ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"17" червня 2021 р. Справа № 911/566/21

За позовом Приватного підприємства "ПІКЕТ", 45602, Волинська область, Луцький район, село Підгайці

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна компанія "ТИТАН", 08132, Київська область, Києво-Святошинський район, місто Вишневе, вулиця Залізнична, будинок 92

про стягнення 67 788,42 грн заборгованості за товар, поставлений згідно видаткових накладних, та надання послуг згідно акта здачі-приймання робіт

суддя Н.Г. Шевчук

секретар судового засідання М.Г. Байдрелова

за участю представників сторін:

від позивача: Гевко А.В. (посв. №6308/10 від 08.12.2017, ордер АІ №1039744 від 03.06.2021);

від відповідача: не з`явився.

суть спору:

Приватне підприємство "ПІКЕТ" звернулось до господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна компанія "ТИТАН" про стягнення заборгованості у розмірі 67 788,42 грн, з яких 63 115,57 грн основна заборгованість, 1 693,44 грн 3% річних та 2 979,41 грн інфляційні втрати за договором поставки будівельних матеріалів, укладеного між сторонами у спрощений спосіб.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем не виконані взяті на себе зобов`язання в частині повної та своєчасної оплати за отримані будівельні матеріали згідно видаткових накладних та послуги з доставки згідно акта здачі-прийняття робіт (надання послуг).

Відповідно до пункту 1 частини п`ятої статті 12 Господарського процесуального кодексу України справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, є малозначними справами.

Частиною першою статті 247 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини першої статті 250 Господарського процесуального кодексу України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Враховуючи, що ціна даного позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, керуючись вищевказаними статтями, ухвалою Господарського суду Київської області від 01.03.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та визначено строк відповідачу для подання заяви з запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні та відзиву на позовну заяву.

18 березня 2021 року від позивача надійшло клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, згідно якого позивач просить судові витрати на правничу допомогу у розмірі 9 000,00 грн покласти на відповідача.

26 березня 2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечив проти позовних вимог та зауважив, що видаткові накладні підписані неуповноваженою особою; не містять дати підписання; не зазначено довіреність уповноваженої особи на отримання товару; і взагалі видаткові накладні складені позивачем за невстановленою згідно Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" формою. Всі ці обставини викликають сумнів у відповідача щодо достовірності видаткових накладних. Стосовно послуг з доставки, відповідач стверджує, що позивачем не надано товаро-транспортних накладних на підтвердження вказаних посл; вважає, що поставки на вказану суму заборгованості не було, тому відсутні підстави для стягнення нарахованих позивачем 3% річних та інфляційних втрат, а також витрат на правову допомогу.

13 квітня 2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивачем викладено заперечення стосовно аргументів відповідача, а також долучено докази понесення додаткових витрат на правову допомогу, у зв`язку з чим загальна сума витрат на правову допомогу становить 13 000,00 грн.

З огляду на те, що долучені позивачем видаткові накладні викликають сумнів у відповідача з приводу їх достовірності, суд ухвалою від 28.04.2021 призначив судове засідання у даній справі на 03.06.2021 та зобов`язав сторін надати в судовому засіданні для огляду оригінали доданих до матеріалів справи документів. Цією ж ухвалою суд запропонував сторонам провести звірку взаєморозрахунків та ТОВ "ІБК "ТИТАН" подати контрозрахунок.

03 червня 2021 року від відповідача надійшла заява про долучення доказів неможливості виконання вимог ухвали суду від 28.04.2021 у зв`язку з обшуком та вилученням техніки, на якій зберігались документи, та повідомив про відсутність необхідності подання контрозрахунку, оскільки заборгованість у відповідача відсутня.

В судовому засіданні 03.06.2021 судом було оглянуто оригінали документів, доданих до матеріалів справи, та оголошено перерву до 17.06.2021.

В судовому засіданні 17.06.2021 позивачем було подано клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 15 500,00 грн; за результатами судового засідання судом було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Частиною восьмою статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши подані документи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

встановив:

З тверджень позивача, у 2019 році між Приватним підприємством "ПІКЕТ" (Позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна компанія "ТИТАН" (Відповідач) у спрощений спосіб було укладено договір поставки товарів (будівельних матеріалів), відповідно до якого позивач у період з листопада 2019 року по липень 2020 року здійснював відповідачу поставку будівельних матеріалів, а відповідач, в свою чергу, зобов`язався отримувати та оплачувати товар.

Як зазначає позивач та не заперечується відповідачем, у період з листопада 2019 року по квітень 2020 року ПП "ПІКЕТ" здійснювало поставку товарів, а ТОВ "ІБК "ТИТАН" оплачувало такі поставки на умовах передоплати. За вказаний період заборгованість у відповідача перед позивачем відсутня.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною другою статті 205 Цивільного кодексу України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Разом з тим, правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі (пункт 1 частини першої статті 208 Цивільного кодексу України).

Згідно з положеннями статті 639 Цивільного кодексу України договір може укладатися у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною першою статті 181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Статтею 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до статті 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Згідно з частиною другою цієї статті, якщо для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 641 Цивільного кодексу України унормовано, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях.

За змістом статті 642 Цивільного кодексу України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Враховуючи вищевикладені положення чинного законодавства суд доходить висновку, що правочини між суб`єктами господарювання належить вчиняти в письмовій формі, що втім не виключає можливості досягнення усної домовленості між сторонами з подальшим обов`язковими переданням відповідних письмових документів, які повинні підтверджувати факт укладання правочину між сторонами.

Як встановлено судом з матеріалів справи, дії сторін, що полягали в поставці товару та отриманні і оплаті його відповідачем, відповідають змісту правовідносин, які мають ознаки договору поставки.

Так, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (стаття 712 Цивільного кодексу України).

За змістом статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Статтею 692 Цивільного кодексу України унормовано, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Однак, як стверджує позивач, починаючи з квітня 2020 року ним було здійснено ряд нових поставок товару відповідачу, частина яких відповідачем так і не оплачена.

На підтвердження поставки товару та надання послуг з доставки позивачем долучено до матеріалів справи видаткові накладні: № 15 від 28.04.2020 на суму 27 468,00 грн; № 17 від 04.05.2020 на суму 12 816,00 грн, № 23 від 07.05.2020 на суму 16 452,00 грн; № 24 від 11.05.2020 на суму 21 420,00 грн; № 26 від 22.05.2020 на суму 23 436,00 грн; № 32 від 02.06.2020 на суму 18 000,00 грн та акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 24 від 01.07.2020 на суму 2 250,00 грн.

Позивач зазначає, що незважаючи на те, що ним повністю виконано свої зобов`язання по поставці товару, відповідач лише частково оплатив вартість отриманого у спірний період товару, зокрема, такими платежами: 17.04.2020 на суму 23 198,40 грн (платіжне доручення № 769 від 17.04.2020), 13.08.2020 на суму 23 436,00 грн (платіжне доручення № 1043 від 13.08.2020), 25.08.2020 на суму 10 692,00 грн (платіжне доручення № 1081 від 25.08.2020), крім того станом на 17.04.2020 у відповідача існувала залишкова переплата не покрита поставкою за попередній період у розмірі 1 400,03 грн.

Таким чином, позивач стверджує, що загальна сума поставки товару за спірний період склала 121 842,00 грн, фактично відповідачем сплачено 58 726,43 грн (з урахуванням переплати за попередній період), у зв`язку з чим сума заборгованості за поставлений товар складає 63 115,57 грн (121 842,00 - 58 726,43).

З метою досудового врегулювання спору позивач звертався до відповідача з претензією від 21.01.2021, в якій просив невідкладно погасити існуючу заборгованість у розмірі 63 115,57 грн (докази направлення претензії додано до матеріалів позовної заяви).

Оскільки відповідач залишив дану претензію без відповіді та належного реагування, позивач звернувся до суду.

Відповідач в свою чергу не погоджується з твердженнями позивача та у відзиві на позов зазначає, що між сторонами договір поставки не укладався, а всі поставлені товари відповідно до виставлених і не підписаних позивачем рахунків-фактур, проте по яким відповідачем отримано товар, він розрахувався.

Щодо нібито недоплаченого товару, поставленого згідно видаткових накладних № 15 від 28.04.2020; № 17 від 04.05.2020; № 23 від 07.05.2020; № 24 від 11.05.2020; № 26 від 22.05.2020; № 32 від 02.06.2020 та наданих послуг з доставки згідно акта здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 24 від 01.07.2020 відповідач зазначає, що ніколи не отримував від позивача оригіналів вказаних видаткових накладних, а також ніколи не уповноважував фізичну особу "ОСОБА_1" на отримання товару від позивача. Відповідач стверджує, що на жодній із видаткових накладних не зазначено дату отримання товару, відсутні докази транспортування товару (не надано товарно-транспортних накладних), а також відсутні довіреності на отримання товару уповноваженими особами відповідача.

На думку відповідача, позивач зобов`язаний нести відповідальність за нескладання товарно-транспортних накладних, недійсність видаткових накладних та невідповідність їх встановленій Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" формі.

Відповідач вважає, що наявність податкових накладних, які виписані із порушенням податкового законодавства, оскільки суми та дати останніх не співпадають із сумами та датами видаткових накладних/платіжних доручень, не доводять факту поставки товару.

Відповідач, пославшись на такі принципи, як добросовісність та недопустимість зловживання правом, стверджує, що у зв`язку з відсутністю між сторонами письмового договору, позивачем штучно створено шляхом маніпулювання нікчемними первинними документами суму заборгованості.

Також відповідачем у відзиві заявлено про сумнів з приводу достовірності доказів, а саме видаткових накладних, поданих позивачем.

Позивач в свою чергу у відповіді на відзив зазначає, що твердження відповідача не спростовують заявлених ним позовних вимог, оскільки часткова оплата відповідачем вартості товару, поставленого позивачем у спірний період за видатковими накладними, які підписані фізичною особою ОСОБА_1 , спростовують заперечення відповідача, що він не уповноважував дану особу на отримання товару та підтверджує факт поставки та прийняття відповідачем товару. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції. Дата отримання товару збігається із датою складання видаткової накладної. Сумніви щодо достовірності видаткових накладних відповідачем не доведено. Товарно-транспортні накладні не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей. Реєстрації податкових накладних за зазначеними поставками були здійснені відповідно до положень пункту 187.1 статті 187 Податкового кодексу України: датами зарахування коштів від покупця та датами відвантаження товарів.

З огляду на викладене, судом встановлено, що спір у справі виник внаслідок того, що за твердженнями позивача, відповідач не оплатив частину поставлено товару та надані послуги з доставки, що відповідачем заперечується повністю.

Як унормовано статтею 129 Конституції України, основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами першою - четвертою статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у частині першій статті 74 Господарського процесуального кодексу України.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша статті 77 Господарського процесуального кодексу України).

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (статті 79 Господарського процесуального кодексу України).

Будь-які подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Із наданих позивачем видаткових накладних № 15 від 28.04.2020; № 17 від 04.05.2020; № 23 від 07.05.2020; № 24 від 11.05.2020; № 26 від 22.05.2020; № 32 від 02.06.2020, копії яких містяться в матеріалах справи, слідує, що ПП "ПІКЕТ" здійснило поставку товару ТОВ "ІБК "ТИТАН". На усіх цих накладних міститься підпис про одержання товару фізичною особою ОСОБА_1 . Позивач також пояснив, що протягом усього часу існування договірних відносин між сторонами отримувачем товару була одна і та ж особа - ОСОБА_1 , на підтвердження чого долучив до матеріалів справи видаткові накладні за попередній період, які підписані з боку відповідача фізичною особою ОСОБА_1 та які повністю оплачені.

Положеннями Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (в редакції, чинній на час, коли оформлювалися відповідні видаткові накладні) визначено:

- підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (частина перша статті 9);

- первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо (частина друга статті 9);

- господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства (абзац 5 статті 1);

- первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію (абзац одинадцятий статті 1).

Як зазначено у висновках постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.01.2020 у справі № 916/922/19, "визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, судам у розгляді справи належить досліджувати, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару (як-то: обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірною видатковою накладною, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця). Суд касаційної інстанції звертає увагу на те, що у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару".

Позивачем долучено до матеріалів справи складені та зареєстровані ним податкові накладні: № 10 від 17.04.2020; № 11 від 28.04.2020; № 3 від 04.05.2020; № 10 від 07.05.2020; № 11 від 11.05.2020; № 14 від 22.05.2020; № 4 від 02.06.2020 та № 3 від 01.07.2020, що підтверджується відповідними квитанціями про прийняття до Єдиного реєстру податкових накладних.

Відповідно до пункту 1.1 статті 1 Податкового кодексу України він регулює відносини, які виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно абзацу першого пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

На дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін (пункт 201.1 статті 201 Податкового кодексу України).

Пунктом 187.1 статті 187 Податкового кодексу України визначено, що датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України передбачено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту. У випадках, передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України, платники податків мають право вносити відповідні зміни до податкової звітності у порядку, визначеному статтею 50 цього Кодексу.

Податкова накладна не може буди єдиним доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним, однак може оцінюватися судом у сукупності з іншими доказами у справі.

Оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами у справі господарські суди повинні враховувати положення Податкового кодексу України та фактичні дії як постачальника, так і покупця, щодо відображення ними в податковому обліку постачання спірного товару.

Подібні висновки викладені Касаційним господарським судом у постановах від 04.11.2019 у справі № 905/49/15 та від 29.01.2020 у справі № 916/922/19.

Заперечення відповідача, що сформовані податкові накладні не співпадають по датах та сумах із видатковими накладними, спростовуються вищевикладеними нормами. Так, податкова накладна № 10 від 17.04.2020 сформована позивачем відповідно до положень підпункту а) пункту 187.1 статті 187 Податкового кодексу України, а саме на дату зарахування коштів від покупця/замовника, оскільки сума 23 198,40 грн відповідачем сплачена 17.04.2020 (як передоплата), тоді як поставка товару була здійснена позивачем 28.04.2020. Вказана поставка здійснена на суму 27 468,00 грн, що відповідно перевищує суму здійсненої відповідачем передоплати. В результаті чого на різницю суми (27468,00 - 23198,40 = 4269,60) позивачем сформовано податкову накладку № 11 від 28.04.2020 на дату відвантаження товару. Інші податкові накладні сформовано відповідно до вимог підпункту б) пункту 187.1 статті 187 Податкового кодексу України.

Твердження відповідача, що первинні документи не містять дати поставки товару, необґрунтовані, оскільки дата складання документа і є датою виконання господарської операції.

Щодо заперечень відповідача стосовно того, що він не уповноважував фізичну особу ОСОБА_1 на отримання матеріальних цінностей та у первинних документах не вказано довіренність особи, уповноваженої на отримання цінностей, суд зазначає, що оскільки між сторонами не укладено договір у вигляді окремого документа, відповідно до якого сторонами узгоджуються положення стосовно прийняття товару та уповноваження на такі дії відповідних осіб, тоді як позивачем долучено видаткові накладні за попередній безспірний період, товар по яких отримано даною особою, є необґрунтованими.

Крім того, матеріали справи містять докази здійснення відповідачем розрахунків за надані позивачем послуги поставки будівельних матеріалів на підставі видаткових накладних, що є підставою для визнання господарської операції відповідачем. Дані обставини є підтвердженням визнання відповідачем наявності заборгованості.

Зокрема, судом враховано, що платіжні доручення, подані позивачем на підтвердження прояву активних дій боржника стосовно визнання отриманого товару згідно видаткових накладних, містять посилання в призначенні платежу на видаткові накладні, які не входять до обставин доказування позовних вимог за спірний період, однак, відповідачем не заперечено даних обставин та відповідно не надано доказів, які б підтверджували вказану оплату за отриманий відповідачем товар по інших накладних.

Судом також встановлено, що заявлена позивачем сума заборгованості містить не лише заборгованість за неоплачений товар, а і за послуги з доставки, що оформлено актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 24 від 01.07.2020, згідно якого ПП "ПІКЕТ" було надано ТОВ "ІБК "ТИТАН" послуги з доставки на загальну суму 2 250,00 грн. Акт підписаний фізичною особою ОСОБА_1 без претензій.

Згідно з частиною першою статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини першої статті 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідача стверджує, що у матеріалах справи відсутні докази транспортування товару, оскільки позивачем не надано товарно-транспортних накладних.

Суд зазначає, що наявний в матеріалах справи акти здачі-прийняття робіт, на який посилається позивач обгрунтовуючи надання послуг відповідачу, оформлений відповідно до вимог Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", та є підставою для настання у відповідача обов`язку з оплати наданих послуг.

Зокрема, відсутність укладеного між сторонами договору у вигляді окремого документа, умовами якого передбачалось би складання товаро-транспортних накладних, спростовує відсутність товаро-транспортних накладних та не впливає на висновки щодо отримання ТОВ "ІБК "ТИТАН" послуг з доставки товару за актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 24 від 01.07.2020.

Відповідно до частини першої статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить, насамперед, від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування у справі, який може змінюватися в процесі її розгляду.

Отже, зважаючи на те, що спірним у цій справі є, зокрема, факт поставки товару та надання позивачем послуг з доставки товару згідно видаткових накладних та акта здачі-прийняття робіт (надання послуг), судом, крім іншого, враховано надані позивачем докази наявності технічної можливості виконання відповідних послуг та продажу товарів.

Система доказування у господарському процесі, засновується на розподілі тягаря доказування між сторонами у справі. Посилаючись на ту, чи іншу обставину або спростовуючи їх у суді, сторона повинна доводити такі обставини відповідними належними та допустимими доказами. При чому, ключовим фактором у тому, як сторона користується стандартами доказування виступає, її зацікавленість у вирішенні господарського спору на свою користь.

Якщо існує певний юридичний факт, який входить до предмета доказування по справі, то мають бути наявні відповідні докази на підтвердження цього факту або об`єктивні причини та розумне пояснення їх відсутності. Однак, якщо сторона з тих чи інших причин не доводить певну важливу для розгляду справи обставину, то суд, оцінюючи докази "за внутрішнім переконанням" вирішує, чи мав місце певний факт, що підлягає доказуванню, чи він є просто надуманим.

За результатами повного та всебічного дослідження доказів, аналізу аргументів сторін, з урахуванням, поданих позивачем доказів, в тому числі видаткових накладних, акта здачі-прийняття робіт (надання послуг), податкових накладних, а також доказів здійснення відповідачем часткових розрахунків, в їх сукупності, водночас не надання відповідачем жодних доказів на підтвердження своїх заперечень, суд дійшов до висновку, що відповідачем обставини, на які посилається позивач, з наданням відповідних доказів, більш вірогідними доказами не спростовано.

Виходячи з вищенаведених обставин справи, встановлених судом, позивачем правомірно заявлено позов про стягнення 63 115,57 грн заборгованості з оплати за отримані будівельні матеріали згідно видаткових накладних та послуги з доставки згідно акта здачі-прийняття робіт (надання послуг).

Поряд із зазначеним, крім основного боргу, у зв`язку із порушенням відповідачем виконання грошового зобов`язання щодо здійснення розрахунку за поставлений товар та надані послуги, позивачем також заявлено про стягнення з відповідача 1 693,44 грн 3% річних та 2 979,41 грн інфляційних втрат.

За змістом статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Виходячи із положень зазначених норм, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки заборгованість боржником не сплачено, тому нарахування позивачем сум інфляційних втрат та 3% річних від знецінення грошових коштів є правомірним.

Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, що міститься в матеріалах позовної заяви, враховуючи принцип диспозитивності господарського процесу який передбачає, що суд розглядає справи не інакше як в межах заявлених особою вимог, суд встановив, що розрахунок відсотків виконаний на суми простроченої заборгованості з урахуванням часткових проплат відповідачем, які зараховані позивачем у спірному періоді та охоплює періоди нарахувань, які не суперечить вимогам законодавства.

Здійснивши арифметичну перевірку вказаних розрахунків, суд враховуючи положення частини другої статті 237 Господарського процесуального кодексу України, приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 1 693,44 грн 3% річних та 2 979,41 грн інфляційних втрат підлягають задоволенню повністю в заявленому розмірі.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом, інші доводи сторін, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на правильне вирішення даного спору.

За результатами повного та всебічного дослідження поданих доказів, які мають значення для правильного вирішення даного спору і стосуються предмету доказування та аналізу аргументів сторін, з урахуванням поданих на їх підтвердження документів, суд задовольняє позов повністю.

Позивач також просить стягнути з відповідача фактично понесені судові витрати, які він поніс у зв`язку із зверненням до суду з даним позовом, зокрема судовий збір у розмірі 2 270,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 500,00 грн.

Відповідно до частини першої статті 124 Господарського процесуального кодексу України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Приватним підприємством "ПІКЕТ" у позовній заяві, яка є першою заявою по суті спору, визначено складову судових витрат: 2 270,00 грн судового збору та 9 000,00 грн витрат на правову допомогу, та повідомлено суд, що у випадку понесення додаткових судових витрат, відповідний розрахунок та докази, які підтверджують наявність цих витрат будуть подані в ході розгляду справи.

18 березня 2021 року від Приватного підприємства "ПІКЕТ" надійшло клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, до якого додано: Договір про правову допомогу № 19/01-21 від 19.01.2021, акт приймання-передачі наданих послуг № 1 від 04.03.2021 на суму 9 000,00 грн, рахунки на оплату за надані послуги № 25/01-21 від 25.01.2021 та № 22/02-21 від 22.02.2021 та платіжні доручення № 41 від 26.01.2021 на суму 4 000,00 грн та № 76 від 02.03.2021 на суму 5 000,00 грн (з відповідними призначеннями платежу).

В подальшому, у зв`язку із підготовкою відповіді на відзив, позивач зазначив, що ним було понесено додаткові витрати на правову допомогу у розмірі 4 000,00 грн. На підтвердження вказаних обставин позивачем долучено акт приймання-передачі наданих послуг № 2 від 07.04.2021 на суму 4 000,00 грн, рахунок на оплату юридичних послуги № 06/04-21 від 06.04.2021 та платіжне доручення № 125 від 08.04.2021 на суму 4 000,00 грн.

В судовому засіданні 17.06.2021 позивачем подано клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, згідно якого просить витрати на правничу допомогу в загальному розмірі 15 500,00 грн покласти на відповідача. У зв`язку із представництвом адвокатом інтересів позивача в судовому засіданні 03.06.2021, останнім понесено додаткові витрати на правову допомогу у розмірі 2 500,00 грн, що вказано в детальному описі наданих послуг та підтверджується виставленим рахунком на оплату за надані послуги № 01/06-21 від 01.06.2021 та платіжним дорученням про оплату № 202 від 01.06.2021 на суму 2 500,00 грн із посиланням в призначенні платежу на вказаний рахунок.

Також в матеріалах справи містяться ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АІ № 1090814 від 22.02.2021, виданий адвокату Гевко А.В. та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС № 6308/10 від 08.12.2017.

Відповідно до пункт 12 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості; ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу.

3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).

У відповідності до положень статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За умовами Договору про правову допомогу № 19/01-21 від 19.01.2021 (далі - Договір № 19/01-21), який укладено між ПП "ПІКЕТ" (Замовник) та АО "Барген" (Виконавець), останній зобов`язується надати замовнику правову допомогу, пов`язану із представництвом та захостом інтересів замовника, а замовник зобов`язується оплатити кошти за надану правову допомогу (пункт 1.1).

Пунктом 1.5 Договору № 19/01-21 визначено, що конкретний перелік послуг, які надаються виконавцем замовнику, визначається в рахунках, які виставляє виконавець.

Відповідно до пункту 4.3 Договору № 19/01-21, виконавець складає та направляє/передає замовнику підписані два примірники акта приймання-передачі наданих юридичних послуг з переліком всіх дій, вчинених виконавцем з метою надання правової допомоги замовнику.

Згідно з пунктами 5.1, 5.2 Договору № 19/01-21, розмір та порядок оплати гонорару за надання правової допомоги, який замовник сплачує виконавцю, визначається в рахунках, які виставляє виконавець.

Між Виконавцем та Замовником 04.03.2021, 07.04.2021 складено та підписано акти приймання-передачі наданих послуг № 1, № 2 до Договору № 19/01-21, відповідно до яких виконавець надав, а замовник отримав юридичні послуги: аналіз документації замовника щодо поставок ТОВ "ІБК "ТИТАН" та виплат, аналіз судової практики, підготовка та подання до суду позовної заяви про стягнення з ТОВ "ІБК "ТИТАН" заборгованості за договором поставки будівельних матеріалів від 22.02.2021, аналіз відзиву ТОВ "ІБК "ТИТАН" на позовну заяву замовника у справі № 911/566/21, підготовка та подання до суду відповіді на відзив.

Адвокатським об`єднанням "Барген" було виставлено замовнику рахунки на оплату № 25/01-21 від 25.01.2021 на суму 4 000,00 грн, № 22/02-21 від 22.02.2021 на суму 5 000,00 грн, № 06/04-21 від 06.04.2021 на суму 4 000,00 грн та № 01/06-21 від 01.06.2021 на суму 2 500,00 грн (за представництво інтересів замовника в судовому засіданні), які оплачені ПП "ПІКЕТ" у повному обсязі згідно платіжних доручень № 41 від 26.01.2021, № 76 від 02.03.2021, № 125 від 08.04.2021 та № 202 від 01.06.2021. В призначенні платежу платіжних доручень міститься посилання на виставлені АО "Барген" рахунки на оплату наданих юридичних послуг, які в свою чергу виписані на підставі договору про правову допомогу № 19/01-21 від 19.01.2021.

Досліджуючи надані позивачем докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, суд доходить висновку, що наданих доказів достатньо для встановлення факту надання Адвокатським бюро професійної правничої допомоги позивачу.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна компанія "ТИТАН" заперечень щодо розміру витрат на правову допомогу не заявляло.

Відповідно до частини шостої статті 126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до висновків Об`єднаної палати Верховного Суду, викладених у його постанові від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини пята-шоста статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи відсутність заперечень відповідача по справі щодо розміру витрат на правову допомогу заявлені позивачем, задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку, що витрати Приватного підприємства "ПІКЕТ" на професійну правничу допомогу є обґрунтованими і підлягають відшкодуванню за рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна компанія "ТИТАН".

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума витрат на правничу допомогу в розмірі 15 500,00 грн за розгляд даного спору.

Судовий збір відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на відповідача.

Керуючись статтями 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України суд

вирішив:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна компанія "ТИТАН" (08132, Київська область, Києво-Святошинський район, місто Вишневе, вулиця Залізнична, будинок 92, ) на користь Приватного підприємства "ПІКЕТ" (45602, Волинська область, Луцький район, село Підгайці, ) 67 788 (шістдесят сім тисяч сімсот вісімдесят вісім) грн 42 коп. (з яких 63 115,57 грн заборгованість, 1 693,44 грн 3% річних та 2 979,41 грн інфляційні), а також судовий збір у сумі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн 00 коп. та 15 500 (п`ятнадцять тисяч п`ятсот) грн 00 коп витрат на правову допомогу.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Дане рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 256-257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Н.Г. Шевчук

Повне рішення складено та підписано: 29.06.2021