РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.07.2021Справа № 910/5036/21

Суддя Господарського суду міста Києва Лиськов М.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу

За позовом Державного підприємства "Адміністрація морських портів України"

(01135, м. Київ, проспект Перемоги, 14) в особі Маріупольської філї ДП "Адміністрація морських портів України"

(87510, м. Маріуполь, пр. Адмірала Луніна, 3)

до Державного агентства резерву України

(01601, м. Київ, вул. Пушкінська, 28)

про стягнення 56 745, 31 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Маріупольської філї ДП "Адміністрація морських портів України" (далі-позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного агентства резерву України про стягнення 56 745, 31 грн. згідно Договору №27-7/524 від 18.11.2002.

Ухвалою Господарського суду м. Києва №910/5036/21 від 01.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

30.04.2021 відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в котрому проти задоволення позовних вимог заперечує повністю.

11.05.2021 позивачем подано відповідь на відзив.

Оскільки клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило, а наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, у відповідності до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними у справі матеріалами.

З моменту відкриття провадження у справі сплив достатній строк, для подання всіма учасниками справи своїх доводів, заперечень, відзивів, доказів тощо, у зв`язку з чим суд вважає за можливе здійснити розгляд даної справи по суті заявлених вимог.

Будь яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін до суду не надходило.

Оскільки наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, у відповідності до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними у справі матеріалами.

При цьому судом враховано, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться (ч. 2 ст. 252 ГПК України).

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Водночас, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

Враховуючи зазначені вище обставини, для визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, а також виконання завдання розгляду справи по суті, розгляд справи здійснено за межами строків, встановлених Господарським процесуальним кодексом України, проте в розумні строки.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

18 листопада 2002 року між Маріупольським державним морським торговельним портом (нині ДП «Маріупольський морський торговельний порт», далі - ДП «ММТП») та Державним комітетом з державного матеріального резерву (нині Державне агентство резерву України, далі - Держрезерв України, Відповідач) було укладено Договір 142 27-7/524 відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву (далі- Договір).

Згідно з умовами Договору, ДП «ММТП» зобов`язалось здійснювати зберігання матеріальних цінностей державного резерву в своїх складських приміщеннях, майданчиках, сховищах тощо, а Держрезерв України в свою чергу зобов`язався проводити відшкодування ДП «ММТП» витрат на зберігання цінностей.

13.06.2013 року на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 04.03.2013р. № 133-р «Про погодження пропозиції щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту» та наказу Міністерства інфраструктури України від 19.03.2013р. № 163 «Про заходи щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту та утворення державного підприємства «Адміністрація морських портів України», ДП «Маріупольський морський торговельний порт» було реорганізовано, шляхом виділу майна, прав та обов`язків та внаслідок виділу утворено ДП «Адміністрація морських портів України».

Згідно з п. 3 наказу Мінінфраструктури України від 19.03.2013р. № 163, ДП «Адміністрація морських портів України» є правонаступником ДП «Маріупольський морський торговельний порт», у частині майна, прав та обов`язків стосовно них відповідно до розподільчих балансів.

Таким чином, Договір №27-7/524 від 18.11.2002р. відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву було передано до ДП «Адміністрація морських портів України» згідно з актом приймання-передачі майна, майнових прав та зобов`язань від 13.06.2013р.

З огляду на вказане, з 13.06.2013р. ДП «АМПУ» стало правонаступником всіх прав та обов`язків за Договором.

З урахуванням наведеного, між ДП «АМПУ» в особі МФ ДП «АМПУ» (далі - Зберігач, Позивач) та Держрезервом України була укладена Додаткова угода № 3 від 11.07.2013р. про заміну сторін за Договором.

Розділом 4 Договору узгоджено порядок проведення розрахунків.

Так, пунктом 4.1 встановлено, що вартість зберігання цінностей визначається згідно з Порядком відшкодування витрат підприємствам, установам та організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей Державного резерву, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002р. № 532 (далі - Постанова КМУ від 12.04.2002р. № 532). Відповідно до п.4.2 Договору, відшкодування витрат (з урахуванням податку на додану вартість) із зберігання цінностей здійснюється пропорційними частками за узгодженням між Держрезервом України та Зберігачем.

У разі коли Держрезерв визнає за можливе, відрахування суми витрат проводиться частинами протягом поточного року.

На підставі вищенаведеного, на початку 2019 року, МФ ДП «АМПУ» на адресу Держрезерву України було направлено кошторис витрат за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на 2019 рік, із розрахунком витрат Зберігача, при виконанні зобов`язань за Договором від 18.11.2002р № 27-7/524.

Вищевказаний кошторис на суму витрат 105375,5 грн. (з ПДВ) Держрезервом було погоджено, підписано та повернуто на адресу Філії.

За твердженням позивача, котре належними та допустимими доказами не спростовано відповідачем, по закінченню 2019 року, Зберігачем було оформлено та листом від 09.04.2020 року № 17-01.08-01/70 направлено на адресу Держрезерву Звіт та підтверджуючі документи про витрати на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву у Маріупольській філії ДП «АМПУ» у 2019 році на загальну суму 56745,31 грн. з ПДВ (отримано Відповідачем 21.04.2020р. згідно рекомендованого повідомлення), а також Акт на відшкодування витрат за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву по МФ ДП «АМПУ» за 2019 рік, яким також встановлено зобов`язання Держрезерву України відшкодувати визначену Звітом суму.

Як вказує позивач, сума 56745,31 грн., яка зазначена у Звіті є сумою фактичних втрат Позивача на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за період з 01.01.2019 по 31.12.2019 та складається з сум нарахованої заробітної плати працівникам Позивача (комірник та охоронці), що були задіяні у виконанні функцій обліку та збереження матеріальних цінностей мобілізаційного резерву - у сумі 42841,14 грн.; вартості електричної енергії - у сумі 3,05 грн.; амортизації основних виробничих фондів, задіяних у процесі зберігання - у сумі 4024,44 грн.; земельного податку - у сумі 419,13 грн.; податку на додану вартість - 9457,55 грн. На підтвердження вказаних витрат Відповідачу були надані відповідні підтверджуючі документи.

За твердженням позивача, котре не спростовано відповідачем, станом на момент звернення до суду із позовом, вищенаведені документи на адресу МФ ДП «АМПУ» не повернуто та витрати за зберігання матеріальних цінностей відповідно до цього не відшкодовано, що суперечить положенням Договору та чинному законодавству України.

Листом від 23.11.2020р. № 17-01.08-01/86 Позивач звертався на адресу Відповідача з нагадуванням про необхідність розгляду та затвердження Звіту про витрати за зберігання цінностей у 2019 році та належного оформлення правовідносин з цього приводу, але відповідь на лист не отримав.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до 936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов`язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.

Згідно зі ст. 937 Цивільного кодексу України, договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Договір зберігання, за яким зберігач зобов`язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

За приписами ст. 938 Цивільного кодексу України, зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, Державним агентством резерву України було погоджено шляхом підписання кошторису витрати позивача на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву в Маріупольській філії ДП «АМПУ» за 2019 рік - 105375,50 грн. з ПДВ.

Отже, факт понесення позивачем витрат зі зберігання матеріальних цінностей за договором підтверджується Актами на відшкодування витрат зі зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за 2019 рік на 56 745,31 грн.

05.02.2020 позивач звернувся до відповідача з претензією від 05.02.2020 про необхідність сплатити заборгованість за договором в сумі 56 745,31 грн.

У відповідь на вказану претензію відповідач повідомив, що витрати за зберігання матеріальних цінностей на 2019 роки не узгоджено з позивачем, не підписано акти взаєморозрахунків, а тому відсутні підстави для сплати заборгованості.

Згідно з п. 3.1 договору Держрезерв України зобов`язаний відшкодовувати зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачених на ці цілі.

Вартість зберігання цінностей визначається згідно з Порядком відшкодування витрат підприємствам, установам та організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Кабінетом Міністрів України (п. 4.1 договору).

Відповідно до пункту 3 Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 № 532, (надалі також - Порядок), сума витрат, що підлягає відшкодуванню, залежно від номенклатури матеріальних цінностей державного резерву визначається з урахуванням: 1) умов зберігання матеріальних цінностей державного резерву; 2) середнього розміру суми витрат; 3) розміру складських приміщень, майданчиків, холодильних камер, резервуарів, підземних сховищ, де зберігаються матеріальні цінності державного резерву; 4) обсягу додаткових витрат з обслуговування таких цінностей.

У пункті 6 Порядку передбачено, що сума витрат, що підлягає відшкодуванню, залежно від номенклатури, асортименту та особливостей технології зберігання визначається Держрезервом за найкращою ціновою пропозицією згідно з додатками 2 і 3 або за формулою: Bз = Kз х Sз + Dв, де Kз - середній розмір суми витрат на зберігання матеріальних цінностей виходячи з розрахунку на 1 кв. метр складського приміщення (відкритого огородженого майданчика), 1 куб. метр холодильної камери, резервуара для зберігання нафтопродуктів, підземного газового сховища, 1 тонну зернових культур; Sз - площа складського приміщення (відкритого огородженого майданчика), об`єм холодильної камери (резервуара для зберігання нафтопродуктів, підземного газового сховища), тонн зернових культур; Dв - додаткові витрати.

Відповідно до п. 7 Порядку, відшкодування витрат, пов`язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється виключно на підставі договору, укладеного між Держрезервом та відповідальним зберігачем за формою згідно з додатком 1, за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

Суд зазначає, що згідно з поданими позивачем документами вартість його витрат на зберігання матеріальних цінностей державного резерву за 2019 рік - 56 745,31 грн.

Однак, відповідач не подав до суду належних та достатніх доказів відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження сплати вказаної суми позивачу, як і не спростував наявності обов`язку щодо відшкодування витрат за договором у такому розмірі.

За наведених вище обставин судом встановлено, що відповідач порушив свої зобов`язання за договором, не здійснив відшкодування витрат, пов`язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, за 2019 рік, тобто не виконав свої зобов`язання належним чином, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість перед позивачем у розмірі 56 745,31 грн., яка підлягає стягненню на користь позивача.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Заперечення відповідача проти позовних вимог суд розглянув та відхилив, як такі що не спростовують заявлених позовних вимог.

Приймаючи рішення, суд зобов`язаний керуватись наданими сторонами доказами.

Позивач належним чином довів порушення його прав зі сторони відповідача.

Обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, належним чином доведені і відповідачем не спростовані, а тому позовні вимоги позивача до останнього підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 248 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного агентства резерву України (вул. Пушкінська, буд. 28, м. Київ, 01601, ідентифікаційний код 37472392) на користь Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (пр. Перемоги, буд. 14, м. Київ, 01135 ідентифікаційний код 38727770) в особі Маріупольської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (87510, м. Маріуполь, пр. Адмірала Луніна, 3; ідентифікаційний код 38728439) борг у розмірі 56 745,31 грн та судовий збір у розмірі 2270,00 грн.

3. Після набрання рішенням законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Суддя М.О. Лиськов