (620 575,80 х 1,5% х 50%), оскільки до початку розгляду справи по суті відповідачем було подано заяву про визнання позову в частині суми основного боргу.

Крім того, відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

У випадках, установлених пунктом 1 частини 1 цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю (частина 2 статті 7 Закону України "Про судовий збір").

Як було вказано вище, судом закривається провадження у справі в частині стягнення основного боргу в сумі 200 000 грн. 00 коп., у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Враховуючи викладене, суд вважає за доцільне в порядку, визначеному частиною 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір", повернути позивачу сплачену ним при поданні позову частину судового збору в сумі 3 000 грн. 00 коп., оскільки провадження у справі в частині вимог про стягнення основного боргу в сумі 200 000 грн. 00 коп. закривається з підстави, яка не віднесена до виключень, зазначених в пункті 5 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір", що, відповідно, є причиною для повернення судового збору позивачу в цій частині.

В іншій частині витрати по сплаті судового збору судом покладаються на відповідача у відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, оскільки спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, що встановлено судом та не заперечувалося останніми під час розгляду справи, а саме: стягненню з відповідача підлягає частина судового збору в сумі 5 263 грн. 50 коп.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпро-Інструмент" до Акціонерного товариства "Дніпровський завод з ремонту та будівництва пасажирських вагонів" про стягнення заборгованості за договором поставки № 13/01-01-20 від 13.01.2020 у загальному розмірі 861 188 грн. 33 коп. - задовольнити частково.

Закрити провадження у справі в частині вимог про стягнення основного боргу в сумі 200 000 грн. 00 коп.

В решті позовні вимоги - задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства "Дніпровський завод з ремонту та будівництва пасажирських вагонів" (49024, м. Дніпро, вулиця Універсальна, будинок 10; ідентифікаційний код 00554514) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпро-Інструмент" (49051, м. Дніпро, вулиця Осіння, будинок 2А; ідентифікаційний код 30536572) 620 575 грн. 80 коп. - основного боргу, 32 033 грн. 37 коп. інфляційних втрат, 8 579 грн. 16 коп. - 3% річних та 5 263 грн. 50 коп. - частину витрат по сплаті судового збору.

Повернути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпро-Інструмент" (49051, м. Дніпро, вулиця Осіння, будинок 2А; ідентифікаційний код 30536572) частину сплаченого судового збору у сумі 7 654 грн. 32 коп., перерахованого згідно з платіжним дорученням № 5625 від 11.05.2021.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 06.07.2021.

Суддя Ю.В. Фещенко