УХВАЛА

м. Київ

25.06.2021Справа № 910/16576/19

За скаргоюТовариства з обмеженою відповідальністю "Київська обласна енергопостачальна компанія"
на діїПодільського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)
у справі№ 910/16576/19
За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Київська обласна енергопостачальна компанія"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "ВАЙН ХАУЗ ГРУПП"
простягнення 23 020,19 грн
Суддя Підченко Ю.О.
Секретар судового засідання Лемішко Д.А.
Представники сторін:

від позивача: Кротов О.Ю. - представник за довіреністю;

від відповідача: не з`явився;

від відділу ДВС: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа № 910/16576/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Київська обласна енергопостачальна компанія" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВАЙН ХАУЗ ГРУП" про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію за договором про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг № 420069149 від 01.01.2019 в сумі 19 137, 50 грн, пені в сумі 3 154, 26 грн, 3% річних в сумі 312,51 грн та інфляційних втрат в сумі 415, 92 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.01.2020 позов задоволено повністю, а 24.02.2020 на виконання вказаного рішення видано відповідний наказ.

06.04.2021 через загальний відділ діловодства суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Київська обласна енергопостачальна компанія" надійшла скарга на дії Подільського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Відповідно до ухвали Господарського суду міста Києва від 14.04.2021 скаргу прийнято до розгляду та призначено судове засідання на 21.05.2021.

Однак, представники сторін та відділу ДВС у судове засідання 21.05.2021 не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Ухвалою від 21.05.2021 суд відклав вирішення скарги на дії ДВС на 25.06.2021.

Представник заявника в судовому засіданні 25.06.2021 наполягав на задоволенні скарги та надав усні пояснення.

Натомість представники відповідача та виконавчої служби в судове засідання, що відбулось 25.06.2021 не з`явилися, при цьому про розгляд скарги були повідомлені належним чином, про причини неявки в суд не повідомили.

Разом із тим, в силу ч. 2 ст. 342 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Розглянувши подані документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується скарга, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва прийшов до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

Так, Європейський суд з прав людини повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, interalia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі Глоба проти України, no. 15729/07, від 05.07.2012).

Пунктом 9 частини 2 статті 129 Конституції України визначено, що однією із основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Конституційний Суд України у своєму рішенні №18-рп/2012 від 13.12.2012 вказав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Розглядаючи справу №5-рп/2013 Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26.06.2013 зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Частиною 1 статті 129-1 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 13.06.2007 "Про незалежність судової влади" передбачено, що за змістом частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Частинами 1 та 2 статті 18 ГПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Таким чином, рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2020 у справі № 910/16576/19, що набрало законної сили є обов`язковим до виконання та з урахуванням наведених вище приписів не може залишатися невиконаним.

Як зазначалося вище, на виконання зазначеного рішення суду видано наказ від 24.02.2020.

Як вбачається з доводів, викладених у скарзі, на примусовому виконанні у Подільському районному відділі державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебував наказ про примусове виконання рішення, який виданий Господарським судом міста Києва 24.02.2020 у справі № 910/16576/19 про стягнення коштів з ТОВ "Вайн Хауз Групп".

03.03.2020 стягувачем подано до відділу ДВС заяву про відкриття виконавчого провадження, 13.03.2020 відкрито виконавче провадження № 61509305, а 26.03.2021 на адресу стягувача від державного виконавця Подільського РВ ДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) Шемберка О.П. надійшла постанова від 29.12.2020 про повернення виконавчого документа стягувачу.

Обґрунтовуючи скаргу, позивач вказує на те, що незважаючи на те, що з моменту відкриття виконавчого провадження пройшло більше десяти місяців, виконавчий документ - наказ Господарського суду міста Києва від 24.02.2020 у справі № 910/16576/19 не виконано, заборгованість на користь стягувача не сплачено, необхідні дії державним виконавцем не проведені.

Заявник також стверджує, що виконавець поверхово підійшов до виконання своїх обов`язків, не в повному обсязі виконав дії щодо пошуку майна та коштів боржника, а саме:

- не вчинено дії щодо отримання інформації щодо наявності у боржника нерухомого майна та звернення стягнення на зазначене майно;

- не вчинено дії щодо направлення запитів до Держпраці;

- не вчинено дії щодо направлення запитів до Держпродспоживслужби;

- не вчинено дії щодо направлення запитів до Сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України;

- не вчинено дії щодо направлення запитів до Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку;

- не вчинено дії щодо направлення запитів до Державної служби морського та річкового транспорту України;

- не вчинено дії щодо направлення запитів до Держрибагентнства;

- не вчинено дії щодо направлення запитів до Міністерства аграрної політики та продовольства України;

- не вчинено дії щодо направлення запитів до Державної авіаційної служби України.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З урахуванням наведеного вище, суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів позивача, як заявника скарги та наявності підстав для скасування Постанови від 29.12.2020 про повернення виконавчого документа стягувачу у ВП № 61509305.

У той же час, суд звертає увагу скаржника на положення ст. 41 Закону України "Про виконавче провадження", згідно з якими у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобов`язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред`явити його до виконання.

Таким чином, оскільки виконавець зобов`язаний відновити виконавче провадження в силу вимог закону, тоді суд задовольняє вимогу скаржника в частині зобов`язання виконавця відновити виконавче провадження.

Водночас, іншу частину вимог скарги про зобов`язання державного виконавця провести конкретні виконавчі дії, то суд не може здійснювати втручання в повноваження виконавчої служби, а тому такі вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 343 ГПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

З огляду на вищевикладене, суд частково задовольняє скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Київська обласна енергопостачальна компанія" на дії Подільського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Керуючись ст.ст. 234, 239, 340, 341, 342 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

1. Скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Київська обласна енергопостачальна компанія" на дії Подільського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) задовольнити частково.

2. Скасувати Постанову від 29.12.2020 про повернення виконавчого документа стягувачу у ВП № 61509305.

3. Зобов`язати державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Шемберка О.П. відновити виконавче провадження № 61509305 щодо примусового виконання судового наказу Господарського суду міста Києва у справі № 910/16576/19.

4. У задоволенні решти вимог скарги відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський протягом десяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали буде складено та підписано 30.06.2021

Суддя Ю.О. Підченко