ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2021 року

м. Київ

Справа № 910/2842/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

головуючий - Стратієнко Л.В.,

судді: Кібенко О.Р., Кондратова І.Д.,

за участю секретаря судового засідання - Коровай Л.В.,

за участю представників:

позивача - Бєлкіна Л.М.,

відповідача - Горобець О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Укрсиббанк"

на постанову Північного апеляційного господарського суду

(головуючий - Мартюк А.І., судді - Зубець Л.П., Пашкіна С.А.)

від 22.03.2021,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Газета"

до Акціонерного товариства "Укрсиббанк"

про спонукання до виконання умов договору,

В С Т А Н О В И В:

у лютому 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Газета" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про зобов`язання Акціонерного товариства "Укрсиббанк" виконувати умови договору банківського обслуговування ТОВ "Газета", здійснюючи операції з розрахунково-касового обслуговування за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства, забезпечуючи обмін технологічною та іншою інформацією між сторонами в силу положень ст. 1067 ЦК України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27.12.2019 відповідач направив позивачу листа № 57-1-21-29/137, в якому повідомив, що, керуючись своїм правом, закріпленим договором-анкетою відкриття та обслуговування банківського рахунку (з Правилами) № 1 від 27.07.2015, відмовляє у подальшому обслуговуванні позивачу. Також у листі відповідач повідомив, що у зв`язку з вищенаведеним, відповідно до договору має намір закрити рахунки: НОМЕР_3 НОМЕР_4, НОМЕР_1 , які відкрито за договором. Позивач стверджує, що з вказаного листа незрозуміло які підстави для припинення обслуговування, якими конкретно нормами (пунктами) Правил відповідач керувався при прийнятті такого рішення та стверджує про неправомірність припинення обслуговування його банківських рахунків.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.07.2020 у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що прийняття відповідачем рішення про відмову від проведення фінансових операцій по рахунку (обслуговування) позивача та закриття рахунків обумовлені неправомірними діями позивача - ненаданням повної відповіді на запит відповідача та належним чином засвідчених документів у встановлений строк. На думку суду першої інстанції, ці дії відповідача вчинені відповідно до умов договору-анкети відкриття та обслуговування банківського рахунку № 1 та вимог Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", Закону України "Про банки та банківську діяльність".Також, суд першої інстанції вказав, що позивачем було неправильно обрано спосіб захисту у цьому випадку.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.03.2021 рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення, яким позов задоволено.

Зобов`язано Акціонерне товариство "Укрсиббанк" виконати умови договору банківського обслуговування ТОВ "Газета" здійснюючи операції з розрахунково-касового обслуговування за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства, забезпечуючи обмін технологічною та іншою інформацією між сторонами.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, апеляційний господарський суд виходив з такого: з огляду на ст. 1075 ЦК України банк вправі відмовитись від договору банківського рахунку виключно у разі відсутності операцій за рахунком клієнта протягом трьох років підряд та у випадку відсутності залишку грошових коштів на цьому рахунку; за наявності передбачених вказаною статтею інших підстав, банк вправі вимагати розірвання договору, тобто вправі ініціювати процедуру розірвання договору обома сторонами (ч. 1 ст. 651 ЦК України) або за рішенням суду (ч. 2 ст. 651 ЦК України); в договорі відсутні підстави щодо припинення обслуговування, визначені відповідачем; укладаючи договір-анкету відкриття та обслуговування банківського рахунку (з Правилами) № 1 від 27.06.2015 позивач не давав згоди на застосування Правил від 27.06.2019; позивачем надано банку всі наявні документи і він не має жодної операції, яка б підлягала фінансовому моніторингу.

АТ "Укрсиббанк" подало касаційну скаргу на постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.03.2021, в якій просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а рішення Господарського суду міста Києва від 30.07.2020 залишити в силі.

Підставою для скасування постанови суду апеляційної інстанції зазначає неврахування висновків щодо застосування ст. 651, п. 3 ч. 2 ст. 1075 ЦК України у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 20.02.2018 у справі № 910/11471/17, від 25.04.2019 у справі № 910/1555/18, від 05.03.2020 у справі № 910/7161/19 (п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України). Також в обґрунтування підстави для касаційного оскарження згідно з приписами п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, скаржник стверджує, що висновок Верховного Суду щодо питання застосування п. 2 ст. 10 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" у подібних правовідносинах відсутній. Вказує, що апеляційний суд не взяв до уваги, що позивач, підписавши з відповідачем договір про відкриття та обслуговування банківського рахунку погодився з тим, що всі наступні зміни і доповнення до Правил (договірні умови) відкриття та обслуговування банківського рахунку будуть розповсюджуватись на правовідносини з відповідачем (вказане також підтверджується договором-анкетою відкриття та обслуговування банківського рахунку № 1). Вказує, що, не надавши банку всі необхідні документи, позивач не виконав умови договору, вимоги п. 7 ст. 9 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення". На думку скаржника, висновок апеляційного суду щодо надання позивачем всіх необхідних документів не відповідає дійсності. Вказує на прийняття судом апеляційної інстанції рішення, яке не може бути виконане та яке не поновить права позивача з наведених у скарзі мотивів.

У відзиві на касаційну скаргу позивач просить закрити касаційне провадження, порушене на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України та відмовити у задоволенні касаційної скарги, поданої з підстави, встановленої п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України з наведених у відзиві мотивів. Зокрема, вказує на неподібність правовідносин у справі, яка переглядається, зі справами, на які посилається відповідач в обґрунтування підстав касаційного оскарження, встановленого п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України. Стверджує про наявність висновку Верховного Суду щодо застосування п. 2 ст. 10 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", про що свідчать постанови суду касаційної інстанції від 16.10.2018 у справі № 910/21320/17, від 01.04.2020 у справі № 712/580/16-ц, від 16.08.2019 у справі № 569/1697/16-ц, від 08.02.2018 у справі № 461/1214/16-ц, в яких, серед іншого, не заперечується те, що банк може застосувати певні заходи обмеження співробітництва із клієнтами щодо яких виникли певні підозри, але ці підозри повинні бути обґрунтованими, доведеними перед судом та не спростовані. Стверджує про правомірність обраного ним способу захисту прав у цьому випадку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши наявність зазначених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження судових рішень (п. п. 1, 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України), дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково з огляду на таке.

Обґрунтовуючи наявність підстави для касаційного оскарження згідно з п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, скаржник вказує, що висновок Верховного Суду щодо питання застосування п. 2 ст. 10 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" у подібних правовідносинах відсутній.

Щодо вказаної підстави касаційного оскарження необхідно зазначити таке.

Як встановлено судом першої інстанції, 27.07.2015 між позивачем (клієнт) та відповідачем (банк) підписано договір-анкету відкриття та обслуговування банківського рахунку (з Правилами) № 1, в п. 1.1 якого визначено, що, підписуючи цей договір-анкету, клієнт погоджується з викладеною у Правилах (договірних умовах) відкриття та обслуговування банківського рахунку суб`єктів господарювання, відокремлених підрозділів юридичних осіб, самозайнятих осіб, представництв - клієнтів АТ "УкрСиббанк" (Правила), затверджених згідно з внутрішніми процедурами банку (які розміщені для ознайомлення на сайті www.my.ukrsibbank.com та на інформаційних стендах у приміщеннях установ банку та опубліковані в газеті "Голос України" № 99 (4849) від 02.06.2010 з усіма наступними змінами та доповненнями) пропозицією банку надавати клієнту на умовах, встановлених у цьому договорі та Правилах, такі послуги: відкриття, обслуговування, закриття поточного(-их) рахунку(-ів) в національній та/або іноземній валюті, відповідно до вимог чинного законодавства України, який (які) наведено в додатку № 1 до договору-анкети; надання послуги приймання та розміщення на поточному рахунку готівкової виручки (в разі її здавання клієнтом).

Пунктом 2.2. договору-анкети встановлено, що підписанням цього договору-анкети клієнт, серед іншого, засвідчує, що перед укладенням договору та підписанням цього договору-анкети він особисто ознайомлений з Правилами та тарифами, погоджується вважати положення вказаних Правил та тарифів обов`язковими до застосування до відносин, які виникли на підставі договору.

Відповідно до додатку № 1 до договору банк відкрив позивачу рахунки: № НОМЕР_2 - для спеціального режиму використання та № НОМЕР_2 - економ.

18.11.2019 АТ "Укрсиббанк" вручено позивачу запит № 57-1-21-22/116 про надання ним копій документів, які підтверджують джерело походження грошових коштів та економічну суть здійснюваних операцій, зокрема: 1) надати лист-відповідь з характеристикою діяльності, у тому числі щодо: опису господарської діяльності клієнта (розкрити економічну суть здійснюваних операцій по рахункам, відкритим в АТ "Укрсиббанк", пояснення діяльності, опису схеми бізнесу, територія ведення бізнесу, наявність офісу, приміщень, виробничих потужностей, обладнання, техніки, зазначити кількість працівників у штаті та які обов`язки вони виконують, ін.); опис цілі отримання готівкових коштів виключно у м. Краматорську на постійній основі; будь-яку іншу інформацію, яка дасть змогу зрозуміти суть здійснених операцій та реальне ведення бізнесу; надати виписку з банку, де проводиться основна бізнес діяльність ТОВ "Газета" за період з 01.10.2019 по теперішній час; 2) надати документи, які регламентують операції з фінансової допомоги, а саме акти інвентаризації станом на 01.01.2018, на 01.01.2019 та на 01.07.2019; 3) надати документи з операцій, що здійснювалася 15.11.2019, зокрема, договір на підставі якого надана фінансова допомога, документи та пояснення щодо мети та отримання фінансової допомоги та документи щодо використання цих коштів ТОВ "Газета" (а.с. 33, т. 1).

У вказаному листі було зазначено, що зазначені документи позивач має надати відповідачу у строк до 21.11.2019, а також містилось попередження про те, що у разі ненадання вказаних документів/інформації відповідач буде вимушений вжити заходів щодо обмеження обслуговування рахунків позивача.

З листа № 20/11 від 20.11.2019 вбачається, що позивач частково надав документи та інформацію, що витребовувались банком, зокрема, було надано копії договору безпроцентної фінансової допомоги, укладеного 02.01.2018 з КІФ "Північний Донбас", договору позики з ФОП Бєлкіним Л.М. від 15.11.2019, копії актів інвентаризації розрахунків з дебіторами і кредиторами від 01.01.2018, від 01.01.2019 та від 01.07.2019. У листі також було повідомлено, що отримання готівкових коштів здійснюється у м. Краматорську з метою виконання умов договору безпроцентної фінансової допомоги з КІФ "Північний Донбас", у зв`язку з тим, що це підприємство не має поточного рахунку та всі взаєморозрахунки здійснюються через касу (а.с. 34, т. 1).

Суд вказав, що у зв`язку з тим, що у встановлений у запиті строк, позивач не надав всіх документів та інформації, 04.12.2019 відповідач повторно звернувся до позивача із запитом № 57-1-21-29/126 від 04.12.2019, в якому зазначив, що надані у відповідь на запит № 57-1-21-22/116 від 18.11.2019 документи не дають змоги зрозуміти суть здійснених операцій ТОВ "Газета", а крім того не надано частину документів, які є важливими і без яких неможливо оцінити діяльність позивача. Зокрема, вказав на ненадання: виписки з банку, де проводиться основна бізнес-діяльність ТОВ "Газета"; договори, згідно з яких була надана фінансова допомога; документи, що підтверджують фактичне надання фінансової допомоги; документи та пояснення щодо мети отримання фінансової допомоги; опис господарської діяльності.

Також у листі запропоновано позивачу надати документи у строк до 05.12.2019 до 14:00 та повідомлено, що у разі ненадання запитуваних документів/інформації відповідач буде вимушений вжити заходів щодо обмеження обслуговування рахунків позивача.

Відповідач вказує, що 26.12.2019 у зв`язку ненаданням позивачем всіх необхідних документів для аналізу його окремих операцій та діяльності в цілому, відповідачем було прийняте рішення про припинення подальшої співпраці з позивачем, про що було складено протокол № 72 засідання комітету затвердження сумнівних клієнтів.

27.12.2019 відповідачем було вручено позивачу листа № 57-1-21-29/137 від 27.12.2019, яким повідомив, що відповідно до умов договору-анкети відкриття та обслуговування банківського рахунку (з Правилами) № 1 банк відмовляє позивачу в обслуговуванні та розриває договір за ініціативою банку. Крім того, у вказаному листі банк повідомив, що має намір закрити рахунки: НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_1 .

У цьому ж листі зазначено, що договір вважається розірваним, а рахунки закриваються не раніше, ніж через 60 календарних днів з дня направлення цього листа. При цьому банк залишає за собою право продовжити обслуговування зазначених рахунків, а також надання послуг за договором. Запропоновано позивачу самостійно звернутися до обслуговуючого відділення і розірвати договір протягом 60 календарних днів з дати відправлення цього листа.

У ст. 1 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) міститься визначення фінансового моніторингу, відповідно до якої це - сукупність заходів, які здійснюються суб`єктами фінансового моніторингу у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, що включають проведення державного фінансового моніторингу та первинного фінансового моніторинг.

Відповідач є суб`єктом фінансового моніторингу, внаслідок чого вказаний закон покладає на нього певні права та обов`язки.

Статтею 6 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" встановлено, що банк як суб`єкт фінансового моніторингу, зобов`язаний, зокрема, здійснювати ідентифікацію, верифікацію клієнта (представника клієнта), вивчення клієнта та уточнення інформації про клієнта у випадках, встановлених законом, забезпечувати у своїй діяльності управління ризиками та розробляти критерії ризиків, а також самостійно проводити оцінку ризику своїх клієнтів.

Пунктом 3 розділу 1 критеріїв ризику легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом фінансування тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, затверджених наказом Міністерства фінансів України № 584 від 08.07.2016, встановлено, що суб`єкти первинного фінансового моніторингу розробляють власні критерії ризику легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом фінансування тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення з урахуванням цих критеріїв, вимог та рекомендацій, визначених суб`єктом державного фінансового моніторингу, що здійснює державне регулювання та нагляд за діяльністю відповідного суб`єкта, та особливостей діяльності суб`єкта.

Відповідно до п. 17 розділу 2 Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою правління Національного банку України № 417 від 26.06.2015 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), банк зобов`язаний розробити та затвердити такі окремі внутрішні документи з питань фінансового моніторингу, що мають оновлюватися з урахуванням змін до законодавства України та подій, що можуть вплинути на ризики легалізації кримінальних доходів/фінансування тероризму.

Згідно з п. 7 ст. 9 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право витребувати, а клієнт, представник клієнта зобов`язані подати інформацію та/або офіційні документи, необхідну (необхідні) для ідентифікації, верифікації, вивчення клієнта, уточнення інформації про клієнта, а також для виконання таким суб`єктом первинного фінансового моніторингу інших вимог законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.

За ст. 64 Закону України "Про банки та банківську діяльність" банк має право витребувати, а клієнт (особа, представник клієнта) зобов`язаний надати документи і відомості, необхідні для здійснення ідентифікації та/або верифікації (в тому числі встановлення ідентифікаційних даних кінцевих бенефіціарних власників (контролерів), аналізу та виявлення фінансових операцій, що підлягають фінансовому моніторингу, та інші передбачені законодавством документи та відомості, які витребує банк з метою виконання вимог законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.

Згідно з п. 2 ст. 10 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" суб`єкт первинного фінансового моніторингу в порядку, встановленому відповідним суб`єктом державного фінансового моніторингу, зобов`язаний уточнювати інформацію про клієнта у випадках, визначених законодавством.

Суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право відмовитися від проведення фінансових операцій (обслуговування) у разі, коли клієнт на запит суб`єкта первинного фінансового моніторингу щодо уточнення інформації про клієнта не подав відповідну інформацію (офіційні документи та/або належним чином засвідчені їх копії).

Аналогічні за змістом норми містяться і в ч. 5 ст. 64 Закону України "Про банки і банківську діяльність", якими встановлено, що у разі ненадання клієнтом (особою, представником клієнта) документів, необхідних для здійснення ідентифікації та/або верифікації (в тому числі встановлення ідентифікаційних даних кінцевих бенефіціара власників (контролерів), аналізу та виявлення фінансових операцій, що підлягаю фінансовому моніторингу, рахунок не відкривається, зазначені в частині другій цієї статті договори (фінансові операції) не укладаються (не здійснюються).

Отже, у банка є право витребувати у клієнта відповідну інформацію та/або офіційні документи, необхідні для ідентифікації, верифікації, вивчення клієнта, уточнення інформації про клієнта, а також для виконання таким суб`єктом первинного фінансового моніторингу інших вимог законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, а у клієнта - обов`язок надати цю інформацію і документи.

Водночас, з аналізу вказаних вище норм матеріального права вбачається, що банк відмовляє в обслуговуванні клієнта (шляхом розірвання договору банківського обслуговування), незалежно від рівня ризику, який встановлений клієнту, за умови ненадання останнім (на запит банку) відповідної інформації чи документів та/або належним чином засвідчених їх копій, необхідних для уточнення інформації щодо клієнта, на підставі яких банк здійснить переоцінку ризиків клієнта та виконає інші функції суб`єкта первинного фінансового моніторингу.

При цьому, суд касаційної інстанції зазначає, що у правовідносинах, пов`язаних з фінансовим моніторингом, пріоритетним є застосування саме норм спеціального закону, до чого, власне, і відсилає п. 3 ч. 2 ст. 1075 ЦК України, відповідно до якої банк має право вимагати розірвання договору банківського рахунка у випадках, передбачених законодавством, що регулює відносини у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, що не було враховано судом апеляційної інстанції. Норми зазначеного закону (зокрема Закон України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", Закон України "Про банки і банківську діяльність") не обмежують право банку на односторонню відмову від договору з клієнтом в разі настання визначених ними обставин, чим спростовується висновок суду апеляційної інстанції про те, що право банку на відмову від підтримання (у тому числі шляхом розірвання) ділових відносин необхідно розуміти як право банку на відмову від договору лише з дотриманням загального порядку припинення договірних відносин, тобто шляхом звернення до суду про розірвання договору (аналогічний висновок щодо застосування вказаних норм матеріального права міститься і у постановах Верховного Суду від 20.02.2018 у справі № 910/11471/17, від 25.04.2019 у справі № 910/1555/18, на які посилається скаржник в обґрунтування підстави касаційного оскарження, встановленої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України).

Постанова суду апеляційної інстанції була прийнята без врахування цих висновків, в тому числі, і викладених у постановах Верховного Суду від 20.02.2018 у справі № 910/11471/17, від 25.04.2019 у справі № 910/1555/18 щодо застосування п. 3 ч. 2 ст. 1075 ЦК України, Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", Закону України "Про банки і банківську діяльність", адже суд апеляційної інстанції замість застосування до спірних правовідносин норм спеціального закону, послався і застосував, зокрема, загальні норми права - ст. ст. 651, 1075 ЦК України, в результаті чого, а також всупереч ст. 86 ГПК України, дійшов помилкового висновку про надання позивачем банку всіх документів та наявності підстав для задоволення позову.

Щодо посилання позивача у відзиві на постанови суду касаційної інстанції від 16.10.2018 у справі № 910/21320/17, від 01.04.2020 у справі № 712/580/16-ц, від 16.08.2019 у справі № 569/1697/16-ц, від 08.02.2018 у справі № 461/1214/16-ц як на підставу наявності висновку суду касаційної інстанції щодо застосування п. 2 ст. 10 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", то необхідно зазначити, що у цих справах судом касаційної інстанції були прийняті рішення за інших встановлених судами попередніх інстанцій обставин, а тому безпідставним є посилання позивача на ці постанови як на наявність висновку суду касаційної інстанції щодо застосування вказаного пункту 2 ст. 10 Закону.

Також безпідставними є посилання апеляційного суду на те що, укладаючи договір-анкету відкриття та обслуговування банківського рахунку (з Правилами) № 1 від 27.06.2015, позивач не давав згоди на застосування до правовідносин, які виникли між позивачем і відповідачем, Правил від 27.06.2019, з огляду на таке.

У договір-анкеті відкриття та обслуговування банківського рахунку (з Правилами) № 1 від 27.07.2015 встановлено, що підписуючи цей договір-анкету, клієнт погоджується з викладеною у Правилах (договірних умовах) відкриття та обслуговування банківського рахунку суб`єктів господарювання, відокремлених підрозділів юридичних осіб, самозайнятих осіб, представництв - клієнтів АТ "УкрСиббанк" (Правила), затверджених згідно з внутрішніми процедурами банку (які розміщені для ознайомлення на сайті www.my.ukrsibbank.com та на інформаційних стендах у приміщеннях установ банку та опубліковані в газеті "Голос України" № 99 (4849) від 02.06.2010 з усіма наступними змінами та доповненнями) пропозицією банку надавати клієнту на умовах, встановлених у цьому договорі та Правилах відповідні послуги.

Правила після укладення сторонами цього договору - анкети стають невід`ємною частиною договору. Підписи сторін під цим договором-анкетою вважаються одночасно підписами під Правилами, при цьому після підписання сторонами цього договору-анкети Правила не підлягають додатковому підписанню сторонами і вступають в силу для сторін одночасно з підписанням цього договору-анкети (п.п. 1.2, 1.3 договору від 27.07.2015).

У Правилах (договірні умови) обслуговування суб`єктів господарювання, відокремлених підрозділів юридичних осіб, самозайнятих осіб, представництв-клієнтів АТ "Укрсиббанк" від 27.06.2019 встановлено, що вони застосовуються для врегулювання відносин за укладеними між банком і клієнтами договорами:

-у випадку, якщо договір містить посилання на ці Правила;

- у випадку, якщо договір укладений на умовах Правил (договірних умови) відкриття та обслуговування банківського рахунку суб`єктів господарювання, нотаріусів та адвокатів - клієнтів АТ "Укрсиббанк" опублікованих в газеті "Голос України" № 99 (4849) від 02.06.2010 в подальшому переіменованих в Правила (договірні умови) відкриття та обслуговування рахунків суб`єктів господарювання, відокремлених підрозділів юридичних осіб, самозайнятих осіб, представництв-клієнтів АТ "Укрсиббанк" (з усіма наступними змінами) або був переведений на обслуговування на умовах вказаних правил іншим документом.

Отже, підписавши з відповідачем договір -анкету відкриття та обслуговування банківського рахунку (з Правилами) № 1 від 27.07.2015, позивач погодився з тим, що всі наступні зміни та доповнення до Правил також будуть розповсюджуватись на правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем на підставі вказаного договору.

Апеляційний суд всупереч ст. 86 ГПК України не дав належної оцінки вказаному договору-анкеті та Правилам і дійшов помилкового висновку про непоширення Правил від 27.06.2019 на правовідносини, що виникли між сторонами.

Суд першої інстанції, дослідивши наявні в матеріалах справи докази згідно з вимогами ст. 86 ГПК України, зокрема, надавши оцінку запиту відповідача № 57-1-21-22/116 від 18.11.2019, повторному запиту відповідача № 57-1-21-29/126 від 04.12.2019, листу позивача № 20/11 від 20.11.2019, протоколу № 72 засідання комітету затвердження сумнівних клієнтів, листу № 57-1-21-29/137 від 27.12.2019, застосувавши правильно ст. 9, п. 2 ст. 10 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", на відміну від суду апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку, що прийняття відповідачем рішення про відмову від проведення фінансових операцій по рахунку (обслуговування) позивача та закриття рахунків обумовлене саме неправомірними діями позивача - ненаданням повної відповіді і належним чином засвідчених відповідних документів у встановлений строк, на запит банку. Отже, суд першої інстанції, на відміну від помилкового висновку суду апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що дії відповідача повністю відповідали умовам договору-анкети та нормам Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", Закону України "Про банки і банківську діяльність".

Водночас, не можна погодитись з висновком суду першої інстанції про неправильно обраний позивачем спосіб захисту з огляду на таке.

За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, що встановлені чинним законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам необхідно виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України та абз. 6 ч. 2 ст. 20 ГК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі.

Отже, суд вправі задовольнити позов про спонукання виконати умови договору лише в разі, якщо встановить, що у особи такий обов`язок наявний, але вона ухилилася від його виконання. При цьому у справі має бути доведено наявність відповідного правовідношення, а саме прямого законодавчого обов`язку відповідача щодо виконання договору.

Позовна вимога про спонукання до виконання договору банківського обслуговування є належним способом захисту у цьому випадку, однак позивач не довів наявності підстав для задоволення цього позову. З огляду на те, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку, що позивач неправильно обрав спосіб захисту, то з мотивувальної частини рішення Господарського суду міста Києва від 30.07.2020 необхідно виключити помилкове посилання на неналежне обрання позивачем способу захисту в цьому випадку.

В решті рішення необхідно залишити без змін, адже воно, на відміну від постанови суду апеляційної інстанції, прийняте з додержанням вимог ст. 236 ГПК України, з дотриманням принципів справедливості, добросовісності, розумності.

Згідно з ст. 129 ГПК України стягнути з позивача на користь відповідача 4540, 00 грн судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 300, 301, 308, 312, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

касаційну скаргу Акціонерного товариства "Укрсиббанк" задовольнити частково.

Постанову Північного апеляційного господарського суду від 22 березня 2021 року у справі за № 910/2842/20 скасувати.

Рішення Господарського суду міста Києва від 30 липня 2020 року у справі за № 910/2842/20 змінити, виключивши з його мотивувальної частини посилання на неправильне обрання позивачем способу захисту прав.

В решті рішення Господарського суду міста Києва від 30 липня 2020 року залишити в силі.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Газета" (01042, м. Київ, бул. Марії Приймаченко, буд. 1/27, ) на користь Акціонерного товариства "Укрсиббанк" (04070, м. Київ, вул. Андріївська, буд. 2/12, ) 4 540, 00 грн судового збору за подання касаційної скарги.

Доручити Господарському суду міста Києва видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Л. Стратієнко

Судді О. Кібенко

І. Кондратова