Справа №904/2958/20
Судді Верховного Суду Вронської Г.О.
у справі №904/2958/20
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Серединецьке"
до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротек", 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Армада ЛТД"
про визнання договору поруки №3П/8АФ-15 від 30.03.2018 недійсним,
1. 24 травня 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Серединецьке" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.11.2020 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18.05.2021.
3. 28 травня 2021 року до Суду надійшли заперечення Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротек" проти відкриття касаційного провадження у справі. Товариство вважає, що суд апеляційної інстанції переглянув рішення суду відповідно до висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові від 19.02.2021 у справі №904/2958/20. Таким чином, просить відмовити у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 293 ГПК України.
4. Ухвалою Верховного Суду від 05.07.2021 відкрито касаційне провадження у справі №904/2958/20 та призначено касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Серединецьке" до розгляду у відкритому судовому засіданні.
5. Відповідно до частини третьої статті 34 ГПК України вважаю за необхідне викласти свою окрему думку, оскільки не погоджуюсь з ухвалою Верховного Суду від 05.07.2021 про відкриття провадження у цій справі з огляду на таке.
6. Товариство з обмеженою відповідальністю "Серединецьке" звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротек" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Армада ЛТД" про визнання недійсним договору поруки №3П/8АФ-15 від 30.03.2018.
7. Позов мотивований тим, що cпірний договір є фіктивним з огляду на те, що його єдиною метою було визначення підсудності на території Дніпропетровської області, а не з метою настання реальних наслідків.
8. Відповідно до норм цивільного законодавства поручитель має право на винагороду, а відтак укладання договору поруки є господарською операцією, у якій має бути розумна економічна причина. Проте Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Армада ЛТД" не зверталося до позивача з метою встановлення оплати за надані послуги відповідно до спірного договору.
9. Господарський суд Дніпропетровської області рішенням від 11.11.2020, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 18.05.2021, відмовив у задоволенні позову.
10. Суди виходили з того, що позивач оспорює спірний договір як заінтересована особа в розумінні частини третьої статті 215 ЦК України, не будучи стороною цього договору, з тих мотивів, що цей правочин не направлений на реальне настання правових наслідків та укладений з метою зміни територіальної підсудності й містить ознаки фіктивного правочину, у розумінні статті 234 ЦК України. Проте позивач належними та достовірними доказами не довів, що всі учасники оспорюваного правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.
11. У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 зі справи №904/2979/20 за участю тих же сторін і з аналогічним предметом позову викладено висновок щодо фіктивності договору поруки та щодо порушеного права або інтересу позивача.
13. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання оспорюваного правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі №6-78цс13, від 11.05.2016 у справі №6-806цс16, у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18.
14. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, що сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав, тобто особа має обґрунтувати юридичну зацікавленість щодо наявності/відсутності цивільних прав.
15. При розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення.
16. Недійсність договору як приватно-правова категорія повинна не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. Ініціювання спору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися для невиконання обов`язків чи уникнення сплати боргу боржником (подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 05.09.2019 у справі №638/2304/17, від 18.09.2019 у справі №200/4202/14-ц).
18. У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 у справі №638/2304/17 та у постанові Верховного Суду від 10.03.2021 у справі №201/8412/18 також наведено правовий висновок, згідно з яким недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
19. У справі №904/2958/20 суди мотивували своє рішення тим, що позивач не довів фактичних підстав, з якими закон пов`язує ознаки фіктивності договору поруки в розумінні статті 234 ЦК України. Спірний договір поруки не порушує прав чи законних інтересів позивача. Товариство з обмеженою відповідальністю "Серединецьке" не довело наявності цивільно-правового інтересу у визнанні недійсним договору поруки.
20. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
21. Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").
22. У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.
23. Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб.
24. Пунктом 5 частини першої статті 293 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судове рішення, зазначене у пунктах 1, 4 частини першої статті 287 цього Кодексу, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
25. На мою думку, суд апеляційної інстанції врахував, зокрема, висновки Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладені у постанові від 19.02.2021 у справі №904/2979/20, а також висновки Верховного Суду у постанові від 08.06.2021 у справі №904/2782/20. Посилання Скаржника у касаційній скарзі на постанови Верховного Суду у інших справах не є обґрунтованими, оскільки встановлені судами попередніх інстанцій обставини у справі №904/2958/20 відрізняються від встановлених обставин у справах, які зазначив Скаржник у касаційній скарзі.
26. Потрібно також враховувати ту обставину, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Серединецьке" є боржником за лізинговим договором, і як боржник за основним зобов`язанням, може бути зацікавленим у затягуванні судового розгляду справи про стягнення кредитором, як управленою особою, боргу з поручителів. Такий додатковий інтерес не є легітимним і не підпадає під судовий захист.
27. Крім того, Верховний Суд ухвалою від 25.06.2021 у справі №904/2966/20 за участю тих же сторін і з аналогічним предметом позову вже відмовляв у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 293 ГПК України.
28. Таким чином, у відкритті касаційного провадження у справі №904/2958/20 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Серединецьке" на судові рішення необхідно було відмовити на підставі пункту 5 частини першої статті 293 ГПК України, оскільки Верховний Суд вже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
Суддя Г. Вронська