ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25.06.2021 Справа № 905/1965/19 (905/1856/19)

Господарський суд Донецької області у складі судді Огороднік Д.М., при секретарі судового засідання Романенко С.А., розглянувши матеріали

за позовною

заявою Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до відповідача Акціонерного товариства «К.Енерго»

про стягнення коштів у розмірі 73 768 290,77 грн

в межах справи 905/1965/19

за заявою Приватного акціонерного товариства «Науково-виробнича компанія «Гірничі машини»

до Акціонерного товариства «К.Енерго»

про банкрутство

За участю представників:

від позивача не з`явився;

від відповідача адвокат Сухацький А.В., ордер серії ЗР №55308 від 24.06.2021

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Предмет та підстави спору

В провадженні Господарського суду Донецької області на новому розгляді знаходиться справа №905/1965/19 (905/1856/19) за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Акціонерного товариства «К.Енерго» про стягнення коштів у розмірі 73 768 290,77 грн, з яких пеня у сумі 24 803 706,62 грн, 3% річних у сумі 5 210 308,45 грн, інфляційні витрати у сумі 43 754 275,69 грн.

Позов обґрунтований тим, що відповідачем порушено умови договору купівлі-продажу природного газу № 2335/14-КП-41 від 03.02.2014 в частині проведення своєчасної та в повному обсязі оплати вартості газу, що стало підставою для нарахування пені, 3% річних та інфляційних.

Заперечення учасників процесу

Відповідач у відзиві на позов заперечує проти задоволення позову у повному обсязі.

Окрім того, під час нового розгляду справи, 15.02.2021, на електронну пошту суду, від відповідача надійшли пояснення б/н від 12.02.2021 з урахуванням приписів, викладених в постанові Верховного Суду від 26.11.2020.

Відповідач вважає, що підстави для задоволення позову відсутні виходячи з наступного: позов поданий не до належного відповідача, належним є КП Київтеплоенерго відповідно до мирової угоди затвердженої судом в межах справи №910/7807/18; у позивача відсутні підстави для нарахування пені, 3% річних та інфляції, оскільки розрахунки здійснювались із залученням бюджетних субвенцій та із застосуванням рахунку із спеціальним режимом використання (постанова КМУ №217) та спірні відносини підпадають під дію Закону України №1730 від 03.11.2016. Також, відповідач посилається на те, що пеню, 3% річних можливо нарахувати тільки на суму 52480702,54 грн як на платіж здійснений після 30.11.2016, тому за розрахунком відповідача розмір пені може становити 11315702,16 грн (за період з 15.01.2015 по 15.06.2015), 3% річних (за період з 15.01.2015 по 16.01.2017) може становити 3157469,12 грн. Окрім того, відповідач просить застосувати строки позовної давності.

22.03.2021, на електронну пошту суду, від відповідача надійшло клопотання б/н від 22.03.2021 про долучення до матеріалів справи банківської виписки від 16.01.2017 про оплату позивачем газу для тепла для інших організацій за договором №2335/14-КП-41 від 03.02.2014 у сумі 52480702,54 грн. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову у повному обсязі.

В матеріалах справи міститься відповідь на відзив, в якому позивач виклав свої доводи та заперечення на відзив відповідача.

Хід розгляду справи та процесуальні дії

Провадження у справі №905/1856/19 відкрито ухвалою суду від 07.10.2019. Даний позов поданий в межах справи №905/1965/19 про банкрутство Акціонерного товариства «К.Енерго».

Рішенням Господарського суду Донецької області від 12.03.2020 у задоволенні позову Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Акціонерного товариства «К.Енерго» про стягнення 73 768 290,77 грн відмовлено повністю.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 06.08.2020 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» залишено без задоволення; рішення Господарського суду Донецької області від 12.03.2020 у справі №905/1965/19 (905/1856/19) залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26.11.2020 касаційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» задоволено частково; постанову Східного апеляційного господарського суду від 06.08.2020 та рішення Господарського суду Донецької області від 12.03.2020 у справі №905/1965/19 (905/1856/19) скасовано; справу №905/1965/19 (905/1856/19) про стягнення 73 768 290,77 грн інфляційних та річних передано на розгляд до Господарського суду Донецької області в іншому складі суду.

22.12.2020 справа №905/1965/19 (905/1856/19) повернулась на адресу Господарського суду Донецької області.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.12.2020 справа №905/1965/19 (905/1856/19) за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Акціонерного товариства «К.Енерго» про стягнення коштів у розмірі 73 768 290,77 грн передано на розгляд судді Огороднік Д.М.

Ухвалою суду від 24.12.2020 справу №905/1965/19 (905/1856/19) прийнято до розгляду, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 18.01.2021 року о 10:30 год; запропоновано сторонам надати суду письмові пояснення у справі №905/1965/19 (905/1856/19) з урахуванням приписів, викладених в постанові Верховного Суду від 26.11.2020; вирішено інші процесуальні питання.

Ухвалою суду від 18.01.2021, підготовче засідання відкладено на 15.02.2021. Протокольною ухвалою від 15.02.2021 у підготовчому засіданні оголошено перерву до 23.02.2021. Ухвалою суду від 23.02.2021, підготовче засідання відкладено на 16.03.2021. Протокольною ухвалою суду від 16.03.2021 оголошено перерву у підготовчому засіданні у справі до 22.03.2021.

Ухвалою суду від 22.03.2021 постановлено зупинити провадження у справі №905/1965/19 (905/1856/19) до розгляду судовою палатою для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №905/1818/19 та оприлюднення повного тексту судового рішення ухваленого за результатом такого розгляду.

Ухвалою суду від 21.05.2021 постановлено поновити провадження у справі №905/1965/19 (905/1856/19) та призначити підготовче засідання на 25.05.2021.

Ухвалою суду від 21.05.2021 постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу №905/1965/19 (905/1856/19) до судового розгляду по суті; призначити судове засідання на 27.05.2021.

Протокольною ухвалою суду від 27.05.2021 судом відкрито судове засідання, яке відкладено на 23.06.2021.

Протокольною ухвалою суду від 23.06.2021 судом оголошено перерву у судовому засіданні до 25.06.2021.

У судове засідання 25.06.2021 з`явився представник відповідача. Представник позивача не з`явився та подав заяву б/н б/д (вх. №04-18/5019 від 25.06.2021) про розгляд справи без його участі.

Розглянувши матеріали справи, керуючись принципом верховенства права, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд

ВСТАНОВИВ:

Фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин та перевірка їх доказами

03.02.2014 між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (продавець) та Публічним акціонерним товариством «Київенерго» укладено договір купівлі-продажу природного газу №2335/14-КП-41 (т.1, а.с.19), за умовами п.1.1. якого продавець зобов`язується передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» за кодом згідно з УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору.

На підставі відомостей, які наявні у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, судом встановлено, що відповідач змінив найменування на Акціонерне товариство «К.Енерго». Також судами встановлено зміну найменування позивача, яким на теперішній час є «Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», організаційно-правова форма «приватне акціонерне товариство».

Пунктом 1.2 договору встановлено - газ, що продається за цим договором використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб`єктами господарювання (крім бюджетних організацій та установ).

За правилами п.2.1 договору продавець передає покупцеві для СВП «Київські теплові мережі» ПАТ «Київенерго» з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року газ обсягом до 77672 тис.куб.м. (щомісячні обсяги визначені вказаним пунктом договору).

Відповідно до п. 5.2. договору в редакції додаткових угод №1 від 18.04.2014, №2 від 22.05.2014, №3 від 10.06.2014, №4 від 16.09.2014, №5 від 17.11.2014, №7 від 16.12.2014 ціна за 1000 куб.м. природного газу змінювалась.

Згідно зі п. 3.3 договору приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов`язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов`язується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженими представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами (п. 3.4 договору).

Оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (п. 6.1. договору).

У відповідності до п. 6.1. договору в редакції додаткової угоди №3/1 від 01.09.2014, оплата за газ здійснюється Покупцем або структурним підрозділом Покупця СВП «Енергозбут Київенерго» ПАТ «Київенерго» з рахунку структурного підрозділу № НОМЕР_1 банк АТ «Сбербанк Росії» МФО 320627, 3 виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 6.2. договору сторони погодили, що при невиконанні покупцем вимог, передбачених пунктом 6.1. цього Договору (щодо оплати за поставлений природний газ у визначений договором строк), продавець має право обмежити передачу газу покупцеві або припинити передачу газу до повного погашення заборгованості за переданий газ по цьому договору.

Пунктом 6.3. договору у редакції додаткової угоди №6 від 11.12.2014 визначено, що кошти, які надійшли від покупця, будуть зараховані як передплата за умови відсутності заборгованості за цим договором або якщо погашення такої заборгованості передбачено договорами про організацію взаєморозрахунків, укладеними відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.01.2014 №30.

Відповідно до п. 7.2. договору у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1. цього договору продавець має право не здійснювати поставку покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем пункту 6.1. умов цього договору він зобов`язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Пунктом 9.3 договору передбачено, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою щодо захисту своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю 5 (п`ять) років.

Розділом 11 договору встановлено, що договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, поширює дію на відносини що фактично склалися між сторонами з 01 січня 2014 і діє в частині реалізації газу до 31.12.2014, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Отже, сторони спору у Договорі №2335/14-КП-41 від 03.02.2014 визначили порядок та умови проведення розрахунків за переданий позивачем відповідачу природний газ і передбачили обов`язок відповідача здійснити своєчасний розрахунок незалежно від обставин надходження на відкритий відповідачем, як теплопостачальною організацією, в уповноваженому банку поточний рахунок із спеціальним режимом використання грошових коштів кінцевих споживачів, спрямованих на оплату вартості теплової енергії, виробленої відповідачем із природного газу позивача.

На виконання умов договору №2335/14-КП-41 від 03.02.2014 позивачем переданий, а відповідачем прийнятий у 2014 році газ на загальну суму 327975792,03 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями актів приймання-передачі природного газу (з урахуванням послуги на транспортування):

- 31.01.2014 у січні 2014 року на суму 60667445,31 грн (14602,082 тис. куб. м);

- 28.02.2014 у лютому 2014 року на суму 58736788,05 грн (14137,391 тис. куб. м);

- 31.03.2014 у березні 2014 року на суму 37044563,05 грн (8916,277 тис. куб. м);

- 30.04.2014 у квітні 2014 року на суму 10272091,51 грн (1951,059 тис. куб. м);

- 31.05.2014 у травні 2014 року на суму 4773354 ,78 грн (768,882тис. куб. м);

- 30.06.2014 у червні 2014 року на суму 2803139,42 грн (450,505 тис. куб. м);

- 31.07.2014 у липні 2014 року на суму 2986458,35 грн (479,967тис. куб. м);

- 31.08.2014 у серпні 2014 року на суму 59440,84 грн (9,553 тис. куб. м);

- 30.09.2014 у вересні 2014 року на суму 2197258,94 грн (343,010 тис. куб. м);

- 31.10.2014 у жовтні 2014 року на суму 7533502,25 грн (1176,041тис. куб. м);

- 30.11.2014 у листопаді 2014 року на суму 46677297,82 грн (6985,068 тис. куб. м);

- 31.12.2014 у грудні 2014 року на суму 94224388,71 грн (12298,201 тис. куб. м).

Вказані акти (т.1, а.с. 33 - 44) підписані сторонами і засвідчені печатками обох підприємств.

Загальна вартість поставленого позивачем відповідно до актів приймання- передачі газу склала 327975792,03 грн.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи довідки по операціям по ПАТ «Київенерго» за період з 01.01.2014 по 31.12.2017 (т.1, а.с.47), розрахунки за договором здійснювалися:

- у листопаді - грудні 2014 року, а також у січні 2015 року шляхом розподілу коштів із застосуванням спецрахунків відповідно до постанови Кабінету міністрів України №217 від 18.06.2014 на загальну суму 135777333,66 грн;

- у грудні 2014 року із здійсненням розрахунків із залученням бюджетних субвенцій на підставі ст. 14 та 16 Закону України Про державний бюджет України на 2014 рік та постанови КМУ від 29.01.2014 №30 згідно з договорами від 12.12.2014 про організацію взаєморозрахунків (т.1, а.с.49 - 132), укладеними між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області (сторона перша), Департаментом фінансів Дніпропетровської облдержадміністрації (сторона друга), Департаментом житлово-комунального господарства та будівництва Дніпропетровської облдержадміністрації (сторона третя), Фінансовим управлінням виконкому міської ради (сторона четверта), Управлінням благоустрою та житлової політики виконкому міської ради (сторона п`ята), Комунальним підприємством «Кривбасводоканал» (сторона шоста), Державним промисловим підприємством «Кривбаспромводопостачання» (сторона сьома), публічним акціонерним товариством «ДТЕК Дніпрообленерго» (сторона восьма), Державним підприємством «Енергоринок» (сторона дев`ята), Публічним акціонерним товариством «Київенерго» (сторона десята) та Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» (сторона остання), а саме - №1300/30 (на суму 21258364,13 грн), 1301/30 (на суму 223405,00 грн), 1302/30 (на суму 2286451,00 грн), 1303/30 (на суму 1888818,26 грн ), 1304/30 (на суму 491020,00 грн), 1305/30 (на суму 2399392,19 грн), 1306/30 (на суму 4429551,62 грн),1307/30 (на суму 1773027, 88 грн), 1308/30 (на суму 5191104,00 грн), 1311/30 (на суму 425081,17 грн), 1313/30 (на суму 330496, 94 грн), 1314/30 (на суму 797505,82 грн), 1315/30 (на суму 5619940,00 грн), 1316/30 (на суму 980052,22 грн). Усього за вказаними договорами за рахунок коштів субвенції з державного бюджету відповідач погасив заборгованість перед позивачем у сумі 48094210,23 грн. Також в такій спосіб відповідачем погашена заборгованість на суму 63873482,90 грн без укладання відповідного договору;

-у січні 2017 року, а саме 16.01.2017, на суму 52480702,54 грн шляхом перерахування коштів з рахунку відповідача на рахунок позивача, в якості підстави для перерахування коштів, відповідачем зазначений оплата за газ для тепла для інших орган за дог №2335/14-КП-41 від 03.02.2014.

Довідкою, яка вже міститься у матеріалах справи та подана відповідачем під час нового розгляду справи підтверджується, що вся сума заборгованості, окрім останнього платежу від 16.01.2017 на суму 52480702,54 грн погашена до 21.01.2015.

Позивач підтримав раніше заявлену правову позицію і під час нового розгляду справи №905/1965/19 (905/1856/19) та не заперечує факт повного погашення заборгованості, разом з тим, зазначає, що оскільки відповідач здійснював оплату за переданий газ несвоєчасно в частині розрахунків відповідно до Постанови №217 (135777333,66 грн) та в частині сплати боргу у розмірі 52480702,54 грн, усього на суму 188258036,20 грн, із порушенням визначених договором строків оплати (період прострочення платежу розпочався з 15.02.2014), відповідне призвело до порушення прав ПАТ НАК «Нафтогаз України», у зв`язку з чим дане товариство 02.10.2019 звернулося до господарського суду з позовом про стягнення з АТ «К.Енерго» коштів у сумі 73768290,77 грн у тому числі: 24803706, 62 грн. - пені; 5210308,45 грн. - 3% річних; 43457275,69 грн. - інфляційних втрат.

Отже, даний спір у справі №905/1965/19 (905/1856/19) виник між АТ «НАК «Нафтогаз України» (позивач, постачальник) та АТ «К.Енерго», відповідач, покупець) щодо правомірності нарахування позивачем-постачальником пені, інфляційних втрат та 3% річних у зв`язку з порушенням відповідачем-покупцем, як теплопостачальною організацією, умов договору постачання природного газу щодо розрахунків за природний газ.

Судом відхиляються доводи відповідача про те, що позов поданий не до належного відповідача, належним, на його думку, є КП Київтеплоенерго у зв`язку з укладенням мирової угоди затвердженої судом в межах справи №910/7807/18 як такі, що ґрунтуються на вільному тлумаченні відповідачем як змісту умов мирової угоди так і норм чинного законодавства та не доведені належними, допустимими первинними документами, які підтверджують факт вибуття відповідача з матеріальних правовідносин договору №2335/14-КП-41 від 03.02.2014 та перехід його прав та обов`язків по договору №2335/14-КП-41 від 03.02.2014 в порядку правонаступництва до КП Київтеплоенерго.

Оцінка аргументів учасників справи та мотиви рішення суду

При вирішенні спору під час нового розгляду, суд враховує вказівки Верховного суду, які здійснені у постанові від 26.11.2020 по цій справі та відповідно до ч. 1 ст. 316 Господарського процесуального кодексу України, є обов`язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

За змістом статей 11, 629 Цивільного кодексу України вбачається, що договір є однією із підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Положеннями частини першої статті 265 Господарського кодексу України визначено поняття договору поставки як договору, за яким одна сторона постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення (частина друга статті 265 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про ринок природного газу», постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Права та обов`язки постачальників і споживачів визначаються цим Законом, Цивільним і Господарським кодексами України, правилами постачання природного газу, іншими нормативно-правовими актами, а також договором постачання природного газу (частина третя статті 12 цього Закону).

Частиною другою статті 13 Закону України «Про ринок природного газу» до обов`язків споживачів природного газу віднесено забезпечення своєчасної та повної оплати вартості природного газу згідно з умовами договорів. У разі порушення або невиконання своїх обов`язків споживач несе відповідальність згідно із законом (частина третя статті 13 цього Закону).

Отже, постачання природного газу споживачам є різновидом господарської діяльності, що здійснюється на підставі договору постачання, який укладається між постачальником та покупцем (споживачем) із визначенням взаємних прав та обов`язків сторін такого господарського договору. Законодавцем до обов`язків споживача віднесено забезпечення своєчасної та повної оплати вартості придбаного (спожитого) природного газу, невиконання чи неналежне виконання якого тягне за собою наслідки у вигляді відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Законом України «Про теплопостачання» №2633-IV від 02.06.2005 визначено основні правові, економічні та організаційні засади діяльності на об`єктах сфери теплопостачання та поширено сферу дії Закону на врегулювання відносини, пов`язаних з виробництвом, транспортуванням, постачанням та використанням теплової енергії з метою забезпечення енергетичної безпеки України, підвищення енергоефективності функціонування систем теплопостачання, створення і удосконалення ринку теплової енергії та захисту прав споживачів та працівників сфери теплопостачання.

Статтею 1 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що виробництво теплової енергії господарська діяльність, пов`язана з перетворенням енергетичних ресурсів будь-якого походження, у тому числі альтернативних джерел енергії, на теплову енергію за допомогою технічних засобів з метою її продажу на підставі договору; постачання теплової енергії (теплопостачання) господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору; теплогенеруюча організація суб`єкт господарської діяльності, який має у своїй власності або користуванні теплогенеруюче обладнання та виробляє теплову енергію; теплопостачальна організація суб`єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії.

Отже, виробництво та (або) постачання теплової енергії є різновидами господарської діяльності, що здійснюється суб`єктами господарювання з метою створення теплової енергії шляхом перетворення енергетичних ресурсів, у тому числі природного газу, та її подальшого надання споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілу теплової енергії на підставі укладених із споживачами договорів.

Господарську діяльність з виробництва теплової енергії здійснюють теплогенеруючі організації, а постачання споживачам теплової енергії, як продукту виробництва, належить до видів господарської діяльності теплопостачальної організації. Водночас, законодавець не забороняє здійснення зазначених видів господарської діяльності (як виробництва, так і постачання теплової енергії) одним суб`єктом господарювання.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про теплопостачання», діяльність у сфері теплопостачання може здійснюватися суб`єктами господарської діяльності у сфері теплопостачання всіх організаційно-правових форм та форм власності, зокрема, на основі договорів оренди, підряду, концесії, лізингу та інших договорів.

Отже, правовідносини гарантованого постачальника природного газу, яким є позивач, та теплопостачальної організації, яка використовує природний газ у цілях виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води споживачам, опосередковуються шляхом укладення договорів постачання природного газу на засадах строковості, оплатності та цільового використання поставленого ресурсу.

Як встановлено судом вище, за умовами пункту 1.1. договору АТ «НАК «Нафтогаз України», як постачальник, зобов`язалося передати у власність покупцю ПАТ «Київенерго», правонаступником якого є АТ «К.Енерго», у 2014 році природний газ виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб`єктами господарювання (крім бюджетних організацій та установ), а відповідач-покупець зобов`язався оплатити переданий йому у власність позивачем-постачальником природний газ на умовах цього договору (Розділ 6 Договору).

Порядок розрахунків за теплову енергію, для виробництва якої використовується природний газ, що постачається гарантованим постачальником, визначено статтею 19-1 Закону України «Про теплопостачання». Водночас, при розгляді спорів щодо розрахунків споживачів природного газу, використаного у виробництві теплової енергії, із гарантованими постачальниками відповідно до договорів постачання природного газу, необхідно враховувати, що положення статті 19-1 цього Закону поширюються на правовідносини, що виникають під час розрахунків між споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями на підставі договорів на постачання теплової енергії, а також між теплопостачальними організаціями та теплогенеруючими організаціями (у разі якщо виробництво та постачання теплової енергії здійснюються різними суб`єктами господарювання) у розрахунках за придбану теплову енергію як продукт виробництва для його подальшого продажу споживачам.

Так, частиною першою статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання» визначено, що оплата теплової енергії, для виробництва якої повністю або частково постачається природний газ гарантованим постачальником, здійснюється споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які купують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, шляхом перерахування коштів на рахунки із спеціальним режимом використання, які відкривають теплопостачальні та теплогенеруючі організації для зарахування коштів, у тому числі від теплопостачальних організацій, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, в уповноваженому банку.

Статтею 1 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу (далі рахунки із спеціальним режимом використання) рахунки теплопостачальної організації, відкриті в уповноваженому банку і призначені для зарахування коштів, що вносяться споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, для виробництва якої повністю або частково використовується природний газ, що постачається гарантованим постачальником.

Положеннями частини третьої статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання» визначено обов`язковою умовою договору на постачання теплової енергії, укладеного між теплопостачальною організацією та споживачем теплової енергії, зазначення про оплату споживачем теплової енергії шляхом перерахування коштів на рахунок із спеціальним режимом використання.

Отже, законодавцем передбачено спеціальну процедуру розрахунку за спожиту теплову енергію, вироблену із природного газу як ресурсу, поставленого гарантованим постачальником, шляхом зарахування коштів споживачів та теплопостачальних організацій, які купують теплову енергію у теплогенеруючих організацій для її подальшого постачання споживачам, на рахунки із спеціальним режимом використання, відкриті теплопостачальними організаціями (для зарахування коштів споживачів теплової енергії) та теплогенеруючими організаціями (для зарахування коштів теплопостачальних організацій за придбану теплову енергію як товар) в уповноваженому банку.

Водночас, частиною першою статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання» імперативно визначено, що оплата теплової енергії шляхом перерахування коштів на інші рахунки забороняється. Зазначена норма поширюється на споживачів, які сплачують за поставлену їм теплову енергію теплопостачальними організаціями, а також на теплопостачальні організації під час розрахунків за придбану теплову енергію у теплогенеруючих організацій.

Частиною четвертою, п`ятою статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що кошти, які надійшли на рахунки із спеціальним режимом використання, перераховуються банками згідно з порядком розподілу коштів, затвердженим Кабінетом Міністрів України, виключно на рахунок: гарантованого постачальника; теплогенеруючої організації; теплопостачальної організації; теплотранспортуючої організації. Цим порядком також визначається механізм перерахування коштів такими організаціями для проведення розрахунків з гарантованим постачальником за весь обсяг спожитого природного газу.

Отже, стаття 19-1 Закону України «Про теплопостачання» не визначає порядку здійснення розрахунків теплогенеруючих та теплопостачальних організацій з гарантованим постачальником за обсяг спожитого ними природного газу, не містить норм щодо обмеження принципу свободи договору при встановлені сторонами у договорі постачання порядку та умов проведення розрахунків за поставлений природний газ. Водночас, у частинах четвертій та п`ятій статті 19-1 цього Закону міститься відсильна норма до порядку розподілу коштів, які надійшли на рахунки із спеціальним режимом використання, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Так, на виконання вимог статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання» Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 18.06.2014 №217 «Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки» (далі Порядок №217).

Пунктом 1 Порядку №217 передбачено, що цей Порядок визначає механізм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки.

Отже, в силу частин четвертої, п`ятої статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання», Порядок №217, затверджений постановою Кабінету Міністрів України 18.06.2014 №217 є спеціальним підзаконним нормативно-правовим актом, що визначає правовідносини між уповноваженим банком, який обслуговує поточні рахунки із спеціальним режимом використання, які відкрито відповідно до цієї постанови, постачальником природного газу для цілей виробництва теплової енергії, теплогенеруючими і теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії, а саме передбачає обов`язковим відкриття теплогенеруючими та теплопостачальними організаціями поточних рахунків із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожиту теплову енергію та/або надані комунальні послуги з централізованого опалення, послуги з постачання гарячої води, з подальшим інформуванням уповноваженим банком НКРЕКП про переліки спеціальних рахунків таких організацій для розрахунків із гарантованим постачальником природного газу (пункти 3, 4, 5, 6 Порядку №217); визначає порядок внесення споживачами, яким здійснюється продаж теплової енергії та/або надання комунальних послуг з централізованого опалення, послуг з постачання теплової енергії, послуг з централізованого постачання гарячої води, вартості спожитих послуг на спеціальні рахунки, відкриті теплопостачальними та теплогенеруючими організаціями та їх структурними підрозділами в уповноваженому банку для відповідної категорії споживачів, а також процедуру перерахування уповноваженим банком грошових коштів споживачів згідно з реєстром нормативів, затверджених НКРЕКП, у частині вартості природного газу на рахунок постачальника природного газу із спеціальними обов`язками (пункти 8, 9, 14 Порядку №217).

Отже, положеннями Порядку №217 визначено алгоритм розподілу коштів, які надходять на поточні рахунки теплогенеруючих та теплопостачальних організацій зі спеціальним режимом використання для проведення уповноваженим банком розрахунків відповідно до затверджених НКРЕКП нормативів з гарантованим постачальником природного газу як ресурсу для виробництва теплової енергії.

Разом з тим, Порядок №217 не стосується договірних зобов`язань гарантованого постачальника природного газу та теплопостачальної організації, як споживача, в частині порядку та строків розрахунків за договором постачання та не змінює строків розрахунків за поставку природного газу, які було погоджено сторонами у договорі.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду 27.02.2020 у справі №921/12/19 та 21.02.2018 у справі №910/16072/16, від якої Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не вбачала підстав для відступу при розгляді справи №903/918/19.

Аналіз приписів статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання» в сукупності з положеннями Порядку №217, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №217 від 18.06.2014 на виконання статті 19-1 цього Закону, дозволяє дійти висновку, що Порядком №217 визначено спеціальний механізм проведення розрахунків із гарантованим постачальником природного газу, який усуває теплопостачальні організації від розподілу коштів, сплачених споживачами за спожиту теплову енергію, вироблену із ресурсу (природного газу), поставленого гарантованим постачальником.

Водночас, положення Порядку №217 не обмежують теплопостачальні організації у можливості виконати свої договірні зобов`язання з оплати за отриманий природний газ за договорами постачання, укладеними з гарантованими постачальниками природного газу, шляхом перерахування на такий спеціальний рахунок власних коштів, отриманих від господарської діяльності.

Визначений Порядком №217 (пункти 8, 9, 13, 14) алгоритм розподілу уповноваженим банком коштів споживачів, які надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання як оплата вартості теплової енергії та/або наданих комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, не ставить повноту та своєчасність виконання теплопостачальними організаціями договірних обов`язків з оплати отриманого природного газу для виробництва теплової енергії для потреб населення на користь гарантованого постачальника у залежність від оплати теплової енергії безпосередніми споживачами; не скасовує та не обмежує відповідальність теплопостачальної організації перед постачальником природного газу за невиконання чи неналежне виконання обов`язків з оплати за спожитий газ та не змінює строків здійснення розрахунків за договорами, укладеними між теплопостачальними організаціями та гарантованими постачальниками природного газу.

Отже, положення Порядку №217 не змінюють порядку розрахунків теплопостачальної організації та гарантованого постачальника газу за договором постачання природного газу, не позбавляють теплопостачальну організацію, як споживача природного газу, можливості впливати на їх своєчасність і не виключають застосування до відповідача-споживача відповідальності, передбаченої умовами договору у вигляді пені за прострочення оплати вартості отриманого природного газу (пункт 7.2. договору), а також відповідальності за прострочення грошового зобов`язання у порядку частини другої статті 625 Цивільного кодексу України у вигляді сплати 3% річних та інфляційних втрат.

Такий порядок застосування відповідальності за порушення договірних зобов`язань до теплопостачальної організації, як суб`єкта господарювання у сфері теплопостачання, узгоджується з положеннями статей 78, 265 Господарського кодексу України щодо здійснення відповідачем господарської діяльності з виробництва теплової енергії із залученням на підставі договору поставки, укладеного з позивачем, як гарантованим постачальником, природного газу як енергоресурсу, з якого виготовляється теплова енергія, із зобов`язаннями щодо оплати вартості поставленого товару (газу), яке має бути виконано у строки, погоджені сторонами у договорі поставки природного газу, незалежно від обставин несвоєчасного виконання кінцевими споживачами зобов`язань щодо оплати вартості спожитої теплової енергії, поставленої відповідачем на підставі договорів постачання теплової енергії. Відповідач у силу статті 42 Господарського кодексу України під час здійснення господарської діяльності несе підприємницький ризик, у тому числі щодо несвоєчасності розрахунків із ним його контрагентами (споживачами теплової енергії, виробленої з ресурсу позивача).

З огляду на викладене, судом відхиляються доводи відповідача щодо відсутності правових підстав для нарахування пені, інфляційних втрат та 3% річних на суму заборгованості, яку сплачено на виконання постанови КМУ №217.

Статтею 12 Господарського кодексу України передбачено, що держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб`єктів господарювання є, зокрема, регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій.

Одним із засобів державного регулювання господарської діяльності є визначення механізму перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за транзитне транспортування природного газу і за природний газ, що видобувається в Україні.

Таке регулювання визначено Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005 (далі Порядок №20), який діяв на час укладення договору купівлі-продажу природного газу №2335/14-КП-14 від 03.02.2014 і втратив чинність з 01.01.2018.

За змістом Порядку №20 вбачається, що держава взяла на себе бюджетне зобов`язання з відшкодування частини витрат теплопостачальних організацій, пов`язаних з виробництвом і постачанням теплової енергії та гарячої води населенню, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме на оплату послуг тепло-, водопостачання.

Пунктом 6 Порядку №20 визначено, що органи Державної казначейської служби України (далі Казначейство) на підставі платіжних доручень головних розпорядників коштів місцевих бюджетів перераховують кошти на рахунки постачальників ресурсів (товарів, послуг). Розрахунки проводяться на підставі актів звіряння або договорів, які визначають величину щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг), і спільних протокольних рішень, підписаних усіма учасниками таких розрахунків (пункт 7 Порядку №20).

Спільним наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України та Міністерства фінансів України від 03.08.2015 №493/688 затверджено Порядок проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію (далі Порядок №493, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який визначає взаємовідносини, зокрема, між органами Казначейства, департаментами фінансів обласних державних адміністрацій, Департаментом фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, НАК «Нафтогаз України» та іншими учасниками розрахунків за природний газ, послуги з постачання, розподілу та транспортування природного газу, що проводяться відповідно до Порядку №20.

Згідно з пунктом 1.2 Порядку №493, розрахунки, передбачені в пункті 1.1 цього розділу, проводяться за згодою сторін на підставі актів звіряння за нарахованими пільгами, субсидіями та компенсаціями населенню або договорів, що визначають обсяг щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг), і спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків (далі СПР), форми яких наведені у додатках 1, 2, 3 до цього Порядку.

За змістом пункту 1.5 Порядку №493 вбачається, що НАК «Нафтогаз України» підписує з учасниками розрахунків СПР протягом п`яти робочих днів. Учасник розрахунку має право відмовитися від підписання СПР виключно за умови відсутності боргу перед учасником за товари/послуги, який планується погасити відповідно до Порядку. Останній учасник розрахунків не пізніше наступного дня після підписання СПР повідомляє інших учасників про підписання та направляє їм підписані СПР.

Зазначене свідчить про адміністративно-правове регулювання відносин щодо механізму фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню, зокрема на оплату теплової енергії та гарячої води.

Запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між гарантованим постачальником природного газу та теплопостачальною організацією, визначений Порядком №217, держава гарантує відшкодування частини витрат теплопостачальних організацій, пов`язаних із постачанням теплової енергії населенню, яке використовує житлові субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг відповідно до Порядку №20. Держава офіційно визнає неспроможність теплопостачальних організацій забезпечити своєчасні розрахунки у цій частині (залежно від рівня отриманих пільг і субсидій населенням на відповідній ліцензованій території діяльності).

Визнаючи неможливість розрахунків у цій частині теплопостачальними організаціями, держава, приймаючи відповідні нормативно-правові акти, змінює характер регулювання правовідносин, що склалися між гарантованими постачальниками природного газу та теплопостачальними організаціями на підставі укладених між ними договорів постачання природного газу для виробництва теплової енергії.

Тобто правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами договору постачання природного газу в цій частині (щодо розміру пільг та субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулюючого впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг і субсидій, соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій. Відтак, на виконання таких законодавчих актів держава в особі відповідних державних органів приймає підзаконні нормативні акти, до яких належить Порядок №20 та Порядок №493.

Механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання житлових субсидій на оплату послуг із постачання теплової енергії за рахунок субвенцій з державного бюджету визначено Порядком №256, згідно з пунктом 4 якого перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення провадиться Казначейством згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету, але в межах фактичних зобов`язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій і допомоги населенню.

Виходячи з положень Порядків №20, №256, №493 механізм і строки розрахунків за надані пільговим категоріям населення послуги, зокрема з теплопостачання, за рахунок субвенцій з державного бюджету здійснюються у такому порядку:

не пізніше наступного дня після підписання останнім учасником розрахунків спільного протокольного рішення (з присвоєнням номера та дати) усі учасники розрахунків, які підписали спільні протокольні рішення, подають до Казначейства та органів Казначейства, у яких відкрито їх рахунки, платіжні доручення на перерахування коштів відповідно до узгодженого спільного протокольного рішення;

органи Казначейства протягом операційного дня з часу отримання відповідних платіжних доручень направляють кошти субвенцій на рахунки місцевих бюджетів, відкриті в територіальних управліннях Казначейської служби;

отримані місцевими бюджетами суми субвенцій перераховуються протягом одного операційного дня на рахунки головних розпорядників коштів, відкриті в територіальних управліннях Казначейства, для здійснення відповідних видатків;

головні розпорядники коштів у п`ятиденний термін здійснюють розрахунки з постачальниками відповідних послуг.

Отже, строки виконання та механізм перерахування коштів за постачання теплової енергії певним категоріям населення фактично регулюються Порядками №20, №256, №493, а підписання спільних протокольних рішень є елементами процедурного оформлення розрахунків за рахунок коштів субвенцій з державного бюджету.

Така правова позиція узгоджується з правовим висновком Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 26.06.2020 у справі №904/1210/18 у правовідносинах щодо розрахунків за постачання природного газу пільговим категоріям населення за рахунок коштів державного бюджету.

Відповідно до правового висновку, викладеного Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у постанові від 31.05.2019 у справі №924/296/18, про те, що незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсуватиме за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема адміністративного (бюджетного), застосування і чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови. Водночас, підписання спільних протокольних рішень свідчить про те, що сторони погодилися на встановлення між ними іншого (відмінного від того, що передбачений у договорі) порядку розрахунків.

Суд зазначає, що відшкодування коштів на пільги та субсидії здійснюється з Державного бюджету України за рахунок субвенцій за спеціальною процедурою і такі кошти не є коштами теплопостачальної організації як суб`єкта господарювання, що здійснює виробництво та постачання теплової енергії для потреб споживачів, вартість споживання якої пільговими категоріями населення компенсується коштами з державного бюджету.

Отже, у разі здійснення теплопостачальною організацією розрахунків за отриманий у гарантованого постачальника природний газ за рахунок субвенцій з державного бюджету на підставі спільних протокольних рішень, підписаних між постачальником, споживачем природного газу та іншими учасниками розрахунків з боку держави, нарахування відповідачу-споживачу пені на підставі пункту 7.2. Договору, а також застосування до нього відповідальності за порушення грошового зобов`язання з оплати вартості поставленого газу в порядку частини другої статті 625 Цивільного кодексу України у вигляді 3% річних та інфляційних втрат є можливим у випадку, якщо відповідач здійснив оплату отриманих ним з державного бюджету коштів поза межами порядку і строків, визначених спільними протокольними рішеннями.

Підставою для стягнення з відповідача нарахувань, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, та застосування до нього штрафних санкцій (пені) у погодженому у договорі поставки розмірі за порушення грошового зобов`язання, може бути наявність у відповідача, як споживача природного газу, суми основного боргу за розрахунками за отриманий від позивача природний газ, яка не була предметом регулювання спільних протокольних рішень та несвоєчасно сплачена відповідачем за рахунок власних коштів.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 23.09.2019 у справі №908/885/18.

З огляду на викладене, Верховний суд у цій справі звернув увагу суду, що виходячи із предмета та підстав позову щодо стягнення з теплопостачальної організації пені, 3% річних та інфляційних втрат у зв`язку із простроченням в оплаті вартості поставки природного газу на користь гарантованого постачальника, а також з урахуванням особливостей правового регулювання спірних правовідносин відповідно до статей 19, 19-1 Закону України «Про теплопостачання», статей 11-13 Закону України «Про ринок природного газу», Порядків №20, №217, №256, №483, до предмета доказування у цій справі входять такі обставини:

яку частину оплати за придбаний природний газ у спірний період відповідач-споживач здійснив власними коштами;

який розмір вартості поставки газу погашено у спосіб проведення взаєморозрахунків між гарантованим постачальником, споживачем та іншими учасниками розрахунків з боку держави через процедуру, визначену Порядком №20 та Порядком №483, шляхом підписання спільних протокольних рішень;

чи дотримано відповідачем порядку і строків внесення виділених йому з державного бюджету коштів, як субвенцій, на погашення вартості наданих ним послуг з теплопостачання пільговим категоріям населення відповідно до умов спільних протокольних рішень;

чи допущено відповідачем порушення строків виконання договірних зобов`язань в частині оплати власними грошовими коштами вартості придбаного газу за кожним з актів приймання-передачі природного газу у визначений позивачем спірний період.

Суд, дослідивши наявні матеріали справи, з урахуванням вказівок Верховного суду встановив наступне.

Відповідно до п. 9 Порядку №20 (в редакції чинній на момент здійснення відповідачем розрахунків) усі учасники розрахунків, що проводяться згідно з цим Порядком, у графі "Призначення платежу" платіжних доручень додатково зазначають: "Постанова Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 N 20". Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не робилось посилання у призначенні платежу на Порядок №20 чи на Порядок №483, в матеріалах справи відсутні спільні протокольні рішення. Представники сторін пояснили, що погашення заборгованості в Порядку №20, в Порядку №483 не відбувалось.

За таких обставин, відповідач не здійснював погашення вартості газу, отриманого по договору №2335/14-КП-41, у спосіб проведення взаєморозрахунків між гарантованим постачальником, споживачем та іншими учасниками розрахунків з боку держави через процедуру, визначену Порядком №20 та Порядком №483, шляхом підписання спільних протокольних рішень.

Відповідач здійснював у 2014 році погашення вартості поставленого газу, отриманого по договору №2335/14-КП-41, у спосіб визначений пунктом 24 статті 14. пункту 2 статті 16 Закону України Про державний бюджет України на 2014 рік та Порядку та умов надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв`язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2015 №30. Погашення відбувалось шляхом підписання договорів про організацію взаєморозрахунків (а.с.49-132, 1 том) на суму 48094210,23 грн та шляхом перерахування коштів у розмірі 63873482,90 грн згідно пунктом 24 статті 14. пункту 2 статті 16 Закону України Про державний бюджет України на 2014 рік, усього на загальну суму 111967693,13 грн.

Слід зазначити, що на суму заборгованості, яка погашена у спосіб визначений пунктом 24 статті 14. пункту 2 статті 16 Закону України Про державний бюджет України на 2014 рік та Порядком №30, позивач не нараховує пеню, 3% річних та інфляційні втрати. Отже, між сторонами відсутній спір щодо порядку, строків та розміру сплати відповідачем вартості газу отриманого у 2014 році та погашеного відповідно до вищевказаних положень Закону України Про державний бюджет України на 2014 рік та Порядку №30 та відповідно відсутній спір щодо правильності, правомірності нарахування на суму 111967693,13 грн., пені, 3% річних, інфляційних втрат.

Спір між сторонами виник щодо заборгованості, яка погашена відповідачем шляхом розподілу коштів за теплову енергію на виконання Постанови № 217. В цій частині спір існує між сторонами як щодо розміру сплаченої заборгованості на підставі Постанови № 217 так і щодо правомірності нарахування на суми сплачені відповідно до Постанови №217 пені, 3% річних, інфляційних втрат. Вивчивши матеріали справи, суд встановив, що відповідно до довідки наданої позивачем (а.с.47, 1 том), відповідачем погашена заборгованість по договору протягом 2014 та січня 2015 року на загальну суму 135777333,66 грн щодо якої як у позивача та і у відповідача однакова позиція, а саме оплата вартості отриманого газу по договору відбувалась відповідно до розподілу коштів на виконання постанови №217.

Між позивачем та відповідачем наявний спір щодо суми боргу по договору у розмірі 52480702,54 грн, яку як зазначає позивач, відповідач погасив власними коштами, а як зазначає відповідач, ці кошти сплачені також на виконання постанови № 217. Як вбачається з довідки наданої позивачем, а саме (операції по підприємству відповідача (а.с.47, 1 том) та витягу з банківського рахунку наданого відповідачем (а.с.215, 3 том), кошти у розмірі 52480702,54 грн були перераховані відповідачем з призначенням платежу оплата за газ для тепла для інших організацій за дог. від 03.02.2014 №2335/14-КП-41. Проаналізувавши матеріали справи, судом відмічається, що відповідачем, у разі погашення заборгованості у спосіб визначений постановою № 217 або у спосіб визначений Законом України Про державний бюджет України на 2014 рік та Порядком №30 чітко зазначалось про це у призначенні платежу, проте при перерахуванні 52480702,54 грн відповідачем не зазначено, що кошти перераховані у в один із вказаних способів. Представник позивача у підготовчому засіданні пояснював, що на його думку, 52 480702,54 грн сплачені відповідачем власними коштами. Представник відповідача пояснював, що ці кошти сплачені у погашення заборгованості по договору у спосіб визначений Постановою № 217. Тому, виходячи з наявних матеріалів справи, суд робить висновок, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами обставини підтверджуючи, що кошти у розмірі 52480702,54 грн сплачені на виконання Постанови №217. За таких обставин, заборгованість у розмірі 52 480702,54 грн сплачена відповідачем власними коштами.

Також судом встановлено, що заборгованість у розмірі 52 480702,54 грн сплачена відповідачем 16.01.2017 з порушенням строку визначеного договором, оскільки відповідно до п.6.1 договору, відповідач повинен був здійснити оплату до 14.01.2015.

Окрім того, судом встановлено, що порядок та строки оплати вартості отриманого по договору газу на загальну суму 27750000,00 грн не є спірними та на цю суму позивачем не нараховуються пеня, 3% річних, інфляційні втрати.

З огляду на викладене, судом встановлено, що вартість поставленого газу по договору становить 327975792,03 грн, яка сплачена шляхом перерахування відповідачем власних коштів у розмірі 52 480702,54 грн; шляхом перерахування коштів у розмірі 111967693,13 грн відповідно до положень Закону України Про державний бюджет України на 2014 рік та Порядку №30; шляхом перерахування коштів відповідно до постанови №217 на суму 135777333,66 грн та іншим шляхом на суму 27750000,00 грн (відповідно до призначень платежу: перенесення оплати, за природний газ та транспортування). Спірною є сума погашена у порядку визначеному Постановою № 217 та власними коштами.

Враховуючи вказівки надані Верховним судом та висновок зроблений судом вище, суд вважає, що позивач міг би нараховувати пеню, 3% річних та інфляційні втрати на суму простроченої заборгованості у розмірі 52 480702,54 грн погашену відповідачем власними коштами та на суму заборгованості 135777333,66 грн, яка погашена відповідачем відповідно до Постанови № 217 у строк до 21.01.2015. Судом відмічається, що заборгованість у розмірі 135777333,66 грн була погашена відповідачем з порушенням строку визначеного п. 6.1 договору. Періоди та строки прострочення оплати заборгованості у розмірі 135777333,66 грн визначені позивачем у розрахунку штрафних санкцій, доданого до позовної заяви, які судом перевірені та визнані судом правильними.

Разом з тим, судом враховуються положення Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" №1730-VIII від 03.11.2016, що визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Згідно з частиною третьою статті 7 Закону №1730-VIII на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Зазначений припис застосовується судами, як норма прямої дії, що надає відповідачу право списання (припинення) зобов`язання зі сплати інфляційних нарахувань та процентів річних, нарахованих на суму основного боргу за поставку природного газу.

Така правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2020 у справі №905/2912/15.

Отже, під час розгляду спору у справі №905/1965/19 (905/1856/19) Верховним судом вказано, що судам належало з`ясувати, чи включено відповідача до Реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій (далі - Реєстр), що беруть участь у врегулюванні заборгованості за спожиті енергоносії, що зумовлює заборону на нарахування відповідачу-боржнику, як теплопостачальному підприємству, пені, інфляційних втрат та 3% річних на основний борг за розрахунками з оплати вартості поставленого природного газу у 2014 році в частині суми, що була погашена станом на 21.01.2015 до набрання чинності 30.11.2016 Законом №1730-VIII.

Дія Закону №1730-VIII поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії (стаття 2).

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону №1730-VІІІ для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

За приписами частини 1 пункту 1 статті 4 Закону №1730-VІІІ взаєморозрахунки проводяться щодо врегулювання заборгованості з різниці в тарифах для погашення кредиторської заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової енергії для населення, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води населенню (без урахування розміру зобов`язань із сплати неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), не погашеної на початок місяця, в якому укладається договір про організацію взаєморозрахунків, а в разі її відсутності - кредиторської заборгованості перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води іншим категоріям споживачів.

Частина п`ята статті 5 Закону №1730-VIII передбачає, що повне або часткове нездійснення платежів за договором про реструктуризацію заборгованості, укладеним відповідно до цього Закону, у розмірі, що дорівнює сумі тримісячних платежів за цим договором, є підставою для: розірвання договору про рекструктуризацію заборгованості постачальником природного газу в односторонньому порядку; дострокового стягнення всієї реструктуризованої та непогашеної заборгованості згідно з договором про реструктуризацію заборгованості; нарахування на непогашену суму реструктуризованої заборгованості неустойки (штрафів, пені), процентів річних, інфляційних нарахувань.

А частина восьма цієї статті покладає на кожну із сторін обов`язок укладення договору про реструктуризацію заборгованості у строк, що не перевищує 10 календарних днів з дня його отримання, якщо сума за таким договором підтверджена актами звіряння між учасниками процедури врегулювання заборгованості.

Отже, як вказано Верховним судом ці норми в сукупності встановлюють засоби для кредитора, які спрямовані на забезпечення виконання обов`язку боржника, якого включено в Реєстр, однак він ухиляється від сплати заборгованості. Кредитор має ініціювати укладення договору про реструктуризацію, а у разі ухилення боржника від його укладення, звернутись до компетентного органу про виключення боржника з Реєстру, після чого кредитор може здійснити нарахування на непогашену суму заборгованості неустойки (штрафу, пені), процентів річних й інфляційних нарахувань за весь час існування такої заборгованості.

Відтак, нормою частини першої статті 5 Закону кредиторська заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий газ, використаний станом на 01.07.2016 для виробництва теплової та електричної енергії, послуг з опалення та постачання гарячої води (без урахування суми неустойки (штрафів, пені), процентів річних та інфляційних нарахувань за весь час існування такої заборгованості), не погашена станом на 31.12.2016 є такою, що підлягає реструктуризації за умови включення такої організації до Реєстру. Необхідною передумовою для нарахування з боржника неустойки (пені, штрафу), інфляційних та річних на таку заборгованість є дотримання кредитором процедури укладення угоди про реструктуризацію з боржником та її розірвання. У випадку погашення цієї заборгованості боржником - учасником процедури врегулювання без укладення договору про реструктуризацію, відсутні передумови для стягнення з нього неустойки (штрафу, пені), процентів річних та інфляційних нарахувань на заборгованість за спожитий газ, використаний станом на 01.07.2016.

Виходячи з матеріалів справи та аналізу вищевказаних положень Закону №1730-VІІІ, судом встановлено, що оскільки заборгованість по договору у розмірі 135777333,66 грн сплачені відповідачем до 21.01.2015, тобто до набрання чинності Закону №1730-VIII, то відповідно на цю суму пеня, інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються в силу положень частини три статті 7 Закону №1730-VIII.

Щодо боргу у розмірі 52480702,54 грн, то судом встановлено, що відповідачем не здійснювались заходи на реструктуризацією цієї суми, відповідач не включений в Реєстр, договір на реструктуризацією також не укладав, тому положення статті 7 Закону №1730-VІІІ не застосовуються до спірних відносин в частині сплаченого боргу у розмірі 52480702,54 грн. За таких обставин, на суму погашену 16.01.2017 у розмірі 52480702,54 грн підлягають нарахуванню пеня, інфляційні втрати, проценти річних на загальних підставах.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Аналогічні положення закріплені і в ст.ст. 216, 217 Господарського кодексу України. При цьому, несвоєчасне виконання грошових зобов`язань є належною підставою у розумінні ст.218 Господарського кодексу України для застосування заходів господарсько-правової відповідальності.

Як встановлено ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є вид неустойки, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання;

Частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

У відповідності до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що відповідачем в порушення умов договору (п. 6.1) не у строк погоджений сторонами здійснено погашення боргу на суму 52480702,54 грн. За таких обставин, на цю суму підлягає нарахуванню пеня передбачена п. 7.2 договору, 3% річні та інфляційні втрати за період з 15.01.2015.

Таким чином, за розрахунком суду, розмір пені на суму 52480702,54 грн за період з 15.01.2015 по 14.07.2015 становить 13817521,96 грн; розмір 3% річних за період з 15.01.2015 по 15.01.2017 становить 3153155,63 грн; розмір інфляційних втрат становить 29487206,59 грн. за період лютий 2015 - грудень 2016. Отже, позовні вимоги у розмірах визначених судом є правомірними.

Разом з тим, відповідач звернувся з клопотанням про застосування строків позовної давності.

Відповідно до приписів статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

У статті 260 Цивільного кодексу України зазначено, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно з статтею 259 Цивільного кодексу України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини 1, 5 статті 261 Цивільного кодексу України).

Згідно частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як встановлено судом вище, відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання по договору, оскільки не здійснив погашення боргу у строк до 14.01.2015. За таких обставин, відповідач дізнався про порушення свого права 15.01.2015 і саме з цієї дати починається перебіг позовної давності. Окрім того, судом встановлено, що сторони пунктом 9.3 договору змінили строк позовної давності у бік збільшення до 5 років, строк збільшений як щодо вимог про стягнення боргу так і щодо вимог про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних. Угода про збільшення строку позовної давності підписана позивачем та відповідачем, викладена в письмовій формі та є чинною. За таких обставин, позивач повинен був звернутись за захистом свого права до 15.01.2020, як вбачається з поштового відправлення, в якому позовна заява відправлена до суду, позивач звернувся до суду 02.10.2019. Отже, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав до закінчення строку позовної давності. Усі доводи відповідача щодо обліку та способу, строку обчислення строку позовної давності, судом відхиляються з підстав вищевикладених.

За таких обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню частково 3% річних у сумі 3153155,63 грн ; пеня у сумі 13817521,96 грн; інфляційні втрати у сумі 29487206,59 грн.

Відповідно до ст. 129 Конституції України та ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно ст.ст. 73, 74, 76, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Розподіл судових витрат

Відповідно до положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись статтями 12, 73, 74, 76-79, 86, 91, 96, 129, 165, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р ІШ И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «К.Енерго» (вул. Енергеиків, буд. 34, Курахове, Мар`їнський район, Донецька область, 85612, ) на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» вул. Б.Хмельницького, 6, Київ 1, 01001, ) кошти у розмірі 46 457 884 (сорок шість мільйонів чотириста п`ятдесят сім тисяч вісімсот вісімдесят чотири) грн 18 коп з яких: пеню у розмірі 13 817 521 (тринадцять мільйонів вісімсот сімнадцять тисяч п`ятсот двадцять одну) грн 96 коп; 3% річних у розмірі 3 153 155 (три мільйона сто п`ятдесят три тисячі сто п`ятдесят п`ять) грн 63 коп; інфляційні втрати у розмірі 29 487 206 (двадцять дев`ять мільйонів чотириста вісімдесят сім тисяч двісті шість) грн 59 коп та судовий збір у розмірі 423 433 (чотириста двадцять три тисячі чотириста тридцять три) грн 40 коп.

4. В іншій частині позову відмовити.

5. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

6. Рішення набирає законної сили в порядку та строки передбачені ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

7. Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи у строки передбачені ст. 256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому ст. 257 Господарського процесуального кодексу України з урахуванням п. 17.5 ч. 1 розділу ХІ Перехідних положень цього Кодексу.

У судовому засіданні 25.06.2021 оголошено та підписано вступну та резолютивну частини рішення. Повне рішення складено та підписано 05.07.2021.

Суддя Д.М. Огороднік