ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

"08" липня 2021 р.Справа № 922/2691/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Добрелі Н.С.

розглянувши матеріали

позовної заяви Фізичної особи - підприємця Кузнецова Геннадія Васильовича
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортно - Експедиційна Компанія "Фармкур`єр" , ОСОБА_1
про стягнення 199460,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Кузнецов Геннадій Васильович звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортно - Експедиційна Компанія "Фармкур`єр" та ОСОБА_1 про солідарне стягнення коштів за договором № 1 від 17.02.2021 року у розмірі 199460,00 грн., з яких 183012,50 грн. основна заборгованість, 7927,20 грн. пені, 6850,62 грн. інфляційних втрат та 1669,68 грн. 3% річних.

Дослідивши матеріали позовної заяви, судом встановлено наступне.

Як вбачається із матеріалів позовної заяви, заявником визначено в якості відповідачів Товариство з обмеженою відповідальністю "Транспортно - Експедиційна Компанія "Фармкур`єр" та ОСОБА_1 .

Як вказує заявник, між ФОП Кузнецовим Г.В. та ТОВ "Транспортно - Експедиційна Компанія "Фармкур`єр" було укладено договір поставки № 1 від 17.02.2021 року.

В свою чергу, від імені ТОВ "Транспортно - Експедиційна Компанія "Фармкур`єр" вищезазначений договір було підписано директором Калініченко І.В.

Пунктом 6.4 договору визначено, що у разі не виконання ТОВ "Транспортно - Експедиційна Компанія "Фармкур`єр" (покупцем) умов цього договору з оплати поставленого товару, усі обов`язки покупця переходять до майнового поручителя, яким є фізична особа - підписант цього договору.

На підставі наведеного, позивач вважає, що ОСОБА_1 є поручителем за договором поставки № 1, укладеним між ФОП Кузнецовим Г.В. та ТОВ "Транспортно - Експедиційна Компанія "Фармкур`єр", у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути заборгованість за вказаним договором солідарно з обох відповідачів.

За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

За змістом статті 45 ГПК України сторони - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). При цьому відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги. З огляду на зміст наведених норм захисту в судовому порядку підлягають порушене право й охоронювані законом інтереси саме від відповідача.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ. При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 235/445/18.

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів визначена статтею 20 ГПК України.

Так, у відповідності до п.1 ч.1 ст. 20 ГПК України, на який посилається позивач, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Як було встановлено вище, спір у даній справі виник із договору поставки № 1 від 17.02.2021 року, який укладено між ФОП Кузнецовим Г.В. та ТОВ "Транспортно - Експедиційна Компанія "Фармкур`єр".

В свою чергу фізична особа ОСОБА_1 не є стороною зазначеного правочину.

Посилання позивача на те, що п. 6.4 договору передбачено відповідальність ОСОБА_1 за порушення умов вказаного договору ТОВ "Транспортно - Експедиційна Компанія "Фармкур`єр", як поручителя є вільним трактуванням заявника умов договору, з огляду наступне.

Як вже було зазначено вище, п. 6.4 договору передбачено, що у разі не виконання ТОВ "Транспортно - Експедиційна Компанія "Фармкур`єр" (покупцем) умов цього договору з оплати поставленого товару, усі обов`язки покупця переходять до майнового поручителя, яким є фізична особа - підписант цього договору.

В свою чергу підписаном вказаного договору з боку ТОВ "Транспортно - Експедиційна Компанія "Фармкур`єр" є директор Калініченко І.В.

Тобто, ОСОБА_1 підписано договір поставки № 1 саме в якості директора ТОВ "Транспортно - Експедиційна Компанія "Фармкур`єр", про що також свідчить печатка підприємства.

Матеріали позовної заяви не містять окремого договору поруки, укладеного між заявником та ОСОБА_1 щодо поручительства останнього за невиконання ТОВ "Транспортно - Експедиційна Компанія "Фармкур`єр" умов договору поставки № 1.

Отже, з наданого позивачем договору поставки не вбачається, що ОСОБА_1 саме як фізична особа поручився за невиконання ТОВ "Транспортно - Експедиційна Компанія "Фармкур`єр" умов договору поставки № 1.

Щодо посилань позивача на постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.03.2019 року у справі № 904/2530/18, від 02.10.2018 року у справі № 910/1733/18, суд зазначає наступне.

Зі змісту вищезазначених постанов вбачається, що Верховним Судом зроблено висновки, що до юрисдикції господарських судів належать справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Як вже було зазначено вище, договір, за яким позивач просить суд стягнути заборгованість, укладено між двома юридичними особами - ФОП Кузнецовим Г.В. та ТОВ "Транспортно - Експедиційна Компанія "Фармкур`єр".

Фізична особа ОСОБА_1 не є стороною вказаного правочину.

В той час, як матеріали позовної заяви не містять окремого договору поруки з фізичною особою ОСОБА_1 .

Отже посилання заявника на практику Верховного Суду по вищезазначеним постановам у даному спорі є безпідставними, оскільки зміст позовних вимог та обставини справи є відмінними.

Таким чином, при зверненні до суду з відповідним позовом про солідарне стягнення заборгованості з юридичної особи (ТОВ "Транспортно - Експедиційна Компанія "Фармкур`єр") та фізичної особи ( ОСОБА_1 ) в рамках одного позову є порушенням правил об`єднання позовних вимог.

Частина 1 статті 19 ЦПК України передбачає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Так, при визначенні юрисдикційності спору слід ураховувати, що критеріями розмежування між цивільною та іншими юрисдикціями є, по-перше, суб`єктивний склад сторін, однією з яких у спорі є здебільшого фізична особа; по-друге, характер спору про право (справи за позовами, що виникають з будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами інших видів судочинства).

При цьому, у вирішенні питання про те, чи можна вважати правовідносини і відповідний спір господарськими, потрібно керуватися ознаками, наведеними у статті 3 Господарського кодексу України. Господарський спір належить до юрисдикції господарського суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Тобто критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників справи та характер спірних правовідносин (наведену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі N 688/2940/16-ц, у постанові Верховного Суду від 05.03.2021 у справі № 910/14758/20).

Таким чином, як вбачається зі змісту вищенаведених процесуальних норм та правової позиції Верховного Суду, при визначенні юрисдикційності спору судом має бути враховано відповідну сукупність обставин, зокрема, характер спірних правовідносин.

За змістом частини ч.1 ст.14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням зазначених правових норм, суд зазначає, що реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду, особа наводить у позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес і спосіб його захисту.

Водночас на стадії відкриття провадження у справі суд позбавлений можливості надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду. У з`ясуванні наведеного і полягає завдання судового розгляду.

Зміст положень ст. 4 та п. 4 ч.3 ст. 163 ГПК України свідчить, що при зверненні до суду з позовом позивач самостійно визначає зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них.

Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду, особа (позивач) наводить у позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес, ким воно порушено та спосіб його захисту.

Водночас, аналіз положень ст. 5 та п. 4 ч.3 ст. 163 ГПК України дає підстави для висновку, що суд позбавлений можливості в будь-якій формі відмовити у прийнятті до розгляду позовної заяви лише в частині, в якій позовні вимоги заявлено в порядку іншого судочинства.

Статтею 173 ГПК України унормовано об`єднання і роз`єднання позовів.

Так, у частині 1 статті 173 ГПК України зазначено, що в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Водночас за змістом ч. 4 ст. 173 ГПК України не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 173 ГПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи вправі до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання господарського судочинства; розгляд позовних вимог, виділених у самостійне провадження, здійснює суддя, який прийняв рішення про роз`єднання позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 174 ГПК України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи у разі, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 173 цього Кодексу).

Відповідно до ст.21 ГПК України, не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Зміст наведених норм свідчить, що порушення правил об`єднання позовних вимог, в разі якщо суд за клопотанням сторони або з власної ініціативи не роз`єднає позовні вимоги, є підставою для повернення позовної заяви на підставі п. 2 ч. 5 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України.

Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 18.01.2021 у справі № 908/2107/20.

Також, як вбачається зі змісту вищенаведених процесуальних норм та практики їх застосування судом касаційної інстанції, можливість роз`єднання позовних вимог судом з власної ініціативи передбачено виключно для вимог, заявлених у порядку одного судочинства.

Проте, як було встановлено вище, в даній справі позивач об`єднав у позовній заяві вимоги про солідарне стягнення коштів із двох відповідачів, пред`явлення позову до кожного з яких неможливе в порядку одного судочинства, оскільки позовна вимога до ТОВ "Транспортно-Експедиційна Компанія "Фармкур`єр" підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а позовні вимога до Фізичної особи ОСОБА_1 - в порядку цивільного судочинства, оскільки відсутній правочин поруки, за яким ОСОБА_1 взяв зобов`язання відповідати за невиконання ТОВ "Транспортно-Експедиційна Компанія "Фармкур`єр" своїх зобов`язань за договором поставки № 1.

Отже, характер заявлених вимог про солідарне стягнення коштів із вищезазначених осіб унеможливлює самостійне роз`єднання цих вимог господарським судом.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для повенення позовної заяви на підставі п. 2 ч. 5 ст. 174 ГПК України, у зв`язку з порушенням правил об`єднання позовних вимог.

Проте, суд звертає увагу заявника на те, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення допущеного порушення.

Суд також зазначає, що позивач не позбавлений права на звернення до суду іншої юрисдикції з тими вимогами, які згідно з чинним законодавством належать до відповідної юрисдикції.

Керуючись п. 2 ч. 5 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Повернути позовну заяву (вх. № 2691/21) Фізичній особі - підприємець Кузнецову Геннадію Васильовичу разом із доданими до неї документами всього на 22 аркушах, в той числі квитанції про сплату судового збору від 05.07.2021 року на суму 2992,00 грн. на 1 аркуші.

Ухвала набирає чинності з моменти її підписання суддею.

Ухвалу про повернення позовної заяви може бути оскаржено в порядку, передбаченому статтями 255-256 ГПК України.

Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Інформація по справі може бути одержана зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/.

Ухвалу підписано 08.07.2021 року.

Суддя Добреля Н.С.

Примітка: Повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення недоліків (ст.174 ГПК України).