РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.06.2021Справа № 910/19866/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Ягічевої Н.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО ТОПП" (вул. Калинова 87, оф. 503, Дніпро, 49087, )

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Київкомбікорм" (вул. Кирилівська, 98, Київ, 04080, )

про стягнення 494 158,04 грн,

Без повідомлення (виклику) представників учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АГРО ТОПП" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Київкомбікорм" (далі - відповідач) про стягнення 494 158, 04 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Товариством з обмеженою відповідальністю "ЗАВОД КИЇВКОМБІКОРМ" своїх зобов`язань за договором поставки кукурудзи №36/КК від 12.03.2019 щодо оплати фактично поставленого товару, у зв`язку з чим позивачем нараховано до стягнення з відповідача 482 794, 80 грн основного боргу, 8125, 43 грн пені, 1206, 45 грн інфляційних втрат та 2031, 36 грн 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.12.2020 вказану позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк та спосіб усунення недоліків позовної заяви.

19.01.2021 від позивача надійшли докази усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою від 01.02.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

01.03.2021 до відділу діловодства суду представником позивача подано докази оплати відповідачем суми основного боргу.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 11 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

З метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду про відкриття провадження у справі від 01.02.2021 була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: вул. Кирилівська, 98, Київ, 04080, однак не була вручена відповідачу з відміткою «адресат відстуній за вказаною адресою».

Частиною 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи підтверджень наявності порушень оператором поштового зв`язку вимог Правил надання послуг поштового зв`язку, суд вважає, що у разі, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто, повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Сам лише факт не отримання стороною кореспонденції, якою суд з додержанням вимог процесуального закону надсилав ухвалу про відкриття провадження у справі за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною не виконання ухвали суду, оскільки зумовлений не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на її адресу.

Суд також звертає увагу на те, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому, отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, суд належним чином виконав свій обов`язок щодо повідомлення відповідача про розгляд справи.

При цьому, судом також враховано, що за приписами ч.1 ст.9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Так, відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

За змістом ч. 1, 2 ст.3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч.1 ст.4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Відповідач не був позбавлені права та можливості ознайомитись з ухвалами суду у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

У відповідності до вимог статей 165, 251 Господарського процесуального кодексу України, відповідачам був встановлений строк для подання відзиву на позовну заяву протягом 15-ти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Втім відповідач, у визначений законом строк, не подав ні відзиву на позовну заяву, ні клопотання про продовження строку на його подання.

Приписами ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідачі у встановлений строк не подали до суду відзив на позов, а відтак не скористалися наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

12.03.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «АГРО ТОПП» (далі -позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЗАВОД КИЇВКОМБІКОРМ» (далі - відповідач, покупець) укладено договір поставки кукурудзи № 36/КК (далі -договір).

Відповідно до умов п. 1.1 договору постачальник взяв на себе зобов`язання здійснити поставку товару, який не обтяжений правами третіх осіб та передати його у власність покупця, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити поставлений постачальником товар належної якості та в обумовлені сторонами строки.

Предметом договору є поставка зерна кукурудзи, що вирощується на полях (далі - товар) (п.1.2. договору).

Згідно з умовами п. 3.3. договору строк поставки товару складає 2 (два) календарні дні з моменту замовлення покупця, якщо інше не визначено у самому замовленні покупцем. Замовлення погоджується сторонами засобами телефонного та/або електронного зв`язку ( п. 3.2. договору).

Поставка товару здійснюється на умовах "DAP - DELIVERED AT PLACE" за адресою: 04080. М. Київ, вул. Кирилівська, 98. (п.3.1. договору).

Пунктом 5.3. договору передбачено, що постачальник передає покупцю всю кількість товару згідно рахунку-фактури, сторони підписують належним чином оформлену накладну, постачальник передає покупцю повний пакет оригіналів документів, зазначених в п. 3.4 та п. 3.5. договору.

Після виконання дій, передбачених п. 5.3. договору, постачальник набуває право на отримання оплати за поставлений товар, а саме 80% вартості товару покупець сплачує на розрахунковий рахунок постачальника протягом 7 (семи) робочих днів (п. 5.4.1. договору), 20% вартості товару оплачуються покупцем протягом 3 (трьох) робочих днів після того, як постачальник в строки, передбачені чинним законодавством засобами електронного зв`язку надіслав покупцю податкову накладну, зареєстровану у Єдиному реєстрі податкових накладних, але в будь-якому разі не раніше строку, вказаного в п. 5.4.1. договору (п. 5.4.2 договору).

Відповідно до пункту 6.4. договору покупець за несвоєчасну оплату товару сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення, за кожен день прострочення, але не більше 5 (п`яти) % від загальної вартості неоплаченого товару.

Договір набуває сили з моменту його підписання та діє до 31.12.2022 (п. 8.1. договору).

Як встановлено судом на підставі наявних в матеріалах справи доказів, на виконання умов даного договору, позивачем, зокрема, було поставлено відповідачу узгоджений товар на загальну суму 482 794, 80 грн, що підтверджується видатковими накладними №78 від 19.09.2020 на суму 144 774, 00 грн, №80 від 27.09.2020 н суму 158 004, 00 грн та №83 від 15.10.2020 на суму 180 016, 80 грн, які підписані уповноваженими особами сторін без заперечень та скріплені печатками, а також товарно-транспортними накладними №758398 від 19.09.2020, №758400 від 27.09.2020, №02441 від 14.10.2020.

На оплату поставленого товару позивачем виставлені відповідачу відповідні рахунки.

Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за договором свідчить і відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення позивачем умов договору щодо поставки визначеного товару.

Позаяк відповідач, в порушення взятих на себе зобов`язань за договором поставки кукурудзи №01-0419 від 12.03.2019 розрахунок за отриманий товар не здійснив, в останнього виник борг у розмірі 482 794, 80 грн.

Позивач звертався до відповідача з претензією від 06.11.2020 №06-11/20, у якій просив здійснити оплату поставленого товару, втім відповідачем вимога щодо сплати заборгованості по видатковим накладним №78 від 19.09.2020, №80 від 27.09.2020 та №83 від 15.10.2020 на суму 180 016, 80 грн залишена без задоволення, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Стаття 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання, в силу вимог статей 526, 525 Цивільного кодексу України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься і у ст. 193 Господарського кодексу України.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки, а відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 2 цієї ж статті унормовано, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Так, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (ст. 692 ЦК України).

Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Пунктом 5.4. договору сторони передбачили, що покупець сплачує 80% оплату вартості товару на розрахунковий рахунок постачальника протягом 7 (семи) робочих днів (п. 5.4.1. договору), остаточний розрахунок в розмірі 20% оплати вартості замовленого товару здійснюється протягом 3 (трьох) робочих днів після того, як постачальник в строки, передбачені чинним законодавством засобами електронного зв`язку надіслав покупцю податкову накладну, зареєстровану у Єдиному реєстрі податкових накладних, але в будь-якому разі не раніше строку, вказаного в п.5.4.1. договору (п. 5.4.2. договору).

Втім, як встановлено судом, відповідач своїх зобов`язань за договором в частині повної та своєчасної оплати отриманого товару не здійснив, що також підтведжується наданою позивачем банківською випискою за період з 01.03.2019 по 11.02.2021.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Порушенням зобов`язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відтак, враховуючи, що факт поставки обумовленого сторонами товару та факт порушення відповідачем своїх зобов`язань в частині повної оплати отриманого товару, підтверджений матеріалами справи та не спростований відповідачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог в частині стягнення основного боргу.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки. Приписами ст. 230 ГК України також встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, він зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

Пунктом 6.4 договору сторони встановили, що за несвоєчасну оплату товару сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення, за кожен день прострочення, але не більше 5 (п`яти)% від загальної вартості неоплаченого товару.

Відтак, оскільки відповідач допустив прострочення повної оплати товару, на підставі наведених вище норм чинного законодавства та пункту 6.4 договору, позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню в загальному розмірі 8 125, 43 грн за загальний період з 29.09.2020 по 04.12.2020 включно.

Окрім цього, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, позивачем нараховані 3% річних в сумі 2 031, 36 грн та інфляційні втрати у розмірі 1 206, 45 грн за період за загальний період з 29.09.2020 по 04.12.2020 включно.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду №910/12604/18 від 01.10.2019 та у постанові Верховного Суду України у постанові №3-12г10 від 08.11.2010).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат, суд встановив, що він є арифметично невірним, оскільки позивачем невірно визначені суми, на які нараховуються штрафні санкції та відсотки річних та інфляційні втрати.

Так, сума боргу визначається як вартість поставленого, але не оплаченого товару згідно умов договору. В свою чергу вартість товару зазначається на кожну партію товару у відповідному рахунку, видатковій накладній та податковій накладній.

Відтак, сума боргу за видатковою накладною №78 від 19.09.2020 складає 144 774,00 грн., 80% боргу, які покупець повинен був сплатити постачальнику за умовами п. 5.4.1. договору, складають 115 819,20 грн., 20% боргу, які покупець повинен був сплатити постачальнику за умовами п. 5.4.2., складають 28 954,80 грн. В свою чергу, сума боргу за видатковою накладною №80 від 27.09.2020 складає 158 004,00 грн., 80% боргу, які покупець повинен був сплатити постачальнику за умовами п. 5.4.1. договору, складають 126 403,20 грн,, 20% боргу, які покупець повинен був сплатити постачальнику за умовами п. 5.4.2., складають 31 600,80 грн. Відповідно, сума боргу за видатковою накладною №83 від 15.10.2020 складає 180 016,80 грн., 80% боргу, які покупець повинен був сплатити постачальнику за умовами п. 5.4.1. договору, складають 144 013,44 грн,, 20% боргу, які покупець повинен був сплатити постачальнику за умовами п. 5.4.2., складають 36 003,36 грн.

Здійснивши власний розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат суд встановив, що обґрунтованою є сума пені, що підлягає стягненню з відповідача є 8 051,61 грн, та відповідно сума 3% річних складає 2 012, 43 грн, а інфляційних втрат 1 158,19 грн, в іншій частині позовних вимог належить відмовити.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги, або свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити на користь позивача заборгованість по договору, та нараховані суми пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. 86, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО ТОПП" задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Київкомбікорм" (вул. Кирилівська, 98, Київ, 04080, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО ТОПП" (вул. Калинова 87, оф. 503, Дніпро, 49087, ) основну заборгованість у розмірі 482 794 (чотириста вісімдесят дві тисячі сімсот дев`яносто чотири) грн 80 коп., пеню в сумі 8 051 (вісім тисяч п`ятдесят одна) грн 61 коп., 3% річних у розмірі 2 012 (дві тисячі дванадцять) грн 43 коп., інфляційні втрати у розмірі 1 158 (одна тисяча сто п`ятдесят вісім) грн 19 коп. та витрати зі сплати судового збору у сумі 7 410 (сім тисяч чотириста десять) грн 25 коп.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 01.07.2021

Суддя Н.І. Ягічева