УХВАЛА

29 червня 2021 року

м. Київ

Справа № 913/98/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Чумака Ю. Я. - головуючого, Дроботової Т. Б., Багай Н. О.,

секретар судового засідання - Лелюх Є. П.,

за участю представників:

позивача - не з`явилися,

відповідача-1 - Пархомчука Р. І. (адвокат),

відповідача-2 - не з`явилися,

прокуратури - Семенчука М. А. (посвідчення від 09.07.2020 № 056670),

розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Український шлях" на рішення Господарського суду Луганської області від 27.08.2020 (суддя Масловський С. В.) і постанову Східного апеляційного господарського суду від 03.03.2021 (головуючий - Радіонова О. О., судді Зубченко І. В., Пушай В. І.) у справі

за позовом керівника Сєвєродонецької місцевої прокуратури Луганської області в інтересах держави в особі Військово-цивільної адміністрації м. Сєвєродонецьк Луганської області

до: 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Український шлях",

2) Товариства з додатковою відповідальністю "Сєвєродонецький завод будівельних конструкцій та матеріалів"

про визнання недійсним п. 1.1 договору оренди нерухомого майна та повернення земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року керівник Сєвєродонецької місцевої прокуратури Луганської області (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Сєвєродонецької міської ради (далі - Сєвєродонецька міськрада, Міськрада) звернувся до Господарського суду Луганської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Український шлях" (далі - ТОВ "Український шлях", Товариство, Орендар, відповідач-1) і Товариства з додатковою відповідальністю "Сєвєродонецький завод будівельних конструкцій та матеріалів" (далі - ТДВ "Сєвєродонецький завод будівельних конструкцій та матеріалів", Орендодавець, відповідач-2) про: 1) визнання недійсним пункту 1.1 договору оренди приміщень від 01.11.2018 № 16 (далі - оспорюваний пункт договору оренди № 16, частково оспорюваний договір, частково оспорюваний правочин), укладеного між відповідачами; 2) зобов`язання ТОВ "Український шлях" повернути земельну ділянку комунальної форми власності площею 4500 м2 (далі - спірна земельна ділянка), розташовану за адресою: вул. Богдана Ліщини, 2Н, м. Сєвєродонецьк, Луганська область, постійному землекористувачу - ТДВ "Сєвєродонецький завод будівельних конструкцій та матеріалів", з посиланням на положення статей 16, 203, 215, 216, 217 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 79, 90, 92, 93, 116, 122, 123, 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), статей 13, 15 Закону України "Про оренду землі".

Позовна заява обґрунтовується тим, що Сєвєродонецькою місцевою прокуратурою встановлено факт незаконного користування земельною ділянкою комунальної форми власності промислового призначення загальною площею 4500 м2, яку на праві постійного користування передано відповідачу-2, а оспорюваний пункт договору оренди № 16 укладено всупереч вимогам чинного законодавства та містить ознаки удаваного правочину, оскільки фактично предметом цього договору є передача земельної ділянки в оренду для використання її у підприємницькій діяльності, що свідчить про приховане укладення між відповідачами договору оренди земельної ділянки.

Рішення та постанова мотивовані посиланням на положення статей 15, 16, 181, 182, 203, 215, 216, 235, 236, 759, 762 ЦК України, статей 2, 92, 93, 95, 116, 122, 124 ЗК України, статті 283 Господарського кодексу України (далі - ГК України), статей 13, 16 Закону України "Про оренду землі", статті 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", статей 13, 21 Закону України "Про благоустрій населених пунктів", статей 74, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), з урахуванням яких суди дійшли висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на те, що: 1) у розумінні норм чинного законодавства тверде покриття не є нерухомим майном, яке підлягає державній реєстрації, а є елементом (частиною) об`єкта благоустрою; 2) матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження наявності на території ТДВ "Сєвєродонецький завод будівельних конструкцій та матеріалів" твердого покриття загальною площею 4500 м2, зокрема технічної документації, схеми розміщення, відомостей щодо його загальної площі, внаслідок чого на підставі оспорюваного пункту договору оренди № 16 фактично відбулася передача Товариству в оренду земельної ділянки, тобто відповідачами фактично вчинено удаваний правочин; 3) згідно з офіційними відомостями, вміщеними у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у ТОВ "Сєвєродонецький завод будівельних конструкцій та матеріалів" відсутній об`єкт нерухомого майна у виді твердого покриття загальною площею 4500 м2; 4) у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б дозволяли дійти висновку, що "тверде покриття", як об`єкт оренди згідно з пунктом 1.1 договору оренди № 16, є ідентичним об`єкту нерухомого майна у виді "замощення" у складі комплексу будівель і споруд; 5) державний акт на право постійного користування землею не є тим документом, який надає право користувачу земельної ділянки передавати третім особам земельну ділянку, тобто розпоряджатися нею, у тому числі шляхом надання в оренду чи у спільну діяльність, оскільки цим правом наділено відповідний компетентний орган.

Не погоджуючись з рішенням місцевого суду та постановою апеляційної інстанції, ТОВ "Український шлях" звернулося з касаційною скаргою, в якій просить зазначені судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову повністю.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.05.2021 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "Український шлях" на рішення Господарського суду Луганської області від 27.08.2020 і постанову Східного апеляційного господарського суду від 03.03.2021 у справі № 913/98/20 та призначено розгляд цієї справи у судовому засіданні на 29.06.2021 о 16:00.

Зазначена ухвала мотивована тим, що скаржник на обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, посилається на неврахування судами попередніх інстанцій висновку щодо застосування статті 235 ЦК України у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 916/661/17.

18.06.2021 до Верховного Суду надійшло клопотання керівника Сєвєродонецької окружної прокуратури Луганської області від 15.06.2021 №52-1489вих21 про заміну заявника - Сєвєродонецької місцевої прокуратури Луганської області на Сєвєродонецьку окружну прокуратуру Луганської області та про заміну позивача - Сєвєродонецьку міськраду на її правонаступника - Сєвєродонецьку міську військово-цивільну адміністрацію Сєвєродонецького району Луганської області.

Зазначене клопотання обґрунтовується тим, що: 1) на виконання пункту 4 Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 19.09.2019 № 113-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" Генеральним прокурором видано накази від 17.02.2021 № 39 "Про окремі питання забезпечення початку роботи окружних прокуратур" та від 17.02.2021 № 44 "Про день початку роботи окружних прокуратур", якими затверджено перелік і територіальну юрисдикцію окружних прокуратур, зокрема, на території Луганської області функціонує Сєвєродонецька окружна прокуратура з місцем розташування у місті Сєвєродонецьку Луганської області, а також днем початку роботи окружних прокуратур визначено 15.03.2021, у зв`язку з чим з 15.03.2021 повноваження, передбачені статтею 55 ГПК України, як заявник за цією позовною заявою в інтересах держави має Сєвєродонецька окружна прокуратура Луганської області; 2) на підставі частин 1, 2 статті 1 Закону України "Про військово-цивільні адміністрації" (в редакції, чинній з 14.01.2021) Сєвєродонецька міська військово-цивільна адміністрація Сєвєродонецького району Луганської області з 02.03.2021 (з дня внесення запису про її державну реєстрацію як юридичної особи) набула та наразі здійснює повноваження Сєвєродонецької міськради.

Колегія суддів вбачає підстави для часткового задоволення зазначеного клопотання, а саме у частині заміни позивача (Сєвєродонецької міськради) її процесуальним правонаступником - Сєвєродонецькою міською військово-цивільною адміністрацією Сєвєродонецького району Луганської області, з огляду на таке.

Частиною 1 статті 52 ГПК України передбачено, що у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно з частиною 1 статті 122 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору) сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Разом з тим відповідно до абзацу 4 частини 1 і абзацу 1 частини 2 статті 1 Закону України "Про військово-цивільні адміністрації" (в редакції, чинній з 14.01.2021) військово-цивільні адміністрації населених пунктів - це тимчасові державні органи, що здійснюють на територіях відповідних територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України, повноваження сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад, виконавчих органів сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад, сільських, селищних, міських голів та інші повноваження, визначені цим Законом. Військово-цивільні адміністрації є юридичними особами публічного права і наділяються цим та іншими законами повноваженнями, у межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Військово-цивільні адміністрації населених пунктів набувають прав та обов`язків з дня внесення запису про їх державну реєстрацію як юридичних осіб до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

За змістом частин 1, 11 статті 3 Закону України "Про військово-цивільні адміністрації" (в редакції, чинній з 14.01.2021) у разі утворення військово-цивільної адміністрації населених пунктів повноваження відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад, сільських, селищних, міських голів припиняються з дня призначення керівника такої військово-цивільної адміністрації. Повноваження військово-цивільних адміністрацій населених пунктів починаються з дня внесення запису про їх державну реєстрацію як юридичних осіб до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань і припиняються у день відкриття першої сесії новообраної ради.

02.03.2021 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про державну реєстрацію юридичної особи - Сєвєродонецької міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області (, місцезнаходження: 93400, Луганська обл., місто Сєвєродонецьк, бульвар Дружби Народів, будинок 32).

Таким чином, з часу утворення Сєвєродонецької міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області повноваження Сєвєродонецької міськради вважаються припиненими в силу прямих вказівок Закону України "Про військово-цивільні адміністрації", тобто з 02.03.2021 Сєвєродонецька міська військово-цивільна адміністрація Сєвєродонецького району Луганської області набула та наразі здійснює зазначені повноваження як процесуальний правонаступник Сєвєродонецької міськради.

Водночас колегія суддів вважає, що клопотання керівника Сєвєродонецької окружної прокуратури Луганської області від 15.06.2021 №52-1489вих21 про заміну заявника - Сєвєродонецької місцевої прокуратури Луганської області на Сєвєродонецьку окружну прокуратуру Луганської області не підлягає задоволенню, оскільки у розумінні статей 53, 55 ГПК України учасником цієї справи, стосовно яких на підставі статті 52 цього Кодексу може відбуватися процесуальне правонаступництво, є саме прокурор (керівник Сєвєродонецької місцевої прокуратури Луганської області), а не Сєвєродонецька місцева прокуратура Луганської області як державний орган, у якому працює відповідний прокурор.

Крім того, з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не вбачається наявності як у Сєвєродонецької місцевої прокуратури Луганської області, так і у Сєвєродонецької окружної прокуратури Луганської області статусу юридичної особи, що взагалі унеможливлює правонаступництво Сєвєродонецької окружної прокуратури Луганської області внаслідок реорганізації Сєвєродонецької місцевої прокуратури Луганської області (схожий висновок щодо недоведеності припинення Знам`янської місцевої прокуратури як юридичної особи викладено у пункті 3.3 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.04.2021 у справі № 912/2518/19).

Наведене підтверджується тим, що судовий збір за подання позовної заяви в загальній сумі 7772 грн було сплачено саме Прокуратурою Луганської області () згідно з платіжними дорученнями від 07.02.2020 № 125 і від 05.03.2020 № 276 та у порядку розподілу судових витрат стягувався з відповідачів на користь Прокуратури Луганської області.

Судами попередніх інстанцій встановлено такі фактичні обставини

На підставі державного акта на постійне користування землею серії 11-ЛГ № 006116 від 12.09.2000, виданого на підставі рішення виконкому Сєвєродонецької міськради від 12.09.2000 № 1648, ТДВ "Сєвєродонецький завод будівельних конструкцій та матеріалів" (до зміни організаційної форми - Відкрите акціонерне товариство "Сєвєродонецький завод будівельних конструкцій та матеріалів") є користувачем земельної ділянки площею 5,2527 га, розташованої за адресою: м. Сєвєродонецьк, вул. Богдана Ліщини, 2Н. Цільове призначення земельної ділянки - землі промисловості, кадастровий номер їй не присвоєно.

01.11.2018 між ТДВ "Сєвєродонецький завод будівельних конструкцій та матеріалів" (Орендодавець) та ТОВ "Український шлях" (Орендар) укладено договір оренди № 16, за умовами пунктів 1.1- 1.3 якого Орендодавець передає, а Орендар бере в тимчасове користування наступні об`єкти нерухомого майна: тверде покриття для встановлення модульного виробництва асфальтобетону. Загальна площа твердого покриття 4500 м2. Адреса території, на якій розташоване тверде покриття, що орендується: 93400, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Богдана Ліщини, 2Н; нежитлове приміщення загальною площею 200 м2. Адреса будівлі, у якій знаходиться приміщення, що орендується: 93400, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Богдана Ліщини, 2Н; залізнична колія довжиною 250 м. Адреса території, на якій розташована залізнична колія, що орендується: 93400, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Богдана Ліщини, 2Н.

Згідно з пунктами 2, 3.3, 4.1 договору оренди № 16 тверде покриття та нежитлове приміщення, що орендується, надається Орендарю для розміщення виробництва асфальтобетону. Передача об`єктів, що орендуються, здійснюється за актом здачі-приймання, підписання якого свідчить про фактичну передачу в оренду. Термін оренди становить з моменту прийняття об`єктів, що орендуються за актом приймання, з 09.11.2018 до 09.11.2021.

У пунктах 5.1, 5.2, 8.1 договору оренди № 16 його сторони погодили, що розмір орендної плати становить 24675 грн за один місяць до 28.02.2019. Розмір орендної плати з 01.03.2019 до 09.11.2021 за один місяць становить 140600 грн і включає в себе ПДВ 23433,33 грн, що в еквіваленті становить 5000 доларів США по курсу Національного Банку України, встановленого на дату підписання договору сторонами. Орендна плата сплачується наперед не пізніше 7 числа кожного місяця, починаючи з першого місяця. Після закінчення терміну оренди Орендар зобов`язаний передати Орендодавцю об`єкти, що орендуються, протягом двох тижнів з моменту закінчення терміну оренди за актом передачі.

01.11.2018 відповідачі підписали акт приймання-передачі приміщень за договором оренди № 16, відповідно до якого Орендодавець передав, а Орендар прийняв об`єкти, що орендуються за договором, у стані придатному до експлуатації.

Згідно з частиною 1 статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи касаційної скарги, відзиву на неї, матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі № 913/98/20 з огляду на таке.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

Таким чином, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Таким чином, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Згідно з частиною 1 статті 235 ЦК України удаваний правочин - це правочин, вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який вони насправді вчинили.

У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин своєю формою приховує реальний правочин.

Правова конструкція статті 235 ЦК України передбачає, що сторона, звертаючись до суду із відповідним позовом, має довести, для приховання якого саме правочину вчинено спірний правочин; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Судами попередніх інстанцій достеменно встановлено і Товариством не спростовано того факту, що орендоване відповідачем-1 тверде покриття не є нерухомим майном, яке підлягає державній реєстрації, а є елементом (частиною) об`єкта благоустрою у розумінні статей 13, 21 Закону України "Про благоустрій населених пунктів", позаяк матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження наявності на території ТДВ "Сєвєродонецький завод будівельних конструкцій та матеріалів" об`єкта нерухомого майна у виді твердого покриття загальною площею 4500 м2, зокрема технічної документації, схеми розміщення, відомостей щодо його загальної площі, внаслідок чого на підставі оспорюваного пункту договору оренди № 16 відбулася передача Товариству в оренду земельної ділянки, тобто відповідачами в цій частині фактично вчинено удаваний правочин, під яким сторони приховали договір оренди землі, тоді як державний акт на право постійного користування не є тим документом, який надає право користувачу земельної ділянки надавати третім особам земельну ділянку, тобто розпоряджатися нею у тому числі шляхом надання в оренду чи в спільну діяльність, оскільки цим правом в силу положень частини 1 статті 122 ЗК України наділено компетентний орган (у цьому випадку - Сєвєродонецьку міську раду).

Схожий правовий висновок наведено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 915/166/17, від 13.06.2018 у справі № 474/100/16-ц, від 17.01.2019 у справі № 923/241/18, від 21.05.2019 у справі № 925/550/18, від 30.10.2019 у справі № 397/1257/16-ц.

Колегія суддів відхиляє твердження скаржника про неврахування апеляційним судом під час ухвалення оскаржуваної постанови висновку щодо застосування статті 235 ЦК України у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 916/661/17, з огляду на таке.

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).

Залишаючи без змін судові рішення судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 23.11.2007, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області та фізичною особи-підприємцем Лавренюк В. О., Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 20.06.2018 у справі № 916/661/17 дійшов такого висновку:

"Відповідно до умов договору в оренду передано нерухоме майно, яке в сукупності становить відкритий майданчик за метою призначення - розміщення пішохідних доріжок, продажу квітів та розміщення кафе.

Вказане майно перебуває на балансі третьої особи-1 з присвоєнням відповідних інвентарних номерів та має оціночну вартість саме як нерухоме майно, про що свідчить звіт незалежного оцінювача ТОВ ОФ "Ін юг - Експертиза". Також суди встановили, що спірне майно нерозривно пов`язане із земельною ділянкою, на якій воно розташовано, проте на відміну від такої земельної ділянки, яка є природним об`єктом, є окремими, штучно створеними предметами матеріального світу, зі своєю метою використання, а отже таке майно може бути окремим об`єктом оренди.

За наведених обставин суди дійшли мотивованого висновку про те, що спірне майно за своїми ознаками є окремими предметами матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому можуть бути окремим предметом оренди відповідно до положень частини 3 статті 283 ГК України, абзацу 2 частини 1 статті 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Таким чином, на відміну від цієї справи, під час розгляду якої суди виходили з недоведеності набуття орендованим відповідачем-1 твердим покриттям загальною площею 4500 м2 статусу окремого об`єкта нерухомості, що зумовлено наявністю у нього ознак елемента (частини) об`єкта благоустрою у розумінні статей 13, 21 Закону України "Про благоустрій населених пунктів", у справі № 916/661/17 спір виник з правовідносин оренди відкритого майданчику як державного нерухомого майна, яке може бути окремим об`єктом оренди у розумінні частини 3 статті 283 ГК України, частини 1 статті 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (чинного до 31.01.2020).

Таким чином, у цій справі та справі, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі, суди виходили з різних фактичних обставин, встановлених у кожній справі окремо на підставі доказів, наданих учасниками справ на підтвердження їх вимог і заперечень, та яким була надана оцінка згідно з вимогами процесуального закону.

Наведене вище переконливо свідчить про різні фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин у справі № 913/98/20 та у справі № 916/661/17.

У контексті наведеного відсутні підстави для висновку про подібність правовідносин у справі, що розглядається, та справах, на які посилаються скаржники на обґрунтування підстави касаційного оскарження ухвалених судових рішень.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-які інші підстави касаційного оскарження відповідачем-1 не зазначалися та не обґрунтовувалися у поданій касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ "Український шлях" на рішення Господарського суду Луганської області від 27.08.2020 і постанову Східного апеляційного господарського суду від 03.03.2021 у справі № 913/98/20.

Керуючись статтями 52, 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Замінити Сєвєродонецьку міську раду на її правонаступника - Сєвєродонецьку міську військово-цивільну адміністрацію Сєвєродонецького району Луганської області.

Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Український шлях" на рішення Господарського суду Луганської області від 27.08.2020 і постанову Східного апеляційного господарського суду від 03.03.2021 у справі № 913/98/20 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю. Я. Чумак

Судді Т. Б. Дроботова

Н. О. Багай