ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25.06.2021 Справа № 905/701/21

Суддя господарського суду Донецької області Макарова Ю.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім ПК Індустрія, м.Харків,

до відповідача: Публічного акціонерного товариства Енергомашспецсталь, м.Краматорськ Донецької області,

про стягнення 13 773,01грн,

без повідомлення (виклику) учасників справи -,

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю Торговий дім ПК Індустрія звернулось до господарського суду Донецької області з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства Енергомашспецсталь, м.Краматорськ Донецької області, 235 518,72грн заборгованості, 4910,40грн пені, 6359,01грн інфляційних втрат, 1161,46грн 3% річних (всього 247 949,59грн).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за укладеним між сторонами договором постачання №15/803 від 26.10.2020 в частині оплати товару за видатковою накладною №302001 від 03.02.2021.

Ухвалою суду від 26.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №905/701/21; вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

30.04.2021 через канцелярію суду від Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім ПК Індустрія надійшли заява б/н від 29.04.2021 про зменшення розміру позовних вимог, за змістом якої позивач просить стягнути з відповідача 6 020,25грн пені, 6 359,01грн інфляційних втрат, 1 393,75грн 3% річних (всього 13 773,01грн); клопотання б/н від 29.04.2021 про повернення судового збору.

Ухвалою господарського суду від 30.04.2021 закрито провадження у справі №905/701/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім ПК Індустрія до Публічного акціонерного товариства Енергомашспецсталь, м.Краматорськ Донецької області, в частині стягнення заборгованості у розмірі 235 518,72грн; прийнято до розгляду остаточні вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 6 020,25грн, інфляційних втрат у розмірі 6 359,01грн, 3% річних у розмірі 1 393,75грн (всього 13 773,01грн).

13.05.2021 через канцелярію суду від представника відповідача надійшов відзив №17/301 від 12.05.2021 на позовну заяву, в якому посилаючись на оплату заборгованості, просить суд зменшити суму позовних вимог на 50 відсотків та зменшити суму витрат на професійну правничу допомогу на 90 відсотків.

Відповідно до ст.248 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з ч.4 ст.240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи, дослідивши матеріали справи, господарський суд ВСТАНОВИВ:

26.10.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «ПК Індустрія» (постачальник) та Публічне акціонерне товариство Енергомашспецсталь (покупець) уклали договір постачання №15/803 (далі - договір) згідно з п.1.1. якого постачальник в порядку та на визначених договором умовах передає у власність покупцеві, а покупець приймає і оплачує товар (продукцію), загальна кількість, одиниця виміру, ціна за одиницю виміру та загальна ціна, виробник якого визначені сторонами в специфікаціях, є невід`ємною частиною договору.

Відповідно до п.2.1. договору ціна продукції вказується в специфікаціях, які є його невід`ємними частинами договору.

За змістом п.2.2. договору загальна сума договору є величиною змінною і складається з суми всіх специфікацій, оформлених до цього договору, але не може перевищувати 450 000,00грн без ПДВ, 90 000,00грн з ПДВ, а всього 540 000,00грн з урахуванням ПДВ.

Якість, комплектація, упаковка та маркування товару (продукції) повинні відповідати нормам, визначеним документом про якість, діючими стандартами (ТУ, ГОСТ, ДСТУ, технічною документацією), а також спеціальним технічним вимогам, якщо такі встановлені угодою сторін, які відображені в специфікаціях (п.3.1. договору).

Відповідно до п.5.1. договору строки та умови постачання товару вказуються в специфікаціях.

Відповідно до п.5.2. договору датою постачання товару вважається дата його передачі покупцеві постачальником у встановленому в специфікаціях місці.

Згідно з п.6.1. договору постачальник зобов`язався надати покупцю одночасно з продукцією наступні документи:

а) рахунок;

б) документ про якість;

в) накладну (в накладній обов`язкове посилання на одержувача продукції);

г) товарно-транспортну документацію;

Відповідно до п.6.3. договору датою переходу права власності є дата, проставлена представником покупця в товарно-транспортній накладній (видатковій накладній), документом, що підтверджує такий перехід, є накладна (видаткова накладна).

Згідно з п.9.3. договору покупець здійснює оплату за поставлену продукцію протягом строку, зазначеного в специфікації, від дня отримання оригіналів рахунку на оплату і документа про якість, якщо інше не передбачено специфікацією.

При несвоєчасній оплаті поставленої продукції покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі 0,04% суми простроченого платежу за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період прострочення (п.10.5. договору).

Сплата неустойки (штрафу, пені) не звільняють сторони від виконання зобов`язань в натурі (п.10.8. договору).

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін та діє до 26.10.2022 (п.13.1. Договору).

Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (п.13.2. договору).

У виконання п.1.1. договору сторони уклали Специфікацію №3 від 27.01.2021 до договору, у якій погодили найменування продукції, що підлягала поставці, її кількість, ціну, умови оплати, поставки та відвантаження.

Так, за Специфікацією №3 вартість поставки складає 235 518,72грн з ПДВ, умови оплати - по факту постачання у 10 денний строк, строк поставки продукції 10-12 робочих днів після надіслання заявки покупцю на партію товару; умови відвантаження: на умовах DDP «Інкотермс-2010» склад перевізника Нової Пошти у місті покупця.

Матеріалами справи підтверджується, що у виконання своїх зобов`язань за договором позивач за видатковою накладною №302001 від 03.02.2021 та товарно-транспортною накладною №Р302001 від 03.02.2021 поставив узгоджену у вищевказаній специфікації продукцію на суму 235 518,72грн з ПДВ, а відповідач її отримав, про що свідчать підпис у видатковій накладній особи, уповноваженої покупцем за довіреністю №79 від 01.02.2021.

На підтвердження поставки спірної продукції на суму 235 518,72грн з ПДВ позивач також надав суду податкову накладну №23 від 03.02.2021 та квитанцію про її реєстрацію.

До позовної заяви додано рахунок на оплату №102009 від 01.02.2021 на суму 235 518,72грн з ПДВ, який містить посилання на cпірний договір.

Позивач, посилаючись на невиконання відповідачем своїх зобов`язань в частині своєчасного здійснення оплати за отриману продукцію, враховуючи прийняття судом до розгляду остаточних вимог позивача, звернувся до суду з позовом про стягнення 6 020,25грн пені, 6 359,01грн інфляційних втрат, 1 393,75грн 3% річних (всього всього 13 773,01грн).

Виходячи з принципу повного, всебічного та об`єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає вимоги позивача до відповідача такими, що підлягають частковому задоволенню, враховуючи наступне:

Враховуючи статус сторін та характер правовідносин між ними, останні (правовідносини) регулюються насамперед відповідними положеннями Господарського і Цивільного кодексів України та умовами укладеного між ними договорів.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, який в силу вимог ч.1 ст.629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст.509 ЦК України, ст.73 Господарського кодексу України (далі - ГК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ст.ст.11, 509 ЦК України, ст.174 ГК України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як визначено ст.629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Договір №15/803 від 26.10.2020 є підставою для виникнення у його сторін прав і обов`язків, визначених ним та за своїм змістом та правовою природою є договором поставки та підпадає під правове регулювання норм статті 712 ЦК України та статей 264-271 ГК України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми ЦК України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 ЦК України).

Згідно зі ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Таким чином, на підставі укладеного між сторонами договору у позивача виник обов`язок поставити товар, а у відповідача прийняти та оплатити його вартість.

Як вже встановлено судом, позивач у виконання умов договору №15/803 від 26.10.2020 та Специфікації №3 до нього за видатковою накладною №302001 від 03.02.2021 та товарно-транспортною накладною №Р302001 від 03.02.2021 здійснив поставку товару відповідачу на загальну суму 235 518,72грн.

Підписання представником покупця за довіреністю №79 від 01.02.2021 видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Відповідачем здійснено оплату отриманої продукції 27.04.2021, що підтверджується платіжним дорученням №935 на суму 235 518,72грн., спір між сторонами в цій частині відсутній.

Предметом даного позову є вимоги позивача про стягнення пені у розмірі 6 020,25грн, інфляційних втрат у розмірі 6 359,01грн, 3% річних у розмірі 1 393,75грн у зв`язку з простроченням виконання грошових зобов`язань з оплати товару.

Відтак, при з`ясуванні підставності нарахування кредитором пені, нарахувань у порядку частини другої статті 625 ЦК України судом належить визначити конкретну дату (подію), з настанням якої пов`язується строк виконання грошового зобов`язання.

У відповідності до статті 193 ГК України, суб`єкти господарювання та учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Відповідно до ч.1 ст.691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Як встановлено ч.ч.1, 2 ст.692 ЦК України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або законодавством не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно зі ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтею 251 ЦК України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

За змістом статті 252 ЦК України вбачається, що строк визначається, зокрема, днями, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Частиною п`ятою статті 254 ЦК України передбачено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Отже, при визначенні строку (терміну) виконання зобов`язання судам необхідно враховувати загальні положення ЦК України про порядок визначення та обчислення строків (термінів), зокрема, щодо початку і закінчення строку (терміну), а також умови вчиненого сторонами спору правочину, на підставі якого виникло зобов`язання.

У п.9.3. договору сторони дійшли згоди, що покупець здійснює оплату за поставлену продукцію протягом строку, зазначеного в специфікації, від дня отримання оригіналів рахунку на оплату і документа про якість, якщо інше не передбачено специфікацією.

Судом встановлено, що сторони у Специфікації №3 від 27.01.2021 погодили умови оплати спірного товару по факту постачання у 10 денний строк.

Відтак, з урахуванням положень статті 253 ЦК України щодо початку перебігу строку, період у часі, упродовж якого має місце прострочення боржника (відповідача) щодо виконання зобов`язання з оплати перед кредитором (позивачем), починається з наступного дня після настання події, з якою пов`язано його початок. Якщо останній день строку для оплати товару припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, то в силу частини п`ятої статті 254 ЦК України, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові 20.11.2020 року по справі № 910/13071/19.

З огляду на встановлені судом обставини, оскільки товар був поставлений і відповідно отриманий 03.02.2021, зважаючи на те, що 13.02.2021 та 14.02.2021 є вихідними днями, то днем закінчення строку виконання відповідачем зобов`язання щодо оплати товару є перший робочий день - 15.02.2021 (понеділок), відповідно з 16.02.2021 почалося прострочення виконання зобов`язання.

Згідно ст.202 ГК України та ст.598 ЦК України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

В силу вимог ст.ст.525, 526, 530, 610, 611 ЦК України зобов`язання підлягає виконанню належним чином та у встановлений строк. Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, є порушенням зобов`язання (неналежне виконання), що тягне за собою настання правових наслідків, встановлених договором або законом, зокрема, сплата неустойки (штрафу, пені).

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК України та частиною шостою статті 232 ГК України.

Отже, неустойка має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Під неустойкою (штрафом, пенею), відповідно до ст.549 ЦК України розуміється грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 10.5. договору сторони погодили, що при несвоєчасній оплаті поставленої продукції покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі 0,04% суми простроченого платежу за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період прострочення.

Відповідно до доданого до заяви про зменшення розміру позовних вимог остаточного розрахунку, заявлена до стягнення пеня у розмірі 6 020,25грн розрахована на суму заборгованості 235 518,72грн за період з 14.02.2021 по 26.04.2021 із застосуванням подвійної облікової ставки НБУ.

Суд встановив, що позивачем невірно нараховано пеню на суму заборгованості починаючи з 14.02.2021, у той час як за вищенаведеними висновками суду лише з 16.02.2021 почалося прострочення виконання зобов`язання.

Враховуючи викладене, суд, здійснивши за допомогою програми інформаційно-пошукової системи "ЛІГА Закон" розрахунок пені, в межах обраного позивачем періоду, встановив, що вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню у розмірі 5 904,10грн, розраховані за період з 16.02.2021 по 26.04.2021.

Щодо заявлених вимог про стягнення 3% річних у розмірі 1 393,75грн суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові 07.04.2020 у справі №910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відтак, вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (пункт 43 мотивувальної частини постанови).

Відповідно до доданого до заяви про зменшення розмірі позовних вимог розрахунку як остаточного, заявлені до стягнення відсотки річних нараховані на суму заборгованості на суму заборгованості 235 518,72грн за період з 14.02.2021 по 26.04.2021.

Аналогічно з розрахунком пені позивачем невірно нараховано 3% річних на заборгованість починаючи з 14.02.2021, у той час як за висновками суду лише з 16.02.2021 почалося прострочення виконання зобов`язання.

Здійснивши за допомогою програми інформаційно-пошукової системи "ЛІГА Закон" розрахунок 3% річних в межах обраного позивачем періоду нарахування суд встановив, що вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню у розмірі 1 355,04грн, розраховані за період з 16.02.2021 по 26.04.2021

Розглянувши також заявлені позивачем до стягнення інфляційних втрат у розмірі 6 359,01грн, суд зазначає наступне.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням унаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

Кредитору, у свою чергу, згідно з частиною другою статті 625 ЦК України належить право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч.2 ст.625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення становить місяць.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Цивільним кодексом України, як основним актом цивільного законодавства, не передбачено механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання.

При цьому Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 20.11.2020 по справі №910/13071/19 дійшов висновків, що при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007.

Оскільки на практиці існують різні підходи до застосуванням механізму розрахунку інфляційних втрат у порядку частини другої статті 625 ЦК України у разі, якщо прострочення виконання грошового зобов`язання становить неповний місяць, Об`єднана палата Касаційного господарського суду роз`яснила, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці. Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Зазначений спосіб розрахунку склався як усталена судова практика, його використовують всі бухгалтерські програми розрахунку інфляційних.

Заявлені до стягнення інфляційні втрати нараховані позивачем на заборгованість у розмірі 235 518,72грн із застосуванням індексів інфляції за місяці прострочення лютий - березень 2021.

Приймаючи до уваги вищенаведені висновки Верховного суду, судом встановлено, що позивачем невірно здійснені нарахування інфляційних за період прострочення виконання, який не дорівнюють повному календарному місяцю, а саме неправомірно застосовано індекс інфляції за лютий, у той час як спірна заборгованість виникла лише з 16.02.2020.

З урахуванням вищевикладеного, здійснивши за допомогою програми інформаційно-пошукової системи "ЛІГА Закон" власний розрахунок інфляційних в межах обраного позивачем періоду, судом встановлено, що обґрунтованими та належними до стягнення є інфляційні у загальному розмірі 4'003,82грн, нараховані позивачем на заборгованість у розмірі 235 518,72грн із застосуванням індексу інфляції за березень 2021.

Відповідачем у відзиві на позовну заяву заявлено клопотання про зменшення позовних вимог на 50%. Предметом позовних вимог є стягнення 3% річних, інфляційних втрат та пені.

В обґрунтування зазначеного клопотання відповідач посилається на те, що заявлені до стягнення штрафні санкції у загальному розмірі 13'773,01грн є надмірно великими, скрутне фінансове становище боржника; різкий спад виробництва, що стався у зв`язку з непередбачуваними обставинами починаючи з квітня 2014 року; зменшення оборотних коштів підприємства.

У відповідності до статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частиною 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Одночасно, в чинному законодавстві України відсутній вичерпний перелік виняткових випадків, за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку. Правовий аналіз зазначених статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду. Отже, вказане питання віршується судом з урахуванням приписів ст. 86 ГПК України, відповідно до якої господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.12.2018 у справі №916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 27.01.2020 у справі №916/469/19.

У статті 233 ГК України, словосполучення "суд має право" та "може бути зменшений за рішенням суду" свідчить про те, що саме суд першої інстанції користується певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення.

Водночас, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства (ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України), якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Матеріали справи свідчать про те, що при прийнятті спірного товару покупцем не були виявлені будь-які недоліки спірного товару або його невідповідність умовам договору, первинні документи були підписані представником ПАТ Енергомашспецсталь без будь-яких заперечень та застережень. За висновками суду відповідач мав здійснити остаточний розрахунок з позивачем 16.02.2021. Отримавши товар та використовуючи його здобутки у своїй господарській діяльності, відповідач до звернення позивача з даним позовом про примусове стягнення коштів не здійснило навіть часткової сплати заборгованості. Враховуючи здійснення оплати суми основного боргу лише після звернення позивача з позовом 27.04.2021, прострочення з оплати склало більше двох місяців.

Суд також відзначає, що відповідачем не доведено, що причиною прострочення виконання грошового зобов`язання є обставини, які перебувають поза його волею, а стягнення правомірно заявленої пені у розмірі 5 904,10грн є неспівмірним з наслідками порушення, не відповідає засадам розумності і справедливості, перетворюється у несправедливо непомірний тягар для відповідача та може спричинити зупинення господарської діяльності товариства.

Разом з цим, відповідач не надав суду жодних доказів у підтвердження посилань на скрутне фінансове становище, отже ці обставини не були предметом дослідження та оцінки, що унеможливлює встановлення судом обставин на які посилається заявник.

Суд враховує, що здійснюючи підприємницьку діяльність відповідач повинен самостійно нести всі ризики: як щодо дотримання норм чинного законодавства України, так і щодо належного виконання добровільно взятих на себе договірних зобов`язань, а також самостійно нести юридичну відповідальність за допущені у своїй діяльності правопорушення. Укладаючи 26.10.2020 договір поставки відповідач усвідомлював всі ризики та свідомо, з доброї волі погодився на умови поставки, в тому числі і щодо нарахування пені.

За таких обставин, приймаючи також до уваги інтереси позивача, керуючись принципами як справедливість, добросовісність та розумність, суд дійшов висновку про відсутність підстав для зменшення пред`явленої до стягнення пені.

Клопотання відповідача в частині зменшення 3% річних та інфляційних суд відхиляє, з огляду на наступне.

Згідно із ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Таким чином, суд позбавлений можливості в силу приписів чинного законодавства зменшувати розмір 3% річних та інфляційні, оскільки за своєю правовою природою нарахування за ст. 625 ЦК України не є неустойкою.

Суд звертає увагу відповідача, що за змістом ч.2 ст.625 ЦК України, нарахування 3% річних та індексу інфляції входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Позивач просить суд також стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000грн. 00коп.

Відповідач у відзиві на позовну просить зменшити суму витрат на професійну правничу допомогу на 90 відсотків. Клопотання мотивовано тим, що заявлена сума судових витрат не є співмірною із складністю цієї справи, її стягнення становить надмірний тягар для відповідача.

Статтею 123 ГПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом ч.1, 2 ст.126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

У відповідності до ст.26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

В підтвердження надання адвокатських послуг позивачем було надано суду копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДН №5615 від 28.08.2019, ордеру серії АХ №1047555 від 13.04.2021, платіжне доручення №1011 від 14.04.2021 про сплату 8000,00грн, акту про надання правничої (правової) допомоги до договору про надання правничої (правової) допомоги від 14.04.2021 року; рахунок №0804001 від 08.04.2021 на оплату на суму 8000,00грн, договору про надання правничої (правової) допомоги №12 від 01.04.2021 року, укладеного між фізичною особою-підприємцем Товариством з обмеженою відповідальністю Торговий дім ПК Індустрія (клієнт) та адвокатом Романаускас Володимиром (адвокат), відповідно до п.1.1. якого адвокат зобов`язався здійснити захист, представництво або надати інші види правничої (правової) допомоги, в порядку та на умовах, передбачених даним договором, а клієнт зобов`язався своєчасно прийняти та оплатити її.

Пунктом 4.6. зазначеного договору передбачено, що акт про надання правової допомоги вважається підписаним, якщо протягом 5 днів з моменту його отримання клієнтом, останній не надав адвокату письмові аргументовані заперечення на акт.

Договір про надання правничої допомоги набирає чинності з моменту його підписання та діє до його повного виконання (п.9.1. договору).

Так, у виконання п.4.6. договору між адвокатом Романаускас Володимиром та клієнтом, Товариством з обмеженою відповідальністю Торговий дім ПК Індустрія, був складений акт про надання правничої (правової) допомоги до договору про надання правничої (правової) допомоги, у якому сторони підтвердили, що адвокат Романаускас Володимир надав, а клієнт прийняв послуги за договором про надання правової допомоги №12 від 01.04.2021 року у наступному об`ємі:

- аналіз документів 40хв х 1 500,00грн/год =1 000грн;

- складання тексту позовної заяви 3 години х 1 500,00грн/год =4 500,00грн;

- підготовка розрахунків заборгованості, процентів річних, інфляційних втрат, пені 40хв. х 1500,00грн/год = 1 000,00грн;

- збір, оформлення доказів та додатків до позову та відправлення документів - 1 година х 1500,00грн = 1 500,00грн.

Загальна вартість послуг адвоката за цим актом склала 8 000,00грн.

Вказаний акт підписаний між клієнтом та адвокатом з вказівкою що сторони претензій одна до одної не мають.

Відповідно до ч.3, 4 ст.126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За змістом п.1 ч.2 ст.126, ч.8 ст.129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Таким чином, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Матеріалами справи підтверджується, що позовна заява, розрахунок позовних вимог, заява б/н від 29.04.2021 про зменшення розміру позовних вимог з доданим уточненим розрахунком позовних вимог складені за підписом адвоката.

У підтвердження фактичної оплати позивачем послуг адвоката за договором про надання правової допомоги №12 від 01.04.2021 суду надано платіжне доручення №1011 від 14.04.2021 про сплату 8000,00грн.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 ГПК України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 ГПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Також у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 ГПК України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.

При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08.04.2020 року у справі №922/2685/19.

Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Як вказала колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 07.11.2019 по справі № 905/1795/18, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Приймаючи до уваги викладене та зважаючи на зазначені положення законодавства, враховуючи принципи співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, тощо, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення клопотання позивача про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, виходячи з такого.

Як вже зазначалося, до обсягу наданої правової допомоги входить складання тексту позовної заяви, заявлена до стягнення вартість послуги в цій частині складає 4 500,00грн (3 години х 1 500,00грн/год).

Суд зазначає, що спірні правовідносини між сторонами у справі за виникли у зв`язку із несвоєчасним виконанням покупцем своїх зобов`язань за договором постачання №15/803 від 26.10.2020 в частині оплати товару за видатковою накладною №302001 від 03.02.2021.

Тобто, даний спір для кваліфікованого юриста є незначної складності, спір відноситься до категорії спорів, що виникають у зв`язку із неналежним виконанням договору поставки. У спорах такого характеру, за відсутності особливостей поставки товару у спірних правовідносинах, відсутності протиріч між наявними у справі документами щодо факту поставки товару і його часткової оплати, судова практика є сталою.

Крім того, спірні правовідносини регулюється нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України. Великої кількості законів і підзаконних нормативно-правових актів, які підлягають дослідженню адвокатом і застосуванню, спірні правовідносини не передбачають.

Тобто, для адвоката дана справа є звичайним розрахунковим спором, з огляду на що суд вважає, що підготовка позовної заяви до розгляду в суді не потребувала значних затрат часу, великого обсягу юридичної і технічної роботи. До матеріалів позову додана не велика кількості документів, на дослідження б яких адвокат витратив значний час.

З огляду на зазначене, суд вважає розрахунок вартості витрат за складання позовної заяви для звернення до суду у розмірі 4'500грн неспівмірним із складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг в частині складання тексту позовної заяви.

Відтак, керуючись критерієм розумності розміру адвокатських витрат, з урахуванням обставин справи, за висновком суду, розмір витрат на професійну правничу допомогу в частині складання позовної заяви в сумі 3'000грн відповідає критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру у даній категорії спору для кваліфікованого юриста.

З урахуванням вищевикладеного, загальний розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6500грн. відповідає критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру. В іншій частині суд відмовляє позивачу у відшкодуванні втрат на правничу допомогу.

Позивач звернувся до суду із клопотанням б/н від 29.04.2021 про повернення судового збору у розмірі 1'449,24грн.

Позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 3719,24грн згідно з платіжним дорученням №1010 від 14.04.2021.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду, зокрема, в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Судом враховано, що ухвалою господарського від 30.04.2021 закрито провадження у справі в частині стягнення заборгованості у розмірі 235 518,72грн., остаточні позовні вимоги складають 13'773,01грн.

Відповідно до приписів статті 129 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Враховуючи викладене, а також часткове задоволення позовних вимог, за рахунок відповідача підлягає відшкодуванню судовий збір в сумі 1'856,31грн, а сплачений судовий збір в сумі 1'449,24грн підлягає поверненню на користь позивача.

Частиною 2 ст.126 ГПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно з ч.4 ст.129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, зокрема витрати на професійну правничу допомогу покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, витрати позивача на правничу допомогу у розмірі 6500грн. покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст.12, 73, 74, 76-79, 86, 91, 129, 236-238, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р I Ш И В:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім ПК Індустрія, м.Харків, до Публічного акціонерного товариства Енергомашспецсталь, м.Краматорськ Донецької області, про стягнення 13 773,01грн - задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Енергомашспецсталь (84306, Донецька область, м.Краматорськ, ПАТ Енергомашспецсталь; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім ПК Індустрія (61052, м.Харків, пров.Сімферопольський, буд.6, літера «Д-1»; ) пеню у розмірі 5 904,10грн, інфляційні втрати у розмірі 4 003,82грн, 3% річних у розмірі 1 355,04грн; витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 315,41грн; судовий збір у розмірі 1'856,31грн.

В частині стягнення пені у розмірі 116,15грн, інфляційних втрат у розмірі 2 355,19грн, 3% річних у розмірі 38,71грн відмовити.

Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю Торговий дім ПК Індустрія (61052, м.Харків, пров.Сімферопольський, буд.6, літера «Д-1»; ) з державного бюджету України судовий збір у сумі 1'449,24грн, сплачений згідно платіжного доручення №1010 від 14.04.2021.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Згідно із ст.241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 ГПК України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень ГПК України).

Повний текст рішення складено та підписано 25.06.2021.

Суддя Ю.В. Макарова