РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

30.06.2021Справа № 910/6640/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Нечая О.В., за участю секретаря судового засідання Будніка П.О., розглянувши у загальному позовному провадженні матеріали справи № 910/6640/21

за позовом Громадської організації "Всеукраїнська вища рада юристів" (Україна, 04205, м. Київ, проспект Оболонський, буд. 22, корп. В, кв. 69; ідентифікаційний код: 40358381)

до 1) Національного університету "Одеська юридична академія" (Україна, 65009, м. Одесса, Фонтанська дорога, буд. 23; ідентифікаційний код: 20933314)

2) Київського інституту інтелектуальної власності та права Національного університету "Одеська юридична академія" (Україна, 02121, м. Київ, вул. Харківське шосе, буд. 210; ідентифікаційний код: 43452672)

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: Фонду державного майна України (Україна, 01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, буд. 18/9; ідентифікаційний код: 00032945)

про визнання недійсним договору оренди

Представники учасників справи:

від позивача: Соколов А.О., ордер серії ЗР № 38348 від 19.05.2021;

від відповідача-1: Денисенко Г.В., ордер серії АО № 1030580 від 19.05.2021; Яцишин В.В., ордер серії ВН № 1050295 від 29.06.2021;

від відповідача-2: Бандура В.І., ордер серії КС № 239638 від 30.06.2021;

від третьої особи: Нечай О.Р. (в порядку самопредставництва).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Громадська організація "Всеукраїнська вища рада юристів" (далі - позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Національного університету "Одеська юридична академія" (далі - відповідач-1), Київського інституту інтелектуальної власності та права Національного університету "Одеська юридична академія" (далі - відповідач-2) про визнання недійсним Договору № 476 від 02.06.2020 щодо оренди нерухомого майна - будівлі головного корпусу, площею 3 791,2 кв.м., розташованої за адресою: Україна, м. Київ, вул. Харківське шосе, буд. 210, що належить до державної власності та перебуває на балансі відповідача-1, укладеного між відповідачами.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням визначеного законодавством порядку укладення договорів оренди державного майна в частині погодження та надання дозволу Фондом державного майна України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/6640/21, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, залучено Фонд державного майна України до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів, підготовче засідання призначено на 26.05.2021.

20.05.2021 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач-1 проти позову заперечує, зазначає, що предметом укладеного відповідачами договору є державне окреме індивідуально визначене майно, яке перебуває на балансі відповідача-1 на праві господарського відання та належить Державі Україна в особі Міністерства освіти і науки України. Як зазначає відповідач-1, згідно з положеннями чинного законодавства передача державного нерухомого майна, що знаходиться на балансі закладу вищої освіти, здійснюється без проведення аукціону. Крім того, відповідач-1 посилається на ту обставину, що укладення оспорюваного позивачем договору було погоджено з Міністерством освіти і науки України, відтак не потребує дозволу Фонду державного майна України.

У підготовче засідання 26.05.2021 з`явились представники позивача, відповідача-1 та третьої особи, представник відповідача-2 не з`явився, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання відповідач-2 був повідомлений належним чином, явка представників сторін обов`язковою судом не визнавалась, проте від відповідача-2 на електронну адресу суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності його представника.

У підготовчому засіданні 26.05.2021 судом було продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 30.06.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.05.2021, в порядку статей 120, 121 Господарського процесуального кодексу України, відповідача-2 було повідомлено про те, що підготовче засідання у справі № 910/6640/21 призначено на 30.06.2021.

17.06.2021 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач-2 проти позову також заперечує, зазначає, що укладення оспорюваного позивачем договору було погоджено з Міністерством освіти і науки України, відтак не потребує дозволу Фонду державного майна України та відповідно до приписів законодавства передача державного нерухомого майна, що знаходиться на балансі закладу вищої освіти, здійснюється без проведення аукціону.

17.06.2021 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, яке було задоволено судом.

18.06.2021 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про розгляд справи у розумні строки, відповідно до якого позивач просив суд закрити підготовче провадження та перейти до розгляду справи по суті, здійснити розгляд справи у строк, визначений статтею 195 Господарського процесуального кодексу України.

18.06.2021 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від третьої особи надійшло пояснення щодо позову, відповідно до якого третя особа підтримала заявлені позовні вимоги, з огляду на те, що передача державного нерухомого майна за оспорюваним позивачем договором відбулася без дозволу Фонду державного майна України, орендна плата не була погоджена з третьою особою, яка є правомочною на укладення договорів оренди державного майна, тобто фактично, на думку третьої особи, між відповідачами не могло бути укладено договору оренди, оскільки об`єкт оренди за вказаним договором є власністю не відповідача-1, а держави, відтак при укладенні оспорюваного договору були порушені приписи законодавства, що є підставою для визнання його недійсним.

18.06.2021 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від третьої особи надійшло клопотання про залучення до участі в справі в якості третьої особи Міністерства освіти і науки України.

24.06.2021 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача-1 надійшла відповідь на пояснення третьої особи, за змістом якої відповідач-1 заперечує проти доводів третьої особи, викладених у поясненні, повторно наголошує на тому, що предметом договору оренди є індивідуально визначене майно і згідно з положеннями чинного на дату укладення договору оренди законодавства орендодавцями виступали балансоутримувачі окремо визначеного майна. При цьому, на думку відповідача-1, безпідставними є посилання третьої особи на Порядок передачі в оренду державного та комунального майна, оскільки вказаний порядок набув чинності з 01 жовтня 2020 року, тобто після дати укладення спірного договору. Крім того, відповідач-1 посилається на ту обставину, що орендна плата за договором оренди була встановлена у відповідності до Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та не потребувала погодження з Фондом державного майна України, відтак відповідач-1 є правомочною особою на укладення вказаного договору.

29.06.2021 до суду від відповідача-1 надійшло заперечення на клопотання третьої особи про залучення Міністерства освіти і науки України до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

У підготовче засідання 30.06.2021 з`явились представники учасників справи.

У підготовчому засіданні 30.06.2021 судом було прийнято до розгляду подані учасниками справи заяви по суті справи.

У підготовчому засіданні 30.06.2021 судом було відмовлено в задоволенні клопотання третьої особи про залучення Міністерства освіти і науки України до участі у справі в якості третьої особи, оскільки Фондом державного майна України не доведено, як і не встановлено судом, на які саме права та обов`язки Міністерства освіти і науки України може вплинути рішення суду в цій справі.

Крім того, суд не вбачає правових підстав для задоволення клопотання позивача про витребування доказів - оригіналів оспорюваного договору, акту приймання-передачі нерухомого майна та документів, що підтверджують перебування нерухомого майна - будівлі головного корпусу, площею 3 791,2 кв.м., розташованої за адресою: Україна, м. Київ, вул. Харківське шосе, буд. 210, на балансі відповідача-1, оскільки відповідачем-1 разом з відзивом на позовну заяву надано належним чином засвідчені копії вищевказаних доказів і в суду відсутні будь-які сумніви в достовірності поданих відповідачем-1 доказів.

Згідно з ч. 6 ст. 183 Господарського процесуального кодексу України якщо під час підготовчого судового засідання вирішені питання, зазначені у частині другій статті 182 цього Кодексу, за письмовою згодою всіх учасників справи, розгляд справи по суті може бути розпочатий у той самий день після закінчення підготовчого судового засідання.

У підготовчому засіданні 30.06.2021 представники всіх учасників справи подали спільну заяву про закінчення підготовчого засідання та просили розпочати розгляд справи по суті у цей же день.

Враховуючи, що судом було здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, суд закрив підготовче провадження та перейшов до розгляду справи по суті.

Представник позивача надав суду усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представники відповідачів надали суду усні пояснення по суті спору, проти позову заперечували.

Представник третьої особи надала суду усні пояснення по суті спору, просила суд задовольнити позов.

У судовому засіданні 30.06.2021 судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників учасників справи, суд

ВСТАНОВИВ:

02.06.2020 між Національним університетом "Одеська юридична академія" (далі - орендодавець, балансоутримувач, відповідач-1) та Київським інститутом інтелектуальної власності та права Національного університету "Одеська юридична академія" (далі - орендар, відповідач-2) було укладено Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іващенко Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 476 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно: будівля головного корпусу, площею 3 791,2 кв.м. (далі - майно), що розташована за адресою: м. Київ, вул. Харківське шосе, буд. 210, перебуває на балансі Національного університету "Одеська юридична академія", та належить Державі Україна в особі Міністерства освіти і науки України, балансова вартість якого визначена згідно з Довідкою, виданою Національним університетом "Одеська юридична академія" 28.05.2020 за № 534/1-3 і становить 793 538,00 грн (без ПДВ). Право господарського відання за орендодавцем (балансоутримувачем) зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Іващенко Н.В., Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 29.05.2020, номер запису про інше речове право: 36684472, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права за індексним № 210755201 від 29.05.2020.

За умовами пункту 1.2 Договору майно передається в оренду з метою розміщення приватного навчального закладу.

У пункті 2.1 Договору сторони погодили, що орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у Договорі, але не раніше дати підписання Сторонами цього Договору та акта приймання-передавання майна.

Пунктом 3.1 Договору передбачено, що орендна плата, визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04 жовтня 1995 року № 786 (зі змінами) (далі - Методика розрахунку), становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку квітень 2020 року 6 665,72 грн. Розмір орендної плати за перший місяць оренди червень 2020 року встановлюється шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за попередні місяці 2020 року. Враховуючи цільове призначення орендованого майна, сторони дійшли згоди, що орендна плата за цим Договором буде нараховуватися та сплачуватись лише після початку навчального процесу здобувачів вищої освіти орендаря, якщо такий початок настане пізніше першого місяця оренди - червня 2020 року.

Відповідно до п. 3.2 Договору нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством.

За змістом пункту 3.3 Договору орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. Оперативна інформація про індекси інфляції розміщується на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики.

У пункті 3.6 Договору сторони погодили, що орендна плата перераховується балансоутримувачу щомісяця не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним, відповідно до пропорцій розподілу, установлених Методикою розрахунку і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Відповідно до п. 7.1 Договору орендодавець зобов`язується передати орендарю в оренду майно згідно з цим Договором за актом приймання-передавання майна, який є невід`ємною частиною цього Договору.

Згідно з п. 19.1 Договір укладено строком на десять років, що діє з 02 червня 2020 року по 02 червня 2030 року включно.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі Акту приймання-передачі нерухомого майна, що належить до державної власності від 02.06.2020 відповідач-1 передав, а відповідач-2 прийняв в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно: будівлю головного корпусу, площею 3 791,2 кв.м., що розташована за адресою: Україна, м. Київ, вул. Харківське шосе, буд. 210 та перебуває на балансі відповідача-1.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач вказує на ту обставину, що при укладенні відповідачами Договору було недотримано процедуру передачі нерухомого майна, що належить до державної власності, в оренду, оскільки вказаний договір було укладено без дозволу Фонду державного майна України. З посиланням на положення законодавства позивач стверджує, що відповідач-1, як балансоутримувач державного майна, не мав права передавати нерухоме майно, що належить до державної власності, у користування іншим особам та не міг бути належним орендодавцем за вказаним договором. З огляду на вищенаведене, вважаючи свої права порушеними, оскільки позивач мав би право на учать у конкурсі оренди вищезазначеного державного майна, відповідно до встановленого законодавством порядку передачі державного майна в оренду, позивачем заявлено вимогу про визнання укладеного відповідачами Договору недійсним.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Частинами 1 - 5 статті 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1, 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Тлумачення статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним, необхідним є: по-перше, пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; по-друге, наявність підстав для оспорення правочину; по-третє, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Така правова позиція є сталою в судовій практиці і викладена, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.12.2019 у справі № 904/10956/16, від 19.11.2019 у справі № 918/204/18 та від 07.04.2020 у справі № 904/3657/18, постановах Верховного Суду від 02.10.2019 у справі № 910/22198/17 та від 05.05.2020 у справі № 911/1634/19.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 Цивільного кодексу України).

Оспорюваний договір за своєю правовою природою є договором оренди державного майна, який підпадає під правове регулювання глави 58 Цивільного кодексу України, параграфу 5 глави 30 Господарського кодексу України, а також Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Відповідно до частин 1, 6 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Відповідно до наявного в матеріалах справи Розрахунку плати за оренду державного нерухомого майна, наданого в оренду, та довідки Національного університету "Одеська юридична академія" від 28.05.2020 № 534/1-3 будівля головного корпусу, площею 3 791,2 кв.м., що розташована за адресою: Україна, м. Київ, вул. Харківське шосе, буд. 210, з інвентарним № 101311101 та балансовою вартістю 793 538,00 грн, знаходиться на балансі відповідача-1.

У матеріалах справи міститься Наказ Міністерства освіти і науки України № 394 від 14.03.2017 "Про закріплення державного майна за Національним університетом "Одеська юридична академія", яким на праві господарського відання закріплено за Національним університетом "Одеська юридична академія" нерухоме держане майно, зокрема, будівлю головного корпусу, площею 3 791,2 кв.м., яка розташована за адресою: м. Київ, вул. Харківське шосе, буд. 210, інвентарний номер 101311101 (пункт 113 Додатку до Наказу №394 від 14.03.2017).

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Саме позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання Договору недійсним, має довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а не відповідачі повинні доводити правомірність договору. Тобто обов`язок доказування обставин, з якими закон пов`язує недійсність договору, покладається на позивача. При цьому, враховувати необхідно саме підстави заявленого позивачем позову.

Суд звертає увагу, що конструкція ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч. 1 ст. 236 Цивільного кодексу України).

Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

За доводами позивача, з огляду на положення п. 1 ч. 1 ст. 287 Господарського кодексу України, орендодавцями державного майна - єдиних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке є державною власністю, є Фонд державного майна України та його регіональні відділення.

Частиною першою статті 287 Господарського кодексу України визначено, що орендодавцями щодо державного та комунального майна є: 1) Фонд державного майна України, його регіональні відділення - щодо єдиних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке є державною власністю, а також іншого майна у випадках, передбачених законом; 2) органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим або місцевими радами управляти майном, - відповідно щодо майна, яке належить Автономній Республіці Крим або є у комунальній власності; 3) державні (комунальні) підприємства, установи та організації - щодо нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 200 квадратних метрів на одне підприємство, установу, організацію, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, якщо інше не передбачено законом; 4) державне підприємство із забезпечення функціонування дипломатичних представництв та консульських установ іноземних держав, представництв міжнародних міжурядових організацій в Україні Державного управління справами - щодо нерухомого майна та іншого окремого індивідуально визначеного майна цього підприємства.

Як зазначає позивач, 27.12.2019 набрав чинності Закон України "Про оренду державного та комунального майна" № 157-IX, який введений в дію з 01.02.2020, крім положень в частині роботи ЕТС, які стосуються внесення (включення) та опублікування інформації в ЕТС, подання заяв, у тому числі заяв на оренду, в ЕТС, опублікування в ЕТС Переліків, договорів оренди, укладених без проведення аукціону, змін і доповнень до договорів оренди, які вводяться в дію з 1 жовтня 2020 року. Опублікування інформації, оприлюднення Переліків, договорів оренди, укладених без проведення аукціону, змін і доповнень до договорів оренди, здійснюються на офіційних веб-сайтах орендодавців, а також у друкованих засобах масової інформації, якщо це передбачено рішенням представницького органу місцевого самоврядування. Однак, як зазначає позивач, відповідачем-1, всупереч вимогам Закону № 157-IX, не було оприлюднено необхідну інформацію на його офіційному веб-сайті.

Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" оренда - це речове право на майно, відповідно до якого орендодавець передає або зобов`язується передати орендарю майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 284 Господарського кодексу України істотними умовами договору оренди є: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

Частиною другою статті 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (тут і надалі в редакції станом на дату укладення Договору) унормовано, що орендодавцями є: а) Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо єдиних майнових комплексів, нерухомого майна (будівель, споруд, їх окремих частин), а також майна, що не увійшло до статутного капіталу, що є державною власністю (крім майна, що належить до майнового комплексу Національної академії наук України та національних галузевих академій наук, а також майна, що належить вищим навчальним закладам та/або науковим установам, що надається в оренду науковим паркам та їхнім партнерам, та інших випадків, передбачених галузевими особливостями оренди майна); б) органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим, - щодо єдиних майнових комплексів, нерухомого майна та майна, що не увійшло до статутного капіталу, яке належить Автономній Республіці Крим; в) органи, уповноважені представницькими органами місцевого самоврядування, - щодо єдиних майнових комплексів, нерухомого майна і споруд, майна, що не увійшло до статутного капіталу, яке перебуває у комунальній власності; г) балансоутримувачі - щодо: нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 400 квадратних метрів на одного балансоутримувача, якщо менший розмір площі не встановлено рішенням представницького органу місцевого самоврядування - щодо об`єктів комунальної власності або галузевими особливостями оренди майна; нерухомого майна для організації та проведення науково-практичних, культурних, мистецьких, громадських, суспільних та політичних заходів - на строк, що не перевищує п`яти календарних днів протягом шести місяців, а також щодо майна, яке передається суб`єктам виборчого процесу для проведення публічних заходів (зборів, дебатів, дискусій) під час та на період виборчої кампанії; нерухомого майна для організації та проведення науково-практичних, культурних, мистецьких, громадських, суспільних та політичних заходів - на строк, що не перевищує 30 календарних днів протягом одного року щодо кожного орендаря, якщо балансоутримувачем є державне або комунальне підприємство, установа, організація, що здійснює діяльність з організування конгресів і торговельних виставок; іншого окремого індивідуально визначеного майна.

Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 184 Цивільного кодексу України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 жовтня 2018 року у справі № 612/553/15-ц (провадження № 61-22051св18) вказано, що "індивідуалізація речі - це надання певній речі (або ж наявність у неї) відмітних властивостей (рис чи характеристик), що дозволяють в необхідних випадках виділити її з числа подібних. Можливо виокремити три групи речей, визначених індивідуальними ознаками: унікальні речі, тобто єдині у своєму роді; речі, що відрізняються від подібних особливими позначеннями чи характеристиками; речі, індивідуалізовані в процесі вибору або відбору".

Суд встановив, що об`єкт оренди за Договором, а саме: будівля головного корпусу, площею 3 791,2 кв.м., що розташована за адресою: Україна, м. Київ, вул. Харківське шосе, буд. 210, перебуває на балансі відповідача-1 на праві господарського відання та належить Державі Україна в особі Міністерства освіти і науки України, є індивідуально визначеним майном.

Як про те зазначено в Договорі, за відповідачем-1 було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право господарського відання, номер запису про інше речове право: 36684472, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права за індексним № 210755201 від 29.05.2020.

Отже, відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також виходячи зі змісту Наказу Міністерства освіти і науки України № 394 від 14.03.2017, об`єкт оренди за Договором характеризується індивідуальними властивостями, а саме, окремим реєстровим номером, визначеною індивідуальною площею тощо.

Згідно з ч. 2 ст. 15 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" право на отримання в оренду державного та комунального майна, що не міститься в Переліку першого типу, без проведення аукціону мають, зокрема, заклади освіти всіх форм власності, що мають ліцензію на провадження освітньої діяльності.

Як встановлено судом, Київський інститут інтелектуальної власності та права Національного університету "Одеська юридична академія", відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних-осіб підприємців та громадських формувань та Статуту відповідача-2, затвердженого протоколом Загальних зборів учасників 15.12.2020, є приватним закладом вищої та фахової передвищої освіти, основним видом економічної діяльності якого є: 85.42 Вища освіта.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" вартістю об`єкта оренди для цілей визначення стартової орендної плати є його балансова вартість станом на останнє число місяця, який передує даті визначення стартової орендної плати.

За змістом наявної в матеріалах справи довідки Національного університету "Одеська юридична академія" № 534/1-3 від 28.05.2020, балансова вартість орендованого відповідачем-2 за Договором нерухомого майна складає 793 538,00 грн.

З огляду на балансову вартість нерухомого майна та відповідно до Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 4 жовтня 1995 № 786 (чинної на дату укладення відповідачами Договору), а саме пункту 14 Додатку 2 до вказаної Методики, який встановлює орендну ставку в розмірі 10 відсотків для розміщення приватних закладів освіти, була розрахована плата за оренду державного майна, наданого в оренду за Договором, в розмірі 6 665,72 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" строк договору оренди не може становити менше п`яти років, крім випадків, визначених Порядком передачі майна в оренду.

Частиною шостою статті 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" встановлено, що галузеві особливості оренди державного та комунального майна можуть встановлюватися виключно законами.

Згідно з частинами 4, 5 статті 80 Закону України "Про освіту" об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню не за освітнім призначенням, крім надання в оренду з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, з урахуванням визначення органом управління можливості користування державним нерухомим майном відповідно до законодавства. Заклади освіти всіх форм власності, зареєстровані у встановленому законом порядку, мають рівні умови користування нерухомим майном державної або комунальної власності, що передається в оренду. Усі кошти, отримані від оренди нерухомого майна державного чи комунального закладу освіти, використовуються виключно на потреби цього закладу освіти.

Пунктом 4 частини третьої статті 70 Закону України "Про вищу освіту" унормовано, що заклад вищої освіти у порядку, визначеному законом, та відповідно до статуту має право використовувати майно, закріплене за ним на праві господарського відання, у тому числі для провадження господарської діяльності, передавати його в оренду та в користування відповідно до законодавства.

Як встановлено судом, відповідачем-1 було погоджено укладення Договору з уповноваженим органом - Міністерством освіти і науки України, про що свідчить наявний в матеріалах справи лист вказаного міністерства № 1/11-3277 від 14.05.2020 "Про надання дозволу на укладення договору оренди".

З огляду на вищенаведене, доводи позивача та третьої особи про порушення вимог законодавства при укладенні відповідачами Договору є безпідставними, оскільки відповідно до вищевказаних положень законодавства було змінено умови надання в оренду майна, що перебуває на балансі закладів освіти, та надано право закладам вищої освіти передавати в оренду таке майно в порядку, встановленому законодавством, без погодження Фонду державного майна України.

Доводи позивача щодо непогодження відповідачем-1 укладення Договору з органом управління спростовуються наявним в матеріалах справи листом Міністерства освіти і науки України № 1/11-3277 від 14.05.2020.

Судом також відхиляються як необґрунтовані доводи позивача щодо порушення відповідачами вимог Закону України "Про оренду державного та комунального майна" в частині непроведення аукціону, а також відсутності опублікування інформації, оприлюднення Переліків, договорів оренди, укладених без проведення аукціону, змін і доповнень до договорів оренди, оскільки за змістом наведених вище положень законодавства передача в оренду державного нерухомого майна, що знаходиться на балансі закладу вищої освіти, здійснюється без проведення аукціону.

Як було вказано вище, відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" право на отримання в оренду державного та комунального майна, що не міститься в Переліку першого типу, без проведення аукціону, мають, зокрема, заклади освіти всіх форм власності, що мають ліцензію на провадження освітньої діяльності, і при розгляді цієї справи суд встановив, що відповідач-2 є приватним закладом, що здійснює свою діяльність за кодом класифікації видів економічної діяльності - 85.42 Вища освіта (основний) та відповідно до ліцензії на провадження освітньої діяльності.

Підсумовуючи вищенаведене, суд встановив, що передача державного нерухомого майна в оренду, яка відбулася на підставі Договору, укладеного відповідачами, відповідала вимогам чинного на дату укладення вказаного договору законодавства України.

Розпорядження своїм правом на захист є засадничим принципом цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним Договору позивач мав довести в чому саме полягає порушення його прав унаслідок укладення відповідачами вказаного договору, втім порушення прав та законних інтересів позивача при розгляді цієї справи судом не встановлено.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Зважаючи на викладене, всі інші доводи та міркування учасників справи судом визнаються такими, що не спростовують вищевказаних висновків суду.

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами частин 1 - 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Пункт 3 частини 1 статті 129 Конституції України пов`язує змагальність сторін зі свободою в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Змагальність сторін - це встановлена законом можливість реалізації та практична реалізація наданих їм процесуальних прав при безумовному виконанні покладених на них процесуальних обов`язків на всіх стадіях судового процесу за участю компетентного суду.

Переконливість кожного доказу доводиться у змагальній процедурі безпосередньо перед тим складом суду, який дає цьому доказу юридично значущу оцінку.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Наявність підстав для визнання Договору недійсним позивачем не доведено і під час розгляду справи судом не встановлено.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд не знаходить правових підстав для задоволення позову.

Витрати позивача по сплаті судового збору в розмірі 2 270,00 грн, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача, оскільки позов не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 129, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

2. Витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 270,00 грн покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 05.07.2021

Суддя О.В. Нечай