ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" липня 2021 р. Справа № 916/720/21

Господарський суд Одеської області у складі:

судді Малярчук І.А.,

при секретарі судового засідання: Мукієнко Д.С.,

за участю представників:

позивача: Берікул М.О., згідно виписки з ЄДРЮОФОПтаГФ, на правах самопредставництва

відповідача: не з`явився,

розглянувши справу №916/720/21 за позовом Одеської митниці Держмитслужби (65078, м. Одеса, вул. Івана та Юрія Лип, 21А; ) до Товариства з обмеженою відповідальністю Базука (88009, Закарпатська область, м.Ужгород, вул.Богомольця, 21) про стягнення 11154068,95грн. збитків,

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача, пояснення учасників справи, клопотання, заяви сторін, процесуальні дії суду:

Позивач, позовні вимоги підтримує, в їх обґрунтування зазначає, що 29.02.2016р. між Одеською митницею ДФС та ТОВ Базука було укладено договір №43 про надання послуг відповідального зберігання, згідно п.1.1.1. якого відповідач зобов`язується надати позивачу послуги відповідального зберігання товарів, транспортних засобів комерційного призначення, які відповідно до ст.238 МК України зберігаються позивачем. Позивач вказує, що сторони у п.1.1.2. договору №43 домовились про те, що конкретний перелік та види товару, які передаються на відповідне зберігання, визначається сторонами в окремих актах прийому передачі. Пунктом 5.2. договору №43 визначено місце надання послуг за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Авангард, вул. Базова, 12.

Позивач зазначає, що за розділом VI договору №43 від 29.02.2016р. зберігач зобов`язався, зокрема: забезпечити повне збереження переданого на відповідне зберігання товару та вживати заходи, необхідні для забезпечення схоронності та якості товарів: організувати роботу складу митниці таким чином, щоб увезення на склад і вивезення зі складу товарів здійснювалися відповідно до вимог митного законодавства, а порядок зберігання товарів гарантував їх постійне перебування під митним контролем та унеможливлював надходження (вилучення) товарів з порушенням законодавства з питань державної митної справи; за першою вимогою поклажодавця повертати йому товари в тому самому стані, у якому вони були прийнятті на відповідальне зберігання зі складанням відповідних документів, передбачених Порядком №627; за першою усною або письмовою вимогою поклажодавця надавати йому доступ до товарів. За твердженням позивача, у п.8.3. договору №43 сторони визначили, що зберігач несе відповідальність за втрату (нестачу) товару - у розмірі його вартості, з урахуванням збитків визначених відповідно до Порядку визначення розміру збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей, затвердженого постановою КМУ від 22.01.1996р. №116, та Методикою оцінки майна, затвердженою постановою КМУ від 10.12.2003р. №1891. Також позивач зазначив, що пунктами 7.1., 7.2, 7.3 договору №43 передбачено, що по кожному окремому факту передачі майна на відповідальне зберігання зберігачеві сторони складають та підписують акт приймання-передачі майна на зберігання. Позивач вказує, що на підставі вищезазначених умов договору №43 від 29.02.2016р. Одеська митниця ДФС згідно з актами прийому-передачі від 06.10.2016р., №10 від 07.07.2016р., №12 від 19.07.2016р., №15 від 25.07.2016р., №16 від 26.07.2016р., від 02.09.2016р. передала на зберігання до ТОВ «Базука» майно, перелічене у цих актах. Вищезазначені акти були підписані, як посадовими особами Одеської митниці ДФС та представниками ТОВ «Базука» та засвідчені печатками. Також позивач вказав, що згідно п.1.1.1. розділу XI, договір №43 від 29.02.2016р. діє до 31.12.2016р. або в будь-якому випадку до повного виконання сторонами зобов`язань по договору (повна оплата, тощо). Додатковою угодою №3 до договору №43 змінено місце надання послуг зберігання на Одеська область, Овідіопольський район, смт. Авангард, вул. Базова, 12Г; продовжено строк дії договору до 31.12.2017р.

Як зазначає позивач, 12.12.2019р. відповідно до наказу Одеської митниці ДФС №111-аг «Про проведення інвентаризації», інвентаризаційна комісія митниці прибула за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Авангард, вул. Базова, 12Г, для проведення інвентаризації майна, переданого на відповідальне зберігання станом на 12.12.2019р. до ТОВ «Базука», про що складено акт від 12.12.2019р. №б/н, з якого вбачається, зокрема: «...у зв`язку з відсутністю матеріально-відповідальної особи ТОВ «Базука» провести інвентаризацію не виявилось можливим». Також, позивач зазначає, що за результатами піврічної інвентаризації 2019 року, річної інвентаризації 2019 року, у зв`язку з відсутністю матеріально-відповідальної особи ТОВ «Базука» (керівника або уповноваженого представника вказаних підприємств) та не допуску комісій до складів відповідального зберігання, а також відсутністю будь-якого реагування на листи Одеської митниці ДФС від 20.12.2019р. за №11407/10/15-70-03-05-30, №11408/10/15-70-03-05-30, №11409/10/15-70-03-05-30 щодо повернення майна, що має знаходитися на зберіганні ТОВ «Базука», комісія не мала можливості встановити фактичну наявність майна, у зв`язку з чим було вирішено передати необхідні дані щодо встановлення нестачі на складі за ПП «Базука» з метою вжиття заходів з проведення незалежної оцінки збитків від нестачі відповідно до вимог Порядку визначення збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей, затвердженого Постановою КМУ від 22.01.1996р. №116.

Крім того, позивач вказує, що на підставі договору №101/2020 від 24.06.2020р., укладеного між позивачем та ТОВ «Актив Інвестментс», останнім проведено незалежну оцінку ринкової вартості втраченого від нестачі майна, про що складено відповідний звіт, за яким вартість переданого відповідачу на зберігання та невіднайденого майна складає 11147268,95грн., у тому числі: ПДВ 1779999,93грн, мито 464624,46грн.

Отже, позивач вважає, що відповідачем порушено вимоги п.п.1.1.1., 1.3., 1.4., 6.3.4., 6.3.5., 6.3.6., 6.3.7., 6.3.12., 6.3.13., 6.3.14., 6.3.15., 6.3.17., 7.1., 7.2. договору №43 від 29.02.2016р., з підстав чого має нести відповідальність за спричинені збитки, які становлять: 11154068,95грн.= 11147268,95грн.+6800 (вартість витрат на проведення оцінки).

Відповідач у судові засідання не з`явився, правом на подання відзиву не скористався, незважаючи на те, що ухвали суду йому надсилались за адресою державної реєстрації, яка зазначена у Витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань станом на 12.04.2021р. За таких обставин, суд розглядає дану справу за наявними в ній матеріалами з врахуванням положень ч.2 ст.178 ГПК України, якими передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Ухвалою суду від 18.03.2021р. відкрито провадження у справі №916/720/21, постановлено розглядати справу №916/720/21 в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання суду на 12.04.2021р. о 12год.20хв.

У судовому засіданні 12.04.2021р. оголошено протокольну ухвалу про перерву до 26.04.2021р. о 12год.20хв.

У судовому засіданні 26.04.2021р. оголошено протокольну ухвалу про перерву до 17.05.2021р. о 12год.30хв.

У судовому засіданні 17.05.2021р. оголошено протокольну ухвалу про перерву до 31.05.2021р. об 11год.40хв., про продовження строку проведення підготовчого провадження до 16.06.2021р. включно.

У судовому засіданні 31.05.2021р. оголошено протокольну ухвалу про перерву до 16.06.2021р. о 14год.20хв.

Ухвалою суду від 16.06.2021р. закрито підготовче провадження по справі №916/720/21, призначено справу до розгляду по суті у судовому засіданні на 07.07.2021р. о 14год.20хв.

Зміст спірних правовідносин, фактичні обставини справи та докази, на підставі яких судом встановлені обставини справи:

29.02.2016р. між ТОВ «Базука» (зберігач) та Одеською митницею ДФС (поклажодавець) було укладено договір №43 про надання послуг відповідального зберігання, за умовами якого зберігач зобов`язується надати поклажодавцю послуги відповідального зберігання товарів, транспортних засобів комерційного призначення, які відповідно до ст.238 Митного кодексу України зберігаються поклажодавцем. Конкретний перелік та види товарів, які передаються на відповідальне зберігання, визначається сторонами в окремих актах прийому передачі. Найменування послуг згідно класифікатору робіт та послуг за Кодом Державної класифікації - ДК 016:2010 код 52.10.1. «Послуги щодо складування та зберігання». Товари зберігаються в складських приміщеннях зберігача або в орендованих ним приміщеннях. З моменту фактичної передачі товарів поклажодавцем зберігачу на останнього покладається обов`язок по їх збереженню в первинному вигляді з урахуванням їх природного зносу. Право власності на товари до зберігача не переходить, вони не можуть бути задіяні в господарському обороті зберігача, бути переданими на зберігання або видані третім особам без відома та письмового дозволу поклажодавця (п.п.1.1.1., 1.1.2., 1.2., 1.3., 1.4. договору).

Відповідно до п.п.5.1., 5.2. договору №43 від 29.02.2016р. послуги надаються зберігачем після підписання договору та погоджуються сторонами окремо в кожному випадку. Місце надання послуг за адресами: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Авангард, вул. Базова, 12.

Зберігач зобов`язаний: забезпечити надання послуг (в тому числі переміщення, розвантаження, перевантаження, розміщення) по першій вимозі поклажодавця, а у разі прийняття останнім рішення про визначення його складів місцем зберігання товарів, повинні здійснюватися зберігачем в строки, що не перевищують 20 календарних днів; забезпечити повне збереження переданого на відповідальне зберігання товару та вживати заходи, необхідні для забезпечення схоронності та якості товарів; організовувати роботу складу митниці таким чином, щоб ввезення на склад і вивезення зі складу товарів здійснювалось відповідно до вимог митного законодавства, а порядок зберігання товарів гарантував їх постійне перебування під митним контролем та унеможливлював надходження (вилучення) товарів з порушеннями законодавства з питань державної митної справи; за першою вимогою поклажодавця повертати йому товари в тому самому стані, у якому вони були прийняті на відповідальне зберігання зі складанням відповідних документів; за першою усною або письмовою вимогою поклажодавця надавати йому доступ до товарів; у разі проведення поклажодавцем інвентаризацій товарів, що знаходяться на зберіганні, забезпечити безперешкодний доступ членів інвентаризаційної комісії поклажодавця, створити належні умови для її проведення; у разі наміру змінити місце реєстрації зберігача та/або місце розташування складів митниці, повідомити про це поклажодавця (п.п.6.3.1., 6.3.4., 6.3.5., 6.3.6., 6.3.7., 6.3.15., 6.3.17. договору №43 від 29.02.2016р.).

Згідно п.п.7.1., 7.2. договору №43 від 29.02.2016р. поклажодавець по кожному окремому випадку повідомляє зберігача про намір розмістити або видати зі складу митниці товару. Розміщення товарів на зберігання та його видача супроводжується складанням документів, перелік та кількість примірників яких передбачена порядком №627.

За умовами п.8.3. договору №43 від 29.02.2016р. зберігач несе відповідальність за втрату (нестачу) товару у розмірі його вартості, з урахуванням збитків, визначених відповідно до Порядку визначення розміру збитків під розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей, затвердженому постановою КМУ від 22.01.1996р. №116 (із змінами) та Методикою оцінки майна, затвердженою постановою КМУ від 10.12.2003р. №1891, а у разі пошкодження товарів у розмірі суми, на яку знизилася їх вартість. Якщо внаслідок пошкодження товарів їх якість змінилася настільки, що вони не можуть бути використані за первісним призначенням, поклажодавець має право відмовитися від цих товарів і вимагати від зберігача відшкодування їх вартості.

У п.п.11.1., 11.2. договору №43 від 29.02.2016р. сторони домовились, що він діє до 31.12.2016р. та в будь-якому випадку до повного виконання сторонами зобов`язань по договору (повна оплата, забезпечення доступу тощо). У разі відмови сторони від продовження дії договору або ігнорування надісланих поклажодавцем додаткових угод, зберігач зобов`язаний забезпечити зберігання товарів до вирішення поклажодавцем питання щодо подальшого місця їх зберігання і несе відповідальність за збереження товарів до моменту їх прийняття поклажодавцем.

Додатковою угодою №3 від 30.03.2017р. сторони змінили місце надання послуг на: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Авангард, вул. Базова, 12Г. Також вказаною додатковою угодою встановлено строк дії договору №43 від 29.02.2016р. з 01.01.2017р. по 31.12.2017р.

В підтвердження передавання відповідачу на відповідальне зберігання товарів позивач подав до справи акти прийому-передачі від 06.10.2016р., №10 від 07.07.2016р., №12 від 19.07.2016р., №15 від 25.07.2016р., №16 від 23.07.2016р., від 02.09.2016р., №№13, 14 від 22.07.2016р.

Також позивач подав до справи акт від 12.12.2019р., протокол інвентаризаційної комісії від 16.12.2019р. про те, що не мав змоги провести інвентаризацію майна на зберіганні у зв`язку з відсутністю матеріально відповідальної особи ТОВ «Базука».

24.06.2020р. позивач уклав із ТОВ «Актив Інвестментс» договір №101/2020 щодо проведення незалежної оцінки ринкової вартості втраченого від нестачі майна, на виконання якого товариством складено звіт, згідно якого вартість переданого відповідачу на зберігання та невіднайденого майна складає 11147268,95грн., у тому числі: ПДВ 1779999,93грн, мито 464624,46грн.

За виконані ТОВ «Актив Інвестментс» оціночні послуги позивач сплатив 6800грн., в підтвердження чого подав платіжне доручення №284 від 11.11.2020р.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши пояснення представників сторін, їх мотивовану оцінку кожного аргументу щодо наявності підстав для задоволення чи відмови у задоволенні позову, суд дійшов наступних висновків.

Положеннями ч.ч.1, 2 ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України).

Згідно ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За приписами ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом. При визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов`язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків. Виходячи з конкретних обставин, суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ціни на день винесення рішення суду (ч.ч.1, 3, 4 ст.225 ГК України).

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (частина 2 статті 22 Кодексу).

Породжуючи настання цивільних прав та обов`язків згідно ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України, відповідальність у вигляді відшкодування шкоди вимагає для її застосування наявності складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності особи), шкідливого результату такої поведінки, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою, вини особи, яка заподіяла шкоду. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння шкоди. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою порушника та шкодою полягає, передусім, у прямому (безпосередньому) зв`язку між протиправною поведінкою та настанням негативного результату. Вказані обставини підлягають доведенню позивачем належними та допустимими у справі доказами. Стягнення шкоди як виду цивільно-правової відповідальності можливе у випадку наявності такої шкоди та обґрунтованості її розміру.

З аналізу вищевказаних норм законодавства, вбачається, що об`єктивною стороною правопорушення є наявність шкоди в майновій сфері кредитора, протиправна поведінка, яка втілилась в невиконанні або неналежному виконанні боржником зобов`язання, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та шкодою. Відсутність хоч би одного з вищевказаних елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним зобов`язань, оскільки в даному випадку його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.627, ч.1 ст.628 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч.ч.1, 2, 3, 4 ст.631 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 936 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання (частина 1 статті 938 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 942 ЦК України зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

За втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах (частина 1 статті 950 ЦК України).

Частиною 3 ст.950 ЦК України передбачено, що зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі після закінчення строку зберігання лише за наявності його умислу або грубої необережності.

Відповідно до ст.948 ЦК України поклажодавець зобов`язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання.

Частиною 1 ст.949 ЦК України встановлено, що зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Так, судом встановлено, що 29.02.2016р. між сторонами спору було укладено договір відповідального зберігання №43, строк дії якого сторони визначили за додатковою угодою №3 від 30.03.2017р. до 31.12.2017р.

Так, поданий позивачем акт прийому-передачі від 06.10.2016р. містить посилання на його складання на підставі договору про надання послуг відповідального зберігання №53 від 02.03.2016р. Договір №53 від 02.03.2016р. до справи не подано, з огляду на що з приводу товарів за вказаним актом суд не взмозі пересвідчитись щодо умов договору, згідно якого його складено та дійти висновку щодо наявності/відсутності порушення відповідачем відповідних зобов`язань. До того ж суд приймає до уваги те, що підставою для позову позивачем зазначено саме невиконання відповідачем зобов`язань по договору №43 від 29.02.2016р., а не по договору №53 від 02.03.2016р.

Виходячи із аналізу норм статей 948, 949 ЦК України, обов`язок зберігача повернути поклажодавцеві річ кореспондується із обов`язком поклажодавця забрати річ після закінчення строку зберігання.

З урахуванням положень п.11.1., договору №43 від 29.02.2016р., додаткової угоди №3 від 30.03.2017р. договір №43 припинив свою дію 31.12.2017р., отже у відповідача припинився обов`язок щодо збереження товару та на підставі ст.948 ЦК України поклажодавець повинен був забрати майно від зберігача, однак, протягом двох років після закінчення договору долею майна позивач не цікавився, не вчиняв дій, що вказують на намір повернути майно, протилежного суду не доведено.

Не відповідає фактичним обставинам справи твердження позивача про те, що відповідно до п.п.11.1., 11.2. договору №43 строк зберігання за договором слід вважати таким, що не може бути визначений, оскільки передбачений п.11.2. договору обов`язок зберігача забезпечити зберігання товару і нести відповідальність за збереження товару до моменту його прийняття поклажодавцем після закінчення дії договору настає лише у разі відмови сторони від продовження дії договору або ігнорування надісланих поклажодавцем додаткових угод. Позивачем не доведено (та взагалі не стверджується), що ним надсилалися відповідачеві проекти додаткових угод, пропозиції щодо продовження строку дії договору №43 та такі пропозиції ігнорувалися відповідачем.

Таким чином, виходячи з умов договору можна дійти висновку, що строк зберігання товару відповідає строку дії договору та закінчився 31.12.2017р.

Звідси, з огляду на закінчення дії договору №43 від 29.02.2016р., не знайшло свого підтвердження твердження позивача про порушення відповідачем його умов в частині незбереження переданого на зберігання майна, оскільки такі зобов`язання відповідача припинилися із закінченням строку чинності договору.

Враховуючи викладене, не підлягає судом задоволенню у повній мірі позовна вимога позивача про стягнення з відповідача 11154068,95грн. збитків.

Згідно ч.1 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Положення п.2 ч.1 ст.129 ГПК України передбачають, що судовий збір покладається: у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.2 ст.129 ГПК України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

За розгляд даного позову позивач сплатив 167311,04грн. судового збору.

Враховуючи те, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню судом у повній мірі, сплачений позивачем судовий збір за розгляд даного позову відноситься за рахунок платника.

Керуючись ст.ст.129, 233, 236, 237, 238, 241 ГПК України суд, -

УХВАЛИВ:

1. Відмовити повністю у задоволенні позову Одеської митниці Держмитслужби (65078, м. Одеса, вул. Івана та Юрія Лип, 21А; ) до Товариства з обмеженою відповідальністю Базука (88009, Закарпатська область, м.Ужгород, вул.Богомольця, 21) про стягнення 11154068,95грн. збитків

2. Понесені Одеською митницею Держмитслужби (65078, м. Одеса, вул. Івана та Юрія Лип, 21А; ) витрати на оплату судового збору за розгляд позову в сумі 167311,04грн. покласти на платника.

Рішення господарського суду набирає законної сили згідно зі ст.241 ГПК України, після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до п.1 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 08 липня 2021 р.

Суддя І.А. Малярчук