ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" липня 2021 р. Справа№ 910/21031/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Скрипки І.М.

розглянувши у письмовому провадженні без виклику та повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Господарського суду міста Києва

від 01.04.2021

у справі № 910/21031/20 (суддя Босий В.П.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лисичанський пивоварний завод"

до 1. Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

2. Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

3. Товариства з обмеженою відповідальністю "Фьост Файненшіал Нетворк Юкрейн"

4. Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Геліос"

про визнання електронних торгів та договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.04.2021 позовну заяву ОСОБА_1 як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, у справі №910/21031/20 і додані до неї документи повернуто заявнику.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, ОСОБА_1 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, висновки суду, встановлені у такому рішенні, не відповідають дійсним обставинам справи. А саме, скаржник зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки обставинам, викладеним у заяві третьої особи з самостійними вимогами та необґрунтовано повернув таку заяву з посиланням на пункт 2 частини 5 статті 174 ГПК України у сукупності із нормами частини 4 статті 173, частини 2 статті 180 та частини 5 статті 49 ГПК України.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.04.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 передано на розгляд судової колегії у складі: головуючий суддя Тищенко А.І., судді Скрипки І.М., Михальської Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.04.2020 у справі №910/21031/20 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 01.04.2021 у справі №910/21031/20 залишено без руху; надано заявнику строк для усунення зазначених у цій ухвалі недоліків протягом 10 (десяти) днів з моменту отримання даної ухвали.

30.04.2021 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду на виконання вимог ухвали суду від 20.04.2021 заявником усунуто недоліки апеляційної скарги, подано докази направлення копії апеляційної карги АТ "Дельта Банк".

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.05.2021 відкрито апеляційне провадження у справі №910/21031/20, роз`яснено учасникам справи, що апеляційна скарга буде розглянута без повідомлення учасників справи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, у грудні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Лисичанський пивоварний завод" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", Товариства з обмеженою відповідальністю "Фьост Файненшіал Нетворк Юкрейн" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Геліос" про:

- визнання недійсними відкритих торгів (аукціону) та їх результатів, що відбулися 14.08.2019 за лотом №UKR-2019-03, організатор торгів - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фьост Файненшіал Нетворк Юкрейн", результати якого оформлені протоколом електронних торгів/ minutes of the online bidding (auction) №UKR-2019-03 від 14.08.2019;

- визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги та майнових прав №1962/К від 26.09.2019, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Геліос" за результатами відкритих торгів (аукціону), відбулися 14.08.2019 за лотом №UKR-2019-03, оформлені протоколом №UKR-2019-03 від 14.08.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.01.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/21031/20.

15.03.2021 через канцелярію суду від ОСОБА_1 надійшла позовна заява, яка за своїм змістом є заявою третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору, в якій заявником заявлено вимоги про: визнання недійсними відкритих торгів (аукціону) та їх результатів, що відбулися 14.08.2019 за лотом №UKR-2019-03, організатор торгів - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фьост Файненшіал Нетворк Юкрейн", результати якого оформлені протоколом електронних торгів/ minutes of the online bidding (auction) №UKR-2019-03 від 14.08.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.04.2021 позовну заяву ОСОБА_1 як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, у справі №910/21031/20 і додані до неї документи повернуто заявнику на підставі пункту 2 частини 5 статті 174 ГПК України.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що подана ОСОБА_1 позовна заява, як третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору, за суб`єктним складом сторін та характером правовідносин підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, а тому не може бути розглянута в межах даної справи з огляду на положення статті 21 та частини 4 статті 173 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів, погоджується з даним висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1, 2 статті 49 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, подавши позов до однієї або декількох сторін. Про прийняття позовної заяви та вступ третьої особи у справу суд постановляє ухвалу.

Згідно з частиною 5 статті 49 Господарського процесуального кодексу України до позовів третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору у справі, в якій відкрито провадження, застосовуються положення статті 180 цього Кодексу.

Положеннями частини 4 статті 180 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що зустрічна позовна заява, яка подається з додержанням загальних правил пред`явлення позову, повинна відповідати вимогам статей 162, 164, 172, 173 цього Кодексу.

Відповідно до статті 21 Господарського процесуального кодексу України не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Частиною 4 статті 173 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з викладеного, позовна заява третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, не може бути прийнята господарським судом, зокрема, у разі якщо її вимоги належить розглядати не в порядку господарського судочинства.

Звертаючись з позовом у якості третьої особи із самостійними вимогами, ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що він є кредитором ПАТ "Дельта Банк" на підставі договору банківського вкладу №2630/121/227209 від 24.11.2014, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ "Дельта Банк", оскільки останнім не було повернуто вклад, і, відповідно, продаж на відкритих торгах (аукціону) лоту №UKR-2019-03, який відбувся з порушенням положень Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", що має наслідком заниження вартості активу, порушує інтереси ОСОБА_1 в частині задоволення вимог за рахунок продажу активів банку в процедурі ліквідації.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття "суд, встановлений законом" містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно з частиною 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Відповідно до частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, норми господарського процесуального законодавства закріплюють право фізичних осіб звертатися до господарського суду з позовами саме у випадку, коли їхня справа віднесена до юрисдикції господарського суду.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до положень частини другої цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

Статтею 45 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (наприклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18.

Відповідно до статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Згідно із частиною першою статті 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

Як вбачається з матеріалів справи, у даному випадку заяву подано фізичною особою, яка не є підприємцем, а предмет спору виник не у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, відтак права позивача не підлягають судовому захисту у господарському суді, а подана заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

За змістом положень статей 2 та 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що подана ОСОБА_1 позовна заява, як третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору, за суб`єктним складом сторін та характером правовідносин підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, а тому не може бути розглянута в межах даної справи з огляду на положення статті 21 та частини 4 статті 173 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини 5 статті 180 Господарського процесуального кодексу України до зустрічної позовної заяви, поданої з порушенням вимог, встановлених частиною четвертою цієї статті, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 2 частини 5 статті 174 Господарського процесуального кодексу України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи також у разі, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог.

За таких обставин, позовна заява ОСОБА_1 як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, і додані до неї документи підлягають поверненню заявнику.

При цьому, слід зазначити, що доступ до правосуддя в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини не може бути абсолютним і підлягає державному регулюванню й обмеженню. Кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Доступ до правосуддя здійснюється шляхом точного, послідовного і неухильного дотримання процесуального алгоритму, що передбачений Господарським процесуальним кодексом України.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в ухвалі висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що ухвала Господарського суду міста Києва від 01.04.2021 у справі №910/21031/20 обґрунтована, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для її скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 255, 270, 271, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 01.04.2021 у справі №910/21031/20 залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду міста Києва від 01.04.2021 у справі №910/21031/20 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/21031/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченими статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

І.М. Скрипка