ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" червня 2021 р. Справа№ 910/15377/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Іоннікової І.А.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання Линник А.М.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 03.06.2021

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Антранс" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2021 (повний текст підписано 24.02.2021)

у справі №910/15377/20 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Вагат-Транс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Антранс" про стягнення 715 387,75 грн.

В судовому засіданні 03.06.2021 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2020 Товариство з обмеженою відповідальністю "Вагат-Транс" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Антранс" про стягнення 715 387,75 грн., з яких: 621 476, 63 грн. - основний борг, 70 250,68 грн. - пеня, 11 037,39 грн. - 3 % річних та 12 623,05 грн. - інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором № 15/19-Р від 07.05.2019.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.02.2021 у справі №910/15377/20 позов задоволено повністю.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Антранс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Вагат-Транс" борг у розмірі 621 476,63 грн., 3% річних у розмірі 11 037,39 грн., інфляційні у розмірі 12 623,05 грн., пеню у розмірі 70 250,68 грн. та судовий збір у розмірі 10 730,82 грн.

Задовольняючи позов повністю, суд виходив з того, що відповідач порушив свої зобов`язання за договором, не здійснив оплату наданих послуг у повному обсязі, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість перед позивачем у розмірі 621 476,63 грн., факт існування якої належним чином доведений та відповідачем не спростований.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся в березні 2021 до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати, позовну заяву залишити без задоволення.

Апеляційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням судом норм процесуального права.

Апелянт зазначає, що частково погоджувався із сумою заборгованості за договором, проте не погоджується з рішенням суду про стягнення заборгованості за зберігання позивачем залізничних вагонів у непогодженому сторонами місці та штрафних санкцій, нарахованих із-за неналежного виконання умов договору № 15/19-Р від 07.05.2019, та вважає твердження позивача з цього приводу безпідставними, необґрунтованими, такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, не узгоджуються з приписами цивільного законодавства, а відтак не підлягають задоволенню.

Також апелянт зазначає, що пропонував позивачу вирахувати 209 180, 04 грн. із загальної суми заборгованості, посилаючись на прострочення виконавця у зв`язку з тим, що 28 вагонів не були вчасно поміщені в ДЕПО та нараховувався збір за зберігання даних вагонів на станційних коліях.

Одночасно зазначає, що відповідно до пп.пп. 5.1.3, 5.1.4 Договору до обов`язків замовника входить, зокрема, не пізніше 10 банківських днів з дати отримання від виконавця відповідних актів приймання-здачі відремонтованих, реконструйованих та модернізованих вагонів та актів виконаних робіт, підписати їх та повернути один примірник кожного виконавцю, чи надати виконавцю свої обґрунтовані заперечення до акту приймання - здачі відремонтованих, реконструйованих та модернізованих вагонів та/або акту виконаних робіт. У разі якщо акт звірки протягом 5 календарних днів з дати отримання не розглянутий замовником та не повернутий виконавцю, у такому випадку вказана виконавцем у акті сума вважається погодженою сторонами. Оскільки акти надання послуг не підписані відповідачем та відповідно до пп.пп. 5.1.3, 5.1.4 Договору не вважаються погодженими сторонами, оскільки умова про погодження у разі не підписання стосується тільки актів звірки (пп.5.1.4), тому, посилання позивача на такі акти як на підставу наявності заборгованості вважає безпідставними.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вважає її доводи необґрунтованими, просить її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін як законне та обгрунтоване.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 22.03.2021 справу передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Іоннікова І.А., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.03.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Антранс" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2021 у справі №910/15377/20 та призначено розгляд справи на 15.04.2021.

15.04.2021 від представника відповідача надійшло на електронну пошту суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із не можливістю прибути в судове засідання, оскільки Протоколом № 29 від 01.04.2021 Постійної комісії з питань техногенно - екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій Виконавчого органу Київської міської ради введено ряд додаткових протиепідеміологічних заходів, зокрема, перевезення громадським транспортом на території м. Києва здійснюється тільки за наявності спеціальних перепусток, які надаються працівникам організацій критичної інфраструктури.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.04.2021 клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи № 910/15377/20 задоволено, розгляд справи відкладено на 03.06.2021.

Явка представників сторін

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 03.06.2021 заперечував проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Представники відповідача в судове засідання апеляційної інстанції 03.06.2021 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини його неявки суду невідомі.

Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень (ч. 3 ст. 120 ГПК України).

Представник відповідача був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази.

Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка представника відповідача обов`язковою в судове засідання не визнавалась, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у його відсутність за наявними у справі матеріалами.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

07.05.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Вагат-Транс" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Антранс" укладено догорів № 15/19-Р.

Згідно з п. 1.1 договору в редакції додаткової угоди № 5 від 02.08.2019, виконавець зобов`язується, відповідно до цього договору, на свій ризик та за завданням замовника, надати послуги з капітального та деповського ремонту вагонів, послуги з відстою вагонів власності замовника або орендованих замовником в іншого власника, або якими замовник розпоряджається згідно до зобов`язань по іншим угодам згідно Керівництва по деповському ремонту вагонів ЦВ-0142 та Керівництва по капітальному ремонту вагонів ЦВ-0016, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Оплата за послуги з відстою вагонів здійснюється за рахунок виконавця.

Відповідно до п. 1.1 договору в редакції додаткової угоди № 5 від 02.08.2019, графік подання вагонів для виконання робіт та номерний перелік вагонів визначаються сторонами окремо (Додаток №1), номерний перелік вагонів для надання послуг по відстою вагонів визначаються сторонами окремо (Додаток № 4).

Як встановлено у п. 1.3 договору, термін виконання деповського ремонту одного вагону - 5 днів, капітального - 10 днів, пофарбування - 5 днів, з дня надходження грошових коштів на поточний рахунок виконавця та надходження вагонів на колії залізничної станції, вказаної виконавцем.

Згідно з п. 2.1 договору, Замовник надає Вагони Виконавцю для виконання Робіт за цим Договором, на коліях залізничної станції, вказаної Виконавцем. Всі витрати, пов`язані з простоєм, передислокацією вагонів до подачі на колії депо та після повернення з ремонту на колії станції, які виникли з вини Замовника та в разі не здійснення Замовником передоплати, несе Замовник.

За п. 2.7 договору, збереження, завантаження, розвантаження ремонтопридатних частин, які надходять для ремонту вагонів Замовника до Виконавця в разі необхідності та які зняті з вагонів Замовника після ремонту не входить до складу договірної ціни, зазначеної у Додатку № 2, сплачується Замовником згідно встановленого рахунку протягом 3 банківських днів.

Згідно з п. 2.8 договору, за охорону вагонів, що знаходяться на тракційних коліях депо в термін до 20 діб (з дати подачі вагонів на фракційні колії) для виконання робіт (підготовка до ремонту, ремонт, оформлення фінансово-господарських та перевізних документів, тощо), плата не береться.

Нараховується плата згідно розрахунку за охорону вагонів, які прийшли на адресу вагонного депо для виконання робіт по ремонту, пропарюванню, фарбуванню та т.д. і знаходяться на тракційних коліях більше 20 днів по вині Замовника, а саме: розбіжності даних по паспорту ВУ-4М і трафаретами на вагоні, не укомплектованість запасними частинами та вузлами, залишок вантажу, корозія кузова вагону більше норми згідно вимог Інструкції ЦВ-0142, капітальний ремонт з продовженим терміном служби, відсутність продовження терміну служби, відсутність адреси на відправлення вагону після ремонту, відсутня оплата за виконані роботи.

Виконавець після виконання обумовлених Договором Робіт зобов`язується оформити та надати Замовнику: рахунок, податкову накладну, оформлену згідно із вимогами чинного законодавства України, повідомлення форми ВУ-36М, що підтверджує проведення Робіт, повідомлення форми ВУ-35М, повідомлення форми ВУ-23М, дефектний акт ВУ-22, два примірники підписаного зі своєї сторони Акту виконаних робіт, паспорт вагону ВУ-4М (при необхідності), акти заміни запасних частин на вагоні. (п. 2.9 договору).

Вартість робіт за одиницю ремонту, відповідно до п. 4.1 договору, є договірною, і визначена на підставі протоколу погодження договірної ціни (Додаток №2), який є невід`ємною частиною договору.

У п. 4.3. договору сторони погодили, що у разі, якщо в процесі ремонту вагону буде встановлено, що обсяги робіт на конкретний вагон згідно дефектної відомості більше встановленого у Додатку №2, то даний факт відображається в Акті приймання-здачі відремонтованих, реконструйованих та модернізованих об`єктів на цей вагон.

Відповідно до п. 4.5 договору в період дії Договору вартість ремонту може бути

змінена Виконавцем, при умові зміни фонду оплати праці, вартості матеріалів, палива, електроенергії.

Згідно з п. 4.8 договору розрахунки за виконання робіт проводяться перерахування Замовником грошових коштів на поточний рахунок Виконавця у розмірі 100% попередньої оплати не пізніше 7 банківських днів після отримання рахунка від Виконавця.

Як встановлено п. 4.10 договору в редакції додаткової угоди № 2 від 01.06.2019, вартість залізничного тарифу на прибуття та відправку вагонів до станції призначення та оформлення, плата за користування вагонами, прибирання та подавання вагонів, оформлення документів на відправку вагонів, а саме: вартість бланків перевізних документів; послуги ІВЦ; вартість оформлення; вартість комплекту документів; вартість відомості та накопичувальних карток плати за користування вагонами; вартість повідомлення про прибирання вагонів власності з колії станції, маневрові роботи згідно «Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ними послуги», не містяться у загальній сумі Договору, вартість цих послуг Замовник сплачує у термін 5 банківських днів на підставі окремого рахунку.

У п. 5.1 договору передбачено, що замовник зобов`язується здійснювати оплату згідно із положеннями цього договору (п.п. 5.1.2), та не пізніше десяти банківських днів з дати отримання від Виконавця відповідних Актів приймання-здачі відремонтованих, реконструйованих та модернізованих вагонів та Актів виконаних робіт, підписати їх та повернути один примірник кожного Виконавцю, чи надати Виконавцю свої обґрунтовані заперечення до Акту приймання-здачі відремонтованих, реконструйованих та модернізованих вагонів та/або Акту виконаних робіт.

У п. 6.1 договору сторони погодили, що Замовник, в разі несвоєчасного проведення платежів передбачених цим Договором, сплачує Виконавцю, за весь час затримки проведення платежів, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла протягом строку затримки, яка обчислюється виходячи із загальної суми несвоєчасно проведених платежів.

Даний договір набуває чинності з дати його підписання та діє до 31.12.2020, а в частині виконання зобов`язань - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. (п. 10.1 договору в редакції додаткової угоди № 8 від 16.12.2019).

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначає, що свої зобов`язання, передбачені договором, ним були виконані у повному обсязі, а саме, роботи із проведення ремонту вагонів, наданих замовником, а такі вагони повернуто замовнику у строки та порядку, визначеному договором. Жодних обґрунтованих претензій замовника щодо якості, кількості чи порядку проведення ремонту позивачем не отримано.

Однак, відповідачем було допущено прострочення оплати наданих послуг із проведення капітального ремонту вагонів, зокрема, за Актом надання послуг №569 від 30.11.2019 та Актом надання послуг №570 від 16.12.2019, а також взагалі не здійснено оплату капітального ремонту вагонів за Актом надання послуг № 14 від 13.01.2020.

Окрім цього, відповідач також прострочив сплату додаткових послуг, передбачених пунктом 4.10 договору, зокрема за Актом №569 від 30.11.2019, Актом надання послуг №585 від 06.12.2019, Актом надання №570 від 16.12.2019, Актом надання послуг №8 від 11.01.2020, Актом надання послуг №12 від 13.01.2020, а також взагалі не здійснено оплату за додаткові залізничні послуги, передбачені пунктами 2.7, 2.8, 4.10 договору, за Актом надання послуг №13 від 13.01.2020, Актом надання послуг №14 від 13.01.2020, Актом надання послуг №25 від 14.01.2020, Актом надання послуг №35 від 30.01.2020, Актом надання послуг №42 від 04.02.2020, Актом надання послуг №48 від 07.02.2020, Актом надання послуг №55 від 13.02.2020, Актом надання послуг №68 від 28.02.2020, Актом надання послуг №78 від 10.03.2020, Актом надання послуг № 81 від 11.03.2020.

Оскільки відповідач свої зобов`язання із здійснення оплати наданих послуг та компенсації витрат на супутні залізничні послуги, передбачені пунктами 4.8, 4.10 та 4.11 договору, у повному обсязі не виконав, позивач просить стягнути з відповідача прострочену заборгованість за договором у розмірі 621 476,63 грн (294 999,99 грн - заборгованість за проведення капітального ремонту вагонів №№ 24436636, 24436651, 24436545, 24436628 та 24544975 та 326 476,64 - заборгованість за надані додаткові залізничні послуги, передбачені пунктами 2.7, 2.8, 4.10 договору), а також 3% річних у розмірі 11 037,39 грн, інфляційні втрати у розмірі 12 623,05 грн, пеню у розмірі 70 250,68 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного відповідачем в апеляційній скарзі

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення учасників апеляційного провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною 1 ст.8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч.1 ст.129 Конституції України).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, ст. 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до ч.2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Згідно з ч. 1 ст. 854 Цивільного кодексу України, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору в період з листопада 2019 року по березень 2020 року позивач надавав послуги (роботи) з ремонту вагонів та додаткові залізничні послуги, що підтверджується актами надання послуг №569 від 30.11.2019, №570 від 16.12.2019, № 14 від 13.01.2020, №13 від 13.01.2020, №14 від 13.01.2020, №25 від 14.01.2020, №35 від 30.01.2020, №42 від 04.02.2020, №48 від 07.02.2020, №55 від 13.02.2020, №68 від 28.02.2020, №78 від 10.03.2020, № 81 від 11.03.2020.

Позивач стверджує, а відповідач не заперечує, що вказані акти позивач направив відповідачу для підписання, однак, всупереч п. 5.1.3 договору, у встановлений строк останній ці акти не підписав та не повернув, обґрунтованих заперечень до них не надав.

На підтвердження виконання зі свого боку зобов`язань за договором позивач долучив до матеріалів справи відомості плати за користування вагонами форми ГУ-46, акти виконаних робіт, акти приймання-передачі вагонів, акти приймання-здачі відремонтованих, реконструйованих та модернізованих вагонів, підписані Товариством з обмеженою відповідальністю "Вагат-Транс" з ремонтним вагонним депо АТ «Українська залізниця», повідомлення про приймання вагонів форми ВУ-36М, повідомлення на ремонт та технічне обслуговування вагонів форми ВУ-23М, дефектні відомості форми ВУ-22, відомості плати за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу, відомості плати за надані послуги, пам`ятки про подавання та забирання вагонів форми ГУ-45, акти загальної форми.

Відповідно до банківської виписки по рахунку позивача, відповідач частково здійснював оплату за ремонт за договором № 15/19-Р від 07.05.2019.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача з претензією № 62 від 28.01.2020 про сплату заборгованості за договором у розмірі 700 938,00 грн.

Відповідач в свою чергу у претензії № 032 від 03.02.2020, долученій до відзиву, зазначив, що у ТОВ "Антранс" виникла заборгованість за договором у розмірі 650 938 грн, однак ТОВ "Вагат-Транс" порушило умови договору щодо дотримання строків виконання робіт, у зв`язку з чим просив розглянути пропозицію щодо взаємозаліку коштів, так як сума 209 180,04 грн була списана з рахунків ТОВ "Антранс" та виникла у зв`язку з неналежним виконанням договору виконавцем, тобто, зробити взаємозалік однорідних вимог, від існуючої заборгованості в сумі 650 938,00 грн відрахувати 209 180,04 грн (кошти, які було списано з ТОВ "Антранс" у вигляді збору за зберігання та платою за користування вагонів на станційних коліях з вини ТОВ "Вагат-Транс"), після чого сума взаємозаліку буде становити 441 757,96 грн.

У відзиві відповідач частково погодився із сумою заборгованості за договором, однак не погодився із сумою заборгованості за зберігання залізничних вагонів у непогодженому сторонами місці. Так, відповідач фактично визнав заборгованість перед позивачем на суму 441 757,96 грн та не визнав борг у розмірі 209 180,04 грн у зв`язку з простроченням виконавцем умов договору щодо своєчасного поміщення вагонів в ДЕПО, у зв`язку з чим нараховувався збір за зберігання вагонів на станційних коліях.

Місцевий господарський суд правомірно відхилив вказані заперечення відповідача як такі, що ґрунтуються виключно на його твердженнях, оскільки жодних доказів на підтвердження своїх доводів відповідач до суду не надав.

В будь-якому разі питання про порушення позивачем своїх зобов`язань за договором, не є предметом розгляду цього спору та не виключає в даному випадку задоволення позову.

До складу заборгованості за надані додаткові залізничні послуги позивачем не було включено послуги зі зберігання вагонів.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує. Суд звертається до правової позиції, наведеної у постановах Верховного суду від 05.02.2019 у справі № 914/1131/18, від 26.02.2019 у справі № 914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 904/6455/17, від 05.11.2019 у справі № 915/641/18.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.

Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи № 902/761/18, від 20.08.2020 зі справи № 914/1680/18).

Отже, враховуючи принцип змагальності сторін, суд вважає, що позивач підтвердив більш вірогідними доказами обставини надання відповідачу послуг у заявленому обсязі, аніж це спростував відповідач.

Аргументи позивача та подані ним докази суд вважає більш переконливими та змістовними, натомість, доводи відповідача не підтверджені відповідною доказовою базою.

За наведених обставин встановлено, що відповідач порушив свої зобов`язання за договором, не здійснив оплату наданих послуг у повному обсязі, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість перед позивачем у розмірі 621 476,63 грн, факт існування якої належним чином доведений та відповідачем не спростований.

Належних та достатніх доказів відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження сплати відповідачем заборгованості перед позивачем у розмірі 621 476,63 грн до матеріалів справи не подано.

Поряд з сумою основного боргу позивачем заявлено до стягнення 3% річних у розмірі 11 037,39 грн та інфляційні у розмірі 12 623,05 грн за загальний період прострочення з 30.11.2019 по 20.07.2020.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитору зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних. (п.п. 4.1, 4.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013).

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). (п.п. 3.1, 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013).

Перевіривши розрахунки 3% річних та інфляційних, колегія суддів погоджується з висновком суду про обґрунтованість заявлених позовних вимог в цій частині.

Окрім того, за прострочення грошових зобов`язань за договорами позивачем заявлено до стягнення пеню у розмірі 70 250,68 грн за загальний період прострочення з 30.11.2019 по 20.07.2020.

Згідно з приписами ст. ст. 216 - 218 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина перша статті 230 Господарського кодексу України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У статті 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

У п. 6.1 договору сторони погодили, що Замовник, в разі несвоєчасного проведення платежів передбачених цим Договором, сплачує Виконавцю, за весь час затримки проведення платежів, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла протягом строку затримки, яка обчислюється виходячи із загальної суми несвоєчасно проведених платежів.

Перевіривши розрахунки пені, суд зазначає, що позовні вимоги в цій частині обґрунтовані та підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення.

Щодо доводів апелянта щодо «не визнання» ним складових заборгованості, що становлять вартість зберігання вагонів у сумі 209 180, 04 грн. колегія суддів зазначає наступне. і

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не досліджено належним чином обставини у справі, що стосуються нібито допущеного Позивачем прострочення із виконання своїх зобов`язань за Договором, внаслідок яких і виникла, на думку Скаржника, заборгованість у розмірі 209 180, 04 грн.

В той же час, судом першої інстанції правомірно відхиллено такі доводи Відповідача, оскільки матеріалами справи підтверджується факт того, що Відповідач прострочив сплату додаткових залізничних послуг, передбачених пунктом 4.10 Договору, зокрема за Актом №569 від 30.11.2019 року, Актом надання послуг №585 від 06.12.2019 року, Актом надання послуг №570 від 16.12.2019 року, Актом надання послуг №8 від 11.01.2020, Актом надання послуг №12 від 13.01.2020, а також взагалі не здійснено оплату за додаткові залізничні послуги, передбачені пунктами 2.7, 2.8, 4.10 Договору, за Актом надання послуг №13 від 13.01.2020, Актом надання послуг №14 від 13.01.2020, Актом надання послуг №25 від 14.01.2020, Актом надання послуг №35 від 30.01.2020, Актом надання послуг №42 від 04.02.2020, Актом надання послуг №48 від 07.02.2020, Актом надання послуг №55 від 13.02.2020, Актом надання послуг №68 від 28.02.2020, Актом надання послуг №78 від 10.03.2020, Актом надання послуг №81 від 11.08.2020. Загальна сума заборгованості за неоплаченими Актами наданих послуг становить 326 476, 64 грн. та являє собою заборгованість за надані додаткові залізничні послуги, передбачені пунктами 2.7, 2.8, 4.10 Договору.

Проте, в складі зазначеної суми відсутні оплати за послуги із зберігання вагонів, що вбачається із самих Актів та додаткових документів, які додавались Позивачем до кожного із Актів.

Окрім того, в матеріалах справи міститься копія претензії вих.№0302 від 03.02.2020 року, в якій Відповідачем зазначено про «списання коштів у розмірі 209 180, 04 грн». Термін «списання» коштів створює передумови для твердження, що вказана сума була сплачена Відповідачем на користь третіх осіб, а не включена Позивачем до складу боргу, як це стверджує Скаржник, що було враховано судом першої інстанції.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вірного по суті рішення суду, при ухваленні якого судом надано оцінку як кожному доказу окремо, так і в їх сукупності, вірно встановлено характер спірних правовідносин та в цілому правильно застосовані норми матеріального права, які їх регулюють.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції про задоволення позову, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вище викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б прийти до висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.

Виходячи з правил ч. 4 ст. 11 ГПК України, апеляційний суд застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Оскільки резолютивна частина апеляційної скарги не містить вимог про скасування додаткового рішення від 03.03.2021 у даній справі, відповідно додаткове рішення в апеляційній інстанції не переглядалось.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин решту аргументів відповідача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про задоволення позову.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Антранс" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2021 у справі № 910/15377/20.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Антранс" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2021 у справі № 910/15377/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2021 у справі №910/15377/20 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/15377/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови підписано 12.07.2021

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді І.А. Іоннікова

А.І. Тищенко