УХВАЛА

м. Київ

06.07.2021Справа № 910/5617/21
За позовом: Акціонерного товариства «Українська залізниця»

до відповідачів:

1. ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П. (VR Global Partners, L.P.)

2. Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»

про визнання договору недійсним

Суддя: Шкурдова Л.М.

Секретар с/з Лисенко А.І.

Представники: згідно протоколу судового засідання

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Господарським судом міста Києва розглядається справа за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» до відповідачів ВІЕР Глобал Партнерс, Л.П. (VR Global Partners, L.P.) та Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу права вимоги від 22.02.2019 року.

09.06.2021 заступником Генерального прокурора подано повідомлення про вступ прокурора у справу, мотивоване тим, що засновником АТ «Укрзалізниця» є держава в особі Кабінету Міністрів України, 100% акцій товариства перебуває у державній власності; АТ «Укрзалізниця» є суб`єктом господарювання державного сектору економіки в силу вимог ст. 22 ГК України, держава здійснює управління державним сектором економіки відповідно до засад внутрішньої та зовнішньої політики; АТ «Укрзалізниця» є стратегічним об`єктом (постанова КМУ від 04.03.2015 №83); існує реальна загроза порушення економічних інтересів держави, невиконання державною внутрішніх та зовнішніх перевезень, що становить загрозу стабільній діяльності однієї з базових галузей економіки України та системи транспорту в цілому; АТ «Укрзалізниця» неналежно виконувала свої повноваження щодо захисту порушених інтересів держави, а саме: більше 2 років зволікала зі звернення до суду з відповідним позовом, звернулася з позовом про недійсність без дотримання вимог процесуального закону, внаслідок чого позов залишався без руху.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Законом України «Про прокуратуру» визначено правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України. Зокрема, за змістом статті 1 зазначеного Закону прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною 3 цієї норми прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Генеральної прокуратури України або регіональної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.

Частиною 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Аналіз положень частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави для висновку, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно різняться.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.

«Нездійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, яка проте є неналежною.

«Неналежність захисту» може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

При цьому прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Як визначено у ст.23 Закону України «Про прокуратуру» не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній.

Законодавство України не містить прямого визначення поняття «державна компанія» або «державне підприємство».

Межі визначення поняття «державне підприємство» встановлено ч.2 статті 22 Господарського кодексу України, відповідно до якої суб`єктами господарювання державного сектора економіки є суб`єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб`єкти, державна частка у статутному капіталі яких перевищує 50% чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб`єктів.

Тобто, державною компанією є, в тому числі, суб`єкт господарювання, державна частка у статутному капіталі яких перевищує 50%.

Як зазначено в Статуті АТ «Українська залізниця» (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 13.05.2020 №452) товариство утворене як акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Укрзалізниці, а також підприємств, установ та організацій залізничного транспорту загального користування, які реорганізовано шляхом злиття, згідно з додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Таким чином, АТ «Укрзалізниця» вважається державною компанією (підприємством) в розумінні статті 22 ГК України, в той час як нормами Закону України «Про прокуратуру» встановлено заборону здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній.

Позивач у даній справі - Акціонерне товариство «Українська залізниця» є окремим суб`єктом господарювання, самостійно здійснює свої права та обов`язки, в тому числі, може звертатися з позовами до суду.

Як вбачається зі Статуту АТ «Укрзалізниця» (в редакції постанови КМУ від 13.05.2020 № 452) товариство не відповідає за зобов`язаннями держави, а держава не відповідає за зобов`язаннями товариства. Товариство несе відповідальність за своїми зобов`язаннями у межах належного йому майна, набутого на праві власності відповідно до законодавства (пункт 23).

Отже, АТ «Українська залізниця» є суб`єктом господарювання, що самостійно здійснює свої права та обов`язки, не відповідає за зобов`язанням держави, і навпаки, а відтак заступником прокурора не доведено порушення інтересів держави.

Одночасно з цим, як вбачається з матеріалів справи АТ «Українська залізниця» безпосередньо звернулась з даним позовом до суду, при цьому, заступником прокурора не доведено неможливість АТ «Українська залізниця» самостійно здійснити захист своїх прав та інтересів, заступник прокурора не довів неможливості реалізації такого захисту самим позивачем.

Крім того, саме лише посилання на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду недостатньо. В такому разі, прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону (наприклад, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовця, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо).

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 21.12.2018 у справі №922/901/17, від 31.10.2018 у справі №910/6814/17 та від 06.02.2019 у справі № 927/246/18.

Разом з тим, відповідно статті 7 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово декларував позицію про те, що вже сама присутність прокурора на судовому процесі на боці однієї зі сторін ставить під загрозу принцип рівності та справедливий баланс між сторонами, участь прокурора може створювати відчуття нерівності у сторони (пункти 30-33 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Менчинська проти Росії», пункт 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мартіні проти Франції»).

Таким чином, участь прокурора у судовому процесі має бути обґрунтована, не допускається здійснення прокурором представництва інтересів у суді особи або органу без наявності чіткого та законного обґрунтування необхідності такої участі, оскільки інакше буде порушено принцип рівності сторін при розгляді господарського спору.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

У відповідності до положень ст.53 ГПК України прокурор може вступити за своєю ініціативою у справу у визначених законом випадках.

З огляду на вищевикладене, у даній справі суд не знаходить передбачених законом виключних підстав, коли прокурор може звернутися до суду за захистом інтересів держави, а відтак суд відмовляє у залученні прокурора до участі у справі на стороні позивача.

Керуючись ст.53 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити заступнику Генерального прокурора у вступі прокурора у дану справу.

Дана ухвала набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.235 ГПК України.

Суддя Шкурдова Л.М.