РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.07.2021Справа № 910/6950/21
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу в порядку загального позовного провадження

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ІМПЕРЕЙ» (04074, місто Київ, ВУЛИЦЯ НОВОЗАБАРСЬКА, будинок 21)
до проКомунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «ПЛЕСО » (04119, місто Київ, ВУЛИЦЯ СІМ`Ї ХОХЛОВИХ, будинок 15, корпус А, офіс 3) визнання договору дійсним та визнання права

Представники:

від Позивача: Старшинський В.А. (представник на підставі ордеру);

від Відповідача: Січкар К.М.(представник на підставі довіреності);

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Товариство з обмеженою відповідальністю «ІМПЕРЕЙ» (надалі також - «Позивач») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «ПЛЕСО» (надалі також - «Відповідач») про визнання договору дійсним та визнання права.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю підстав для визнання Договору про фіксацію розміщення самохідних та несамохідних плавзасобів №175/2020 від 21.10.2020 року дійсним та визнання права на утримання належного Позивачу на праві власності несамохідного плавзасобу у визначеній договором акваторії р. Дніпро.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.05.2021 року відкрито провадження у справі 910/6950/21, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 26.05.2021 року.

26.05.2021 року судове засідання не відбудеться у зв`язку із перебуванням судді Чинчин О.В. у відпустці.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.05.2021 року продовжено строк проведення підготовчого провадження на тридцять днів, підготовче засідання призначено на 02.06.2021 року.

27.05.2021 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

У підготовче судове засідання 02.06.2021 року з`явився представник позивача, представник відповідача не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.06.2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання, надано Позивачу строк до 7 днів з дня отримання відзиву для надання відповіді на відзив, надано Відповідачу строк до 5 днів з дня отримання відповіді на відзив для надання заперечень, відкладено підготовче судове засідання на 23.06.2021 року.

10.06.2021 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшла відповідь на відзив.

23.06.2021 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи письмових доказів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.06.2021 року клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "ІМПЕРЕЙ" про долучення до матеріалів справи письмових доказів від 23.06.2021 року по справі №910/6950/21 залишено без розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.06.2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 07.07.2021 року.

05.07.2021 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшло клопотання про долучення доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу.

В судовому засіданні 07 липня 2021 року представник Позивача підтримав вимоги та доводи позовної заяви, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник Відповідача заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 07 липня 2021 року, на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ

Товариство з обмеженою відповідальністю «ІМПЕРЕЙ» є власником стоянкового судна, дебаркадеру ДД-4 (пр. №87ПБ), що підтверджується свідоцтвом про право власності на судно, виданим Державною службою морського та річкового транспорту України. (а.с.13)

09.02.2021 року між Комунальним підприємством виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «ПЛЕСО» (Сторона - 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ІМПЕРЕЙ» (сторона - 2) було укладено Договір про фіксацію розміщення самохідних та несамохідних плавзасобів №8/2021, відповідно до умов якого Сторона - 1 фіксує у схемі розміщення самохідних та несамохідних плавзасобів належні Стороні-2 плавзасоби (місце розміщення таких плавзасобів), а саме: судно стоянкове, дебаркадер ДД-4 (пр. №87ПБ). (а.с.14-17)

Відповідно до п.2.1 Договору Сторона - 2 сплачує Стороні - 1 разовий платіж за послуги з фіксації розміщення плавзасобів, в безготівковій формі і розмірі, що встановлюється відповідно до додатку до даного договору, незалежно від наслідків господарської діяльності, протягом 2 календарних днів з моменту підписання даного договору на розрахунковий рахунок Сторони-1.

Договір набуває чинності з дня підписання Сторонами та діє протягом 364 днів, а в частині взаєморозрахунків - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за ним. (п.5.1 Договору)

Згідно з п.5.3 Договору дія Договору припиняється без додаткових умов та погоджень між Сторонами у разі: а) закінчення строку, на який його було укладено; б). ліквідації або реорганізації юридичної особи, якщо в установчих документах особи не вказано правонаступництво; в) систематичного (більше двох разів) порушення та неналежного виконання стороною своїх зобов`язань, передбачених умовами цього Договору; г) якщо Сторона-2 своїми діями і недбалою поведінкою створює загрозу навколишньому природному середовищу, пошкодженню і руйнуванню майна (гідротехнічних споруд, місця знаходження плавзасобу).

У п.5.4 Договору визначено, що Договір може бути достроково розірваним Стороною-1 в односторонньому порядку шляхом надіслання письмового (факсового) повідомлення у разі несплати Стороною-2 своєї заборгованості протягом 20 днів поспіль від установленого строку проведення розрахунку та в разі припинення дії договору про надання послуг на аварійно-рятувальне обслуговування об`єкта з виїздом групи рятувальників при надходженні сигналу необхідна термінова допомога».

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору про фіксацію розміщення самохідних та несамохідних плавзасобів №8/2021 від 09.02.2021 року Позивач перерахував на користь Відповідача грошові кошти у розмірі 40000 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням №340 від 19.02.2021 р. (а.с.18)

Повідомленням №077/221-903 від 07.04.2021 року Комунальне підприємство виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «ПЛЕСО» повідомило Позивача, що за результатами обстеження було виявлено порушення природоохоронного законодавства, що полягає у вчиненні дій та недбалої поведінки, що створює загрозу навколишньому природному середовищу, у зв`язку з чим розірвало в односторонньому порядку договір №8/2021 від 09.02.2021 р. на підставі наказу генерального директора та вимагало негайно звільнити акваторію річки Дніпро від плавзасобу. (а.с.19)

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що дії Відповідача є необґрунтованими та такими, що порушують права Позивача на експлуатацію та утримання належного йому плавзасобу, так як з повідомлення не вбачається які саме дії та недбала поведінка створюють загрозу навколишньому природному середовищу. Зі змісту повідомлення вбачається, що Відповідач повідомляє про одностороннє дострокове розірвання договору, проте а.5.3 не передбачено права Відповідача на одностороннє дострокове розірвання договору. Таким чином, просить суд визнати дійсним Договір про фіксацію розміщення самохідних та несамохідних плавзасобів №8/2021 від 09.02.2021 року, укладений між Комунальним підприємством виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «ПЛЕСО» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ІМПЕРЕЙ»; визнати право Товариства з обмеженою відповідальністю «ІМПЕРЕЙ» на утримання належного йому на праві власності несамохідного плавзасобу - дебаркадер ДД-4 (пр.№87ПБ) у визначеній Договором про фіксацію розміщення самохідних та несамохідних плавзасобів №8/2021 від 09.02.2021 року та додатками до нього частині акваторії р. Дніпро на умовах, визначених цим договором.

Заперечуючи проти позову, Відповідач зазначає, що за результатами проведених перевірок складено Акти - вимоги, якими встановлено порушення Позивачем правил благоустрою та санітарно - технічного стану в місці розташування плавзасобу. Також Позивачем не виконано вимоги п.3.4.2 Договору. Вказане стало підставою для направлення повідомлення №077/221-903 від 07.04.2021 року.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ІМПЕРЕЙ» не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема, є визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України, кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. (стаття 181 Господарського кодексу України)

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (частина друга).

Приписами статей 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначені загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та сформовані загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у статтях 642, 643 ЦК України.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до змісту статей 6, 627 ЦК України свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абзацу другого частини третьої статті 6 та статті 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як встановлено Судом, 09.02.2021 року між Комунальним підприємством виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «ПЛЕСО» (Сторона - 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ІМПЕРЕЙ» (сторона - 2) було укладено Договір про фіксацію розміщення самохідних та несамохідних плавзасобів №8/2021, відповідно до умов якого Сторона - 1 фіксує у схемі розміщення самохідних та несамохідних плавзасобів належні Стороні-2 плавзасоби (місце розміщення таких плавзасобів), а саме: судно стоянкове, дебаркадер ДД-4 (пр. №87ПБ). (а.с.14-17)

Відповідно до ч. 2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 цього Кодексу визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами ст. ст. 509, 526 ЦК України, ст. ст. 173, 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Згідно з п.5.3 Договору дія Договору припиняється без додаткових умов та погоджень між Сторонами у разі: а) закінчення строку, на який його було укладено; б). ліквідації або реорганізації юридичної особи, якщо в установчих документах особи не вказано правонаступництво; в) систематичного (більше двох разів) порушення та неналежного виконання стороною своїх зобов`язань, передбачених умовами цього Договору; г) якщо Сторона-2 своїми діями і недбалою поведінкою створює загрозу навколишньому природному середовищу, пошкодженню і руйнуванню майна (гідротехнічних споруд, місця знаходження плавзасобу).

Повідомленням №077/221-903 від 07.04.2021 року Комунальне підприємство виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «ПЛЕСО» повідомило Позивача, що за результатами обстеження було виявлено порушення природоохоронного законодавства, що полягає у вчиненні дій та недбалої поведінки, що створює загрозу навколишньому природному середовищу, у зв`язку з чим розірвало в односторонньому порядку договір №8/2021 від 09.02.2021 р. на підставі наказу генерального директора та вимагало негайно звільнити акваторію річки Дніпро від плавзасобу. (а.с.19)

Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Отже, за змістом наведеної норми розірвання господарського договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього. За загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину (ст. 202 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Із зазначеною нормою кореспондуються положення ч. 1 ст. 188 Господарського кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Коли сторона реалізує своє право на одностороннє розірвання договору, вона зобов`язана достеменно довести підставу для такого розірвання, тобто об`єктивні обставини, що склались у сторони, яка вимагає розірвання договору.

На підтвердження факту вчинення Позивачем дій і недбалої поведінки, яка створює загрозу навколишньому природному середовищу, пошкодженню і руйнуванню майна (гідротехнічних споруд, місця знаходження плавзасобу), що стало підставою для направлення на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «ІМПЕРЕЙ» повідомлення №077/221-903 від 07.04.2021 року відповідно до п.5.3 Договору про фіксацію розміщення самохідних та несамохідних плавзасобів №8/2021 від 09.02.2021 року, Комунальним підприємством виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «ПЛЕСО» надано Акти - вимоги №0311-01 від 03.11.2020 р., №2411-01 від 29.11.2020 р., №0712-02 від 07.12.2020 р. (а.с.57-59)

Рішенням Київської міської ради від 22 січня 2009 року N 38/1093 «Про використання земель водного фонду та прибережених захисних смуг у м. Києві» визначено, що функції водогосподарської спеціалізованої організації по утриманню водних об`єктів з прибережними захисними смугами, смугами відведення, береговими смугами водних шляхів та гідротехнічними спорудами здійснює комунальне підприємство "Плесо", яке підпорядковується виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації). (а.с.50-51)

Наказом Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «ПЛЕСО» №38 від 11.04.2014 року утворено на підприємстві постійно діючу комісію з перевірки дотримання на ввірених КП «Плесо» територіях суб`єктами господарської діяльності правил благоустрою м. Києва та догляду за належним санітарно - технічним станом водних об`єктів м. Києва у складі, що додається. (а.с.53-54)

За таких підстав, Суд приходить до висновку, що до повноважень Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «ПЛЕСО» входить, зокрема, проведення перевірок суб`єктів господарської діяльності щодо виконання останніми правил благоустрою м. Києва. А тому Суд не приймає до уваги посилання Позивача щодо необхідності проведення перевірки саме Державною екологічною інспекцією України.

Так, згідно з Актами - вимогами №0311-01 від 03.11.2020 р., №2411-01 від 29.11.2020 р., №0712-02 від 07.12.2020 р. виявлено порушення Товариством з обмеженою відповідальністю «ІМПЕРЕЙ» у вигляді створення загрози навколишньому природному середовищу, виявлено масляні плями, можливий злив нечистот у воду, сміття, тіноутворення, встановлення плаваючого засобу без дозвільної документації.

Проте, Суд не приймає до уваги вказані Акти - вимоги №0311-01 від 03.11.2020 р., №2411-01 від 29.11.2020 р., №0712-02 від 07.12.2020 р. в якості належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження вчинення Товариством з обмеженою відповідальністю «ІМПЕРЕЙ» дій і недбалої поведінки, яка створює загрозу навколишньому природному середовищу, пошкодженню і руйнуванню майна (гідротехнічних споруд, місця знаходження плавзасобу), що стало підставою для припинення дії спірного Договору відповідно до п.5.3, оскільки вказані Акти були складені Відповідачем до укладення між Сторонами 09.02.2021 року Договору про фіксацію розміщення самохідних та несамохідних плавзасобів №8/2021.

Крім того, у службовій записці заступника начальника інспекторського відділу від 09.02.2021 року на ім`я в.о. генерального директора Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «ПЛЕСО» зазначено, що 09.02.2021 р. інспектором відділу було здійснено огляд території, на якій розміщено плаваючий засіб, що належить ТОВ «ІМПЕРЕЙ», в ході огляду якої, виявлені порушення природоохоронного законодавства 03.11.2020 та 24.11.2020 р., усунуті. (а.с.62)

Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку, що після укладення Договору про фіксацію розміщення самохідних та несамохідних плавзасобів №8/2021 від 09.02.2021 року Відповідачем не здійснювалась перевірка дотримання Товариством з обмеженою відповідальністю «ІМПЕРЕЙ» правил благоустрою м. Києва та не було встановлено наявності порушень останнім природоохоронного законодавства України при розміщенні стоянкового судна, дебаркадеру ДД-4 (пр. №87ПБ) в акваторії р. Дніпро. Більше того, станом на день укладення спірного договору 09.02.2021 року виявлені раніше порушення, які були зафіксовані в Актах №0311-01 від 03.11.2020 р., №2411-01 від 29.11.2020 р., були усунуті, на підтвердження чого Відповідачем надано службову записку від 09.02.2021 р.

За таких підстав, Суд зазначає, що Відповідачем не надано суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження наявності факту істотного порушення Позивачем умов Договору про фіксацію розміщення самохідних та несамохідних плавзасобів №8/2021 від 09.02.2021 року, в тому числі доказів вчинення Стороною - 2 дій і недбалої поведінки, яка створює загрозу навколишньому природному середовищу, пошкодженню і руйнуванню майна (гідротехнічних споруд, місця знаходження плавзасобу).

Відтак, з огляду на погоджені сторонами умови п. 5.3 спірного Договору про фіксацію розміщення самохідних та несамохідних плавзасобів №8/2021 від 09.02.2021 року та встановлені обставини у даній справі, Суд приходить до висновку, що у Відповідача були відсутні правові підстави для припинення дії вказаного Договору в односторонньому порядку за відсутності підстав, передбачених вказаним пунктом Договору.

Крім того, Цивільний кодекс України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право, якщо інше не встановлено судом (ч. 5 ст. 12 ЦК України).

Одним із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частині 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Суд звертає увагу, що Позивач, укладаючи Договір про фіксацію розміщення самохідних та несамохідних плавзасобів №8/2021 від 09.02.2021 року, мав правомірні очікування та законні сподівання на правомірну поведінку Відповідача, як суб`єкта господарювання в рамках правовідносин спірного договору, на добросовісне користування правами, визначеними договором.

Проте, Відповідач з моменту укладення Договору про фіксацію розміщення самохідних та несамохідних плавзасобів №8/2021 від 09.02.2021 року не вчиняв жодних дій, направлених на перевірку дотримання Товариством з обмеженою відповідальністю «ІМПЕРЕЙ» правил благоустрою м. Києва та природоохоронного законодавства України, а направив одразу повідомлення №077/221-903 від 07.04.2021 року про припинення дії спірного договору на підставі п.5.3, у зв`язку з із вчиненням Стороною - 2 дій і недбалої поведінки, яка створює загрозу навколишньому природному середовищу, пошкодженню і руйнуванню майна (гідротехнічних споруд, місця знаходження плавзасобу).

Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку, що Комунальне підприємство виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «ПЛЕСО» діяло щодо припинення дії Договору про фіксацію розміщення самохідних та несамохідних плавзасобів №8/2021 від 09.02.2021 року недобросовісно і такі дії були вчинені всупереч умов договору та норм чинного законодавства України.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів того, що Договір про фіксацію розміщення самохідних та несамохідних плавзасобів №8/2021 від 09.02.2021 року визнано недійсним в судовому порядку не подано, а отже він є дійсним в силу закону та не потребує визнання таким в судовому порядку.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 Цивільного кодексу України).

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Порушеним правом слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню.

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

У розумінні зазначених приписів суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Враховуючи викладене вище, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту.

За таких обставин, Суд зазначає, що саме на Позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими доказами, тобто довести, що його права та інтереси дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України), встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 по справі №912/1856/16, від 14.05.2019 по справі №910/11511/18.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 року у справі №910/7164/19

В ст. 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Дана норма кореспондується зі ст. 13 ГПК України, згідно з якою судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Положення ст. 162 ГПК України містять вимоги щодо необхідності зазначення у позовній заяві вимог щодо предмета спору та їх обґрунтування. При цьому позовна заява, зокрема, повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Наведене свідчить про те, що при зверненні до суду позивачу необхідно обґрунтувати в чому саме полягає порушення його прав та законних інтересів, а також довести наявність цих порушень.

Зі змісту ч. 1 ст. 8 Конституції України випливає, що охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Конституційний Суд України в своєму рішенні № 18-рп/2004 від 01.12.2004 роз`яснив, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Для розуміння поняття "охоронюваний законом інтерес" важливо врахувати й те, що конфлікт інтересів притаманний не тільки правовим і не правовим інтересам, а й конгломерату власне законних, охоронюваних законом і правом інтересів. Поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Тобто інтерес позивача має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам та відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого дано в резолютивній частині вказаного рішення Конституційного Суду України.

Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Така позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав; під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.05.2018 року у справ № 910/15567/17).

Проте, Суд відзначає, що Позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю «ІМПЕРЕЙ» не зазначено у позові та не доведено Суду жодними належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України яким чином визнання договору дійсним та визнання права Товариства з обмеженою відповідальністю «ІМПЕРЕЙ» на утримання належного йому на праві власності несамохідного плавзасобу - дебаркадер ДД-4 (пр.№87ПБ) у визначеній Договором про фіксацію розміщення самохідних та несамохідних плавзасобів №8/2021 від 09.02.2021 року та додатками до нього частині акваторії р. Дніпро на умовах, визначених цим договором, допоможе відновити його порушені права з урахуванням того, що Судом встановлено дійсність вказаного договору.

Суд вважає за необхідне зазначити, що обраний позивачем спосіб захисту - визнання договору дійсним та визнання права не може призвести до ефективного способу захисту його прав. Тобто, фактично Позивач вимагає встановити юридичний факт, проте приписи Господарського процесуального кодексу України не передбачають такого способу захисту прав, як встановлення юридичних фактів, оскільки встановлення наявності або відсутності юридичних фактів, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, не може бути матеріально-правовою чи немайновою вимогою позивача. Спосіб захисту, обраний Позивачем, не передбачений ні законом ні договором, а тому він не призведе до захисту прав, таке рішення не може бути виконане у примусовому порядку.

Так, Суд звертає увагу, що у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі №902/48/19 висловлено правову позицію, що вимога про визнання протиправними дій відповідача про розірвання договору у сукупності з вимогами про визнання договору дійсним та правовідносин чинними є ефективним засобом відновлення порушеного права. Проте, у даному випадку Позивачем заявлено лише вимогу про визнання договору дійсним та визнання права, що не є ефективним способом захисту порушеного права Відповідача з огляду на постанову Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі №902/48/19.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд зазначає, що, навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (див. рішення від 1 липня 2003 р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", заява N 37801/97, п. 36).

У п.50 рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 "Справа "Трофимчук проти України"" (Заява N 4241/03) зазначено, що Суд повторює, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору щодо фактів оцінку, яку їм було надано в межах національного провадження. Крім того, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (див. рішення від 27 жовтня 1993 року у справі "Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів", п. 31, Series A, N 274).

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд приходить до висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ІМПЕРЕЙ» до Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «ПЛЕСО» про визнання договору дійсним та визнання права є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору залишаються за Позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ

1. У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ІМПЕРЕЙ» до Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «ПЛЕСО» про визнання договору дійсним та визнання права - відмовити у повному обсязі.

2. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

3. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 12 липня 2021 року.

Суддя О.В. Чинчин