РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.07.2021Справа № 910/5374/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Комарової О.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження

позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНО-МОНТАЖНА КОМПАНІЯ «РЕСУРС»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАРДА СПЕЦБУД МОНТАЖ»

про стягнення 209 386, 43 грн

Без повідомлення (виклику) учасників судового процесу

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНО-МОНТАЖНА КОМПАНІЯ «РЕСУРС» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАРДА СПЕЦБУД МОНТАЖ» про стягнення 209 386, 43 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що рішенням Господарського суду міста Києва від 12.11.2020 в справі № 910/13070/20, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2021 задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНО-МОНТАЖНА КОМПАНІЯ «РЕСУРС» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАРДА СПЕЦБУД МОНТАЖ» про стягнення 1 029 258, 52 грн заборгованості за договором підряду на виконання окремих видів та комплексів робіт №30/08-18 від 30.08.2018. Відтак, в зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання відповідачем, позивач заявляє вимоги про стягнення інфляційних втрат, 3% річних та пені.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07 квітня 2021 року позовну заяву було залишено без руху через недодержання заявником вимог ст. 162 Господарського процесуального кодексу України.

16 квітня 2021 року до суду надійшла заява позивача в порядку усунення недоліків, зі змісту якої вбачається, що виявлені ухвалою Господарського суду міста Києва від 07 квітня 2021 року недоліки усунуто.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Так, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду від 21.04.2021 була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 01001, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 10, оф. 420.

Однак, конверт з ухвалою суду був повернутий відділенням поштового зв`язку у зв`язку відсутністю адресата за вказаною адресою.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що неотримання листа з ухвалою суду відповідачем та його повернення до суду є наслідком відсутності волевиявлення відповідача щодо його належного отримання, проте, ніяким чином не неналежним повідомленням про розгляд справи у розмінні Господарського процесуального кодексу України.

Приймаючи до уваги, що відповідач так і не скористався наданим йому правом на подання відзиву на позовну заяву, а за висновками суду у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, суд вважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України.

17.05.2021 від відповідача надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

23.06.2021 від позивача надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

У зв`язку з перебуванням судді Комарової О.С. у період з 22.06.2021 по 25.06.2021 у відпустці, а з 29.06.2021 по 06.07.2021 на лікарняному, суд здійснює розгляд справи, відповідно до статті 252 Господарського процесуального кодексу України, у перший робочий день після виходу - 07.07.2021.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

30 серпня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ВАРДА СПЕЦБУД МОНТАЖ», як генпідрядником, та Товариством з обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНО-МОНТАЖНА КОМПАНІЯ «РЕСУРС», як підрядником, було укладено договір підряду на виконання окремих видів та комплексів робіт № 30/08-18 (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору на умовах та в порядку визначених цим договором підрядник за завданням генпідрядника приймає на себе зобов`язання, на свій ризик, власниками та/або залученими силами і засобами, відповідно до проектної документації та умов цього договору, виконати будівельно-монтажні роботи з реконструкції території виробничо-складської бази під будівництво житлових будинків та складських будівель на вул.Качалова, 40 в Солом`янському районі м. Києва (І черга будівництва - житловий будинок № 1) (далі - роботи), а генпідрядник зобов`язується прийняти та оплатити належним чином виконані роботи в порядку та на умовах передбачених цим договором.

Згідно з п. 1.3 Договору основні параметри об`єкта виконання робіт: загальна площа квартир у будинку 21712,5 кв. м, площа вбудованих нежитлових приміщень 1515,10 кв. м.

Відповідно до п. 1.5 Договору замовником будівництва об`єкта є: Комунальне підприємство з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд».

Відповідно до п. 2.1 Договору строк виконання робіт визначається в додаткових угодах до договору. Виконання робіт здійснюється відповідно календарного графіку виконання робіт, в якому визначаються дати початку та закінчення всіх видів та комплексів (етапів) робіт. Датою закінчення виконання робіт вважається дата їх прийняття генпідрядником.

Згідно з п. 3.1 Договору загальна вартість (договірна ціна) робіт за договором є динамічною та становить загальну суму на яку підписано сторонами додаткові угоди до цього договору та відповідні акти приймання виконаних будівельних робіт (примірна форма КБ-2в) і довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати (примірна форма КБ-3).

Відповідно до п. 11.1 Договору розрахунки за виконані роботи проводяться на підставі документів про обсяги виконаних робіт та їх вартість (акт приймання виконаних будівельних робіт (примірна форма КБ-2в), довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрати (примірна форма КБ-3) з урахуванням вимог розділу ХІ цього договору.

Згідно з п. 11.3 Договору розрахунки здійснюються на підставі актів приймання виконаних будівельних робіт (примірна форма КБ-2в), довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати (примірна форма КБ-3), проміжними платежами за виконані роботи в межах не більше як 95 відсотків їх вартості за договірною ціною.

Відповідно до п. 11.4 Договору оплата виконаних робіт здійснюється генпідрядником шляхом перерахування грошових коштів у національній валюті (гривні) на розрахунковий рахунок підрядника , вказаний у розділі ХХ цього Договору, протягом 25 (двадцяти п`яти) банківських днів, після підписання сторонами документів вказаних у п. 11.3 цього Договору.

У пункті 11.7 Договору сторони домовились, що кінцеві розрахунки між генпідрядником та підрядником здійснюються у двотижневий термін після виконання і приймання всіх передбачених договором робіт, в тому чи слі щодо пускових комплексів і черг.

Пунктом 12.1 Договору встановлено, що приймання-передача виконаних робіт проводиться у порядку встановленому чинним законодавством України, шляхом підписання та скріплення печатками сторін вказаних в п.11.3 цього договору (з урахуванням вимог постанови Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 №461).

Позивач вказує, що на виконання умов договору ним у період з лютого по грудень 2019 року були виконані підрядні роботи на загальну суму 9 139 258, 52 грн, про що складено (підписано та скріплено печатками обох сторін) наступні акти приймання виконаних будівельних робіт (форма № КБ-2в) та довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати (форма № КБ-3) на загальну суму 9 139 258, 52 грн:

1) довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за лютий 2019 року від 28.02.2019 на суму 4 290 886,52 грн; акт № 1 приймання виконаних будівельних робіт за лютий 2019 року від 28.02.2019 на суму 4 290 886,52 грн;

2) довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за червень 2019 року від 27.06.2019 на суму 2 368 707,60 грн; акти №№ 1, 2, 3 приймання виконаних будівельних робіт за червень 2019 року від 27.06.2019 на загальну суму 2 368 707,60 грн;

3) довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за серпень 2019 року від 16.08.2019 на суму 112 144,80 грн; акти №№ 1, 2, 3 приймання виконаних будівельних робіт за серпень 2019 року від 16.08.2019 на загальну суму 112 144,80 грн;

4) довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за вересень 2019 року від 23.09.2019 на суму 211 464,00 грн; акт приймання виконаних будівельних робіт за вересень 2019 року від 23.09.2019 на суму 211 464,00 грн;

5) довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за вересень 2019 року від 30.09.2019 на суму 1 163 845,20 грн; акт № 13 приймання виконаних будівельних робіт за вересень 2019 року від 30.09.2019 на суму 1 163 845,20 грн;

6) довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за листопад 2019 року від 11.11.2019 на суму 20 040,00 грн; акт № 1 приймання виконаних будівельних робіт за листопад 2019 року від 11.11.2019 на суму 20 040,00 грн;

7) довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за грудень 2019 року від 28.12.2019 на суму 972 170,40 грн; акти №№ 1, 2 приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2019 року від 28.12.2019 на загальну суму 972 170,40 грн.

Однак, в порушення умов дого вору, відповідач виконані позивачем підрядні роботи оплатив частково, в загальній сумі 8 110 000, 00 грн., у зв`язку із чим утворилась заборгованість в розмірі 1 029 258, 52 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12 листопада 2020 року в справі № 910/13070/20, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 21 січня 2021 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-монтажна компанія «Ресурс» задоволено та, як наслідок, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Варда Спецбуд Монтаж» 1 029 258, 52 грн заборгованості.

Звертаючись до суду з даним позовом, заявник вказує, що стягнення штрафних санкцій, інфляційних втрат та процентів за користування грошовими коштами не було предметом розгляду у справі № 910/13070/20, а відтак такі вимоги заявляються в цій справі.

Розділ XIV Договору визначає відповідальність сторін за порушення зобов`язань за Договором та порядок врегулювання спорів.

Так, згідно п. 14.1 Договору, порушення зобов`язань за Договором є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених чинним законодавством України або Договором.

У пункті 14.2 Договору сторонами визначено розмір штрафних санкцій у разі порушення підрядником господарського зобов`язання, зокрема, за порушення строків виконання робіт стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості робіт, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення.

Згідно п. 14.4 Договору за невиконання зобов`язань Договору розмір неустойки (штрафу, пені) підлягає стягненню у повному розмірі незалежно від відшкодування збитків.

Відтак, з огляду на встановлений судовим рішенням факт невиконання зобов`язання щодо оплати за виконані роботи за Договором, позивач просить стягнути з відповідача пеню, 3% річних та інфляційні втрати.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Пунктом 1 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Нормами ст. 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

За приписами ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України), що кореспондується зі ст. 509 ЦК України, у силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 193 ГК України та ст. 526 ЦК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Як вже наголошувалось вище, рішенням Господарського суду міста Києва від 12 листопада 2020 року в справі № 910/13070/20, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 21 січня 2021 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-монтажна компанія «Ресурс» задоволено та, як наслідок, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Варда Спецбуд Монтаж» 1 029 258, 52 грн заборгованості.

У зазначеній справі позивачем не пред`являлись вимоги про стягнення з відповідача неустойки (пені), 3% річних та інфляційних втрат.

Частиною 4 статті 75 ГПК України унормовано, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, з огляду на положення ч. 4 ст. 75 ГПК України та наявність судового рішення у справі № 910/13070/20, яке набрало законної сили, факт невиконання відповідачем грошового зобов`язання за Договором підряду на виконання окремих видів та комплексів робіт № 30/08-18 від 30.08.2018 не підлягає повторному доказуванню.

Преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України» та від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання здійснюється, зокрема, шляхом застосування до особи, яка порушила право, штрафних санкцій, а також іншими способами, передбаченими законом (ч. 2 ст. 20 ГК України)

Щодо заявлених вимог в частині стягнення з відповідача пені в розмірі 96 120, 32 грн, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Аналогічні положення містить стаття 610 Цивільного кодексу України.

Так, згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами ст. 546, 549 ЦК України, виконання зобов`язань можуть забезпечуватись неустойкою (штрафом, пенею). Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання.

За приписами статті 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

За частиною першою статті 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ст. 231 ГК України законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

У разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Законом може бути визначений розмір штрафних санкцій також за інші порушення окремих видів господарських зобов`язань, зазначених у частині другій цієї статті.

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У разі недосягнення згоди між сторонами щодо встановлення та розміру штрафних санкцій за порушення зобов`язання спір може бути вирішений в судовому порядку за заявою заінтересованої сторони відповідно до вимог цього Кодексу.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Розмір штрафних санкцій, що застосовуються у внутрішньогосподарських відносинах за порушення зобов`язань, визначається відповідним суб`єктом господарювання - господарською організацією.

З аналізу положень статті 231 ГК України вбачається, що нею передбачено можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, що мають імперативний характер (тобто, їх розмір не може бути змінений за згодою сторін та не залежить від їх волевиявлення), а також можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, розмір яких може бути змінений сторонами за умовами договору.

Частиною четвертою статті 231 ГК України законодавець передбачає застосування штрафних санкцій, у разі якщо їх розмір законом не визначено, у розмірі, визначеному умовами господарського договору, а також надає сторонам право встановлювати різні способи визначення штрафних санкцій, - у відсотковому відношенні до суми зобов`язання (виконаної чи невиконаної його частини) або у певній визначеній грошовій сумі, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Положення частини шостої статті 231 ГК України регулюють виключно правовідносини сторін щодо їх відповідальності за невиконання грошових зобов`язань, передбачаючи їх встановлення у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. На відміну від, наприклад, частини другої статті 231 ГК України, у частині шостій цієї статті не вказано про застосування штрафної санкції у певному розмірі, а йдеться про спосіб її визначення.

Разом з тим за частиною другою статті 343 ГК України, як спеціальною нормою, яка регулює відповідальність за порушення строків розрахунків, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Також за статтями 1 та 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Отже, чинне законодавство поділяє неустойку на законну і договірну. Необхідною умовою виникнення права на неустойку є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого неустойка стягується і конкретний її розмір.

Позивач, як на підставу для нарахування пені, посилається на положення ст. 343 ГК України.

Однак, у Договорі сторони не визначили, які положення законодавства є підставою для сплати штрафних санкцій та не встановили конкретного розміру (відсотку) штрафної санкції (пені), яка підлягає сплаті генпідрядником підрядникові у разі порушення грошового зобов`язання.

З аналізу розділу XIV Договору, який визначає відповідальність сторін за порушення зобов`язань за Договором та порядок врегулювання спорів, вбачається, що сторонами договору такий розмір встановлено лише щодо порушення зобов`язання підрядником.

Таким чином, договір, який і є підставою для застосування договірної неустойки, містить не її розмір, а лише відсилання до норми законодавства, якою передбачені різні підстави стягнення та обчислення штрафних санкцій, зокрема ч. 2, 4, 6 ст. 231 ГК України.

За приписом же ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Однак, в тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Між тим, ст. 343 ГК України, на яку посилається позивач в обґрунтування стягнення пені, не є такою нормою законодавства, яка встановлює обов`язок та умови сплати пені, тобто є безумовною підставою для стягнення неустойки в силу закону, а відтак не може бути застосована у даному випадку.

Відтак, оскільки умовами Договору взагалі не встановлено розміру пені за порушення виконання грошового зобов`язання генпідрядником та ч. 2 ст. 343 ГК України також не встановлює конкретного розміру (відсотку) пені, а лише встановлює порядок його визначення у договорі, виходячи з облікової ставки Національного банку України, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

Наведене узгоджується із висновками викладеними в постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 904/5922/17 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2019 року в справі № 904/4156/18.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3 % в сумі 36 886, 87 грн та 76 379, 24 грн інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт прострочення відповідачем обов`язку з оплати за виконані роботи за Договором, є підстави для застосування встановленої законодавством відповідальності.

При цьому саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Вказаний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 19.06.2019 в справі № 909/231/18.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на визначену судом суму боргу, що виник через несвоєчасну оплату робіт, не суперечать нормам закону.

Суд знаходить слушними доводи позивача, що з огляду на положення пункту 11.7 Договору, датою кінцевих розрахунків за Договором є 13 січня 2020 року, отже грошове зобов`язання відповідача вважається простроченим з 14 січня 2020 року.

Попри це, позивачем помилково здійснено нарахування інфляційних втрат та 3% річних з 13.01.2020, оскільки відповідно до частини першої статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. А отже, прострочення відповідача починається з 14.01.2020 та, відповідно, розрахунок має здійснюватися саме з цієї дати.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у поставові від 08 жовтня 2018 року в справі № 927/490/18.

Втім, наведена помилка не вплинула на розмір інфляційних втрат, який судом перевірено з урахуванням висновків наведених у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20 листопада 2020 року в справі № 910/13071/19.

Разом з цим, за підрахунком суду, сума 3 % річних підлягає стягненню у розмірі 36 802, 50 грн.

Враховуючи викладене в сукупності, зважаючи на зміст позовних вимог, обставини, встановлені під час розгляду справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, у зв`язку з чим наявні підстави для часткового задоволення позову та стягнення 113 181, 74 грн.

Судові витрати, відповідно до положень статті 129 ГПК України, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 1 697, 73 грн.

Враховуючи, що позивачем внесено суму судового збору в більшому розмірі, сума переплати в розмірі 1, 13 грн може бути йому повернута в порядку ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАРДА СПЕЦБУД МОНТАЖ» (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 10, оф. 420; ідентифікаційний код 39481351) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНО-МОНТАЖНА КОМПАНІЯ «РЕСУРС» (03190, м. Київ, вул. Ломоносова, 54А; ідентифікаційний код 35077978) 36 802, 50 грн (тридцять шість тисяч вісімсот дві гривні 50 коп.) 3% річних, 76 379, 24 грн (сімдесят шість тисяч триста сімдесят дев`ять гривень 24 коп.) інфляційних втрат та 1 697, 73 грн (одна тисяча шістсот дев`яносто сім гривень 73 коп.).

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів в порядку, передбаченому ст.ст. 253-259, з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

Рішення в повному обсязі складено 07.07.2021.

Суддя О.С. Комарова