ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.07.2021 року м.Дніпро Справа № 908/2709/20

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач,

суддів: Чередка А.Є., Коваль Л.А.

cекретар судового засідання Кандиба Н.В.

розглянувши апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ" на рішення Господарського суду Запорізької області від 16.02.2021 та на додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 23.02.2021 (суддя Колодій Н.А.)

у справі №908/2709/20

за позовом ОСОБА_1 , м. Запоріжжя

до відповідача Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ", м.Запоріжжя

про визнання недійсним рішень позачергових зборів співвласників багатоквартирного будинку "ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ", -

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСББ «ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ» про визнання недійсним рішення позачергових зборів співвласників багатоквартирного будинку «ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ» яке оформлене протоколом №2 від 03.03.2019 року.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 16.02.2021 позовні вимоги задоволено в повному об`ємі. Визнано недійсним рішення позачергових зборів співвласників багатоквартирного будинку "ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ", яке оформлено протоколом № 2 від 03.03.2019. Стягнуто з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ" на користь ОСОБА_1 2 102 грн. 00коп. суму судового збору.

Додатковим рішенням господарського суду Запорізької області від 23.02.2021 заяву ОСОБА_1 про прийняття додаткового рішення у справі №908/2709/20 задоволено. Стягнуто з ОСББ «ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ» на користь ОСОБА_1 суму 12 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Не погодившись з вказаними рішеннями Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку "ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ" подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення господарського суду Запорізької області від 16.02.2021 та додаткове рішення господарського суду Запорізької області від 23.02.2021 у справі №908/2709/20 та ухвалите нове, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСББ «ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ» та стягнення витрат на правничу допомогу відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування поданої скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано посилання відповідача на сплив позовної давності.

Наголошує, що місцевим господарським судом не встановлено чи порушуються права позивача оскаржуваним рішенням загальних зборів.

За твердженням скаржника, судом першої інстанції помилково встановлено, що ОСББ порушено порядок визначення голосів співвласників.

Зауважує, що закон, який регулює діяльність ОСББ не визначає обов`язку вказувати в протоколі результат голосування в формі «утримався», так само як і не містить такого обов`язку статут ОСББ.

Крім того, скаржник вважає, що оскільки рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20.03.2020 у справі № 337/3254/19 не набрало законної сили, а матеріали справи не витребовувалися господарським судом і не подавались сторонами, суд першої інстанції не мав законних підстав вважати встановленими обставини, які досліджувались місцевим судом загальної юрисдикції у вказаній справі.

В обгрунтування незаконності додаткового рішення, апелянт зазначає про порушення судом при його ухваленні вимог процесуального законодавства та принципу змагальності сторін.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 19.04.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ" на рішення Господарського суду Запорізької області від 16.02.2021 та на додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 23.02.2021 у справі №908/2709/20, розгляд апеляційної скарги призначено у судове засідання з викликом сторін на 27.05.2021р. о 14год. 00хв.

26.04.2021 року до Центрального апеляційного господарського суду від ОСОБА_1 надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, оскаржувані рішення залишити в силі і стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на правничу допомогу, понесені при розгляді справи у суді апеляційної інстанції.

24.05.2021 року до Центрального апеляційного господарського суду від співвласників ОСББ "ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ" надійшло колективне звернення, в яких заявники наголосили на законності прийнятого на позачергових зборах співвласників багатоквартирного будинку "ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ" рішення, оформленого протоколом № 2 від 03.03.2019.

У судовому засіданні 27.05.2021 колегія суддів порадившись на місці, оголосила про перерву в судовому засіданні до 01.07.2021р. на 14:30.

Від Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ" надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у справі.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 08.06.2021 вирішено судове засідання у справі, призначене на 01.07.2021 на 14:30 год. провести в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із забезпеченням її проведення для Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ" з використанням власних технічних засобів в системі відеоконференцзв`язку "EasyCon" (https://vkz.court.gov.ua/).

Судове засідання 01.07.2021 року проводилося в режимі відеоконференції, в якому приймали участь позивач (особисто), представник позивача та представник відповідача (апелянта), який приймав участь у судовому засіданні поза межами суду з використанням власних технічних засобів.

Представник відповідача (апелянта) у судовому засіданні 01.07.2021 року підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив суд оскаржувані рішення скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Позивач та його представник, в свою чергу, проти задоволення апеляційної скарги заперечували з підстав, викладених у відзиві, просили суд оскаржувані рішення залишити без змін.

Апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та висновки місцевого господарського суду, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 18.09.2017 було проведено державну реєстрацію об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ» за адресою: АДРЕСА_1 та було зареєстровано статут об`єднання.

Після обрання членів правління на засіданні правління, яке відбулося 07.09.2017, головою правління ОСББ «ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ» було обрано ОСОБА_1 , про що було внесено відповідний запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

03.03.2019 були проведені позачергові збори співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 оформлені протоколом №2. На загальних зборах було розглянуто та прийнято рішення щодо:

1. Обрання та надання повноважень голові та секретарю зборів.

2. Обрання лічильної комісії.

3. Звіт Голови правління.

4. Вибори членів Правління та ревізійної комісії.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням від 03.03.2019, що оформлене протоколом №2 позачергових зборів співвласників багатоквартирного будинку «ГОРЛИЦЯ ДАІАМАНТ», ОСОБА_1 , що мешкає у будинку АДРЕСА_1 та є співвласником Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ» (), створеного за цією адресою, звернулась з позовом про визнання недійсним прийнятого рішення в цілому.

Справа №337/3254/19 розглядалась у Хортицькому районному суді м. Запоріжжя. В результаті судового розгляду суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог і скасування спірного рішення. Однак, апеляційною інстанцією вказане рішення було скасовано, через порушення правил підсудності, а саме відношення цієї категорії справ до юрисдикції господарських судів.

Вказане і зумовило звернення до Господарського суду Запорізької області.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що голосування на позачергових зборах об`єднання співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 відбувалось із порушенням Закону та Статуту ОСББ «ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ», під час письмового опитування також були допущені порушення, тому рішення співвласників є незаконним та таким, що прийняте з порушенням норм законодавства, а тому у суду є підстави для визнання його недійсним.

Апеляційний господарський суд не погоджується з даними висновками місцевого господарського суду та зазначає з приводу викладених в апеляційній скарзі доводів наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Частинами 1-2 ст. 14 ЦК України визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частинами 1-2 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АР Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно з ч. 1 ст. 385 ЦК України власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків). Таке об`єднання є юридичною особою, що створюється та діє відповідно до закону та статуту.

Відповідно до преамбули Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" від 29.11.2001 № 2866-ІІІ (в редакції, чинній станом на час винесення оспорюваного у цій справі рішення, оформленого відповідним протоколом), цей Закон визначає правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об`єднань власників жилих та нежилих приміщень багатоквартирного будинку, захисту їх прав та виконання обов`язку щодо спільного утримання багатоквартирного будинку.

Статтею 1 даного Закону визначено, що: об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі - об`єднання) - це юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна; співвласники багатоквартирного будинку (далі - співвласники) - власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку.

Відповідно до ст. 4 даного Закону об`єднання створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами. Об`єднання створюється як непідприємницьке товариство для здійснення функцій, визначених законом. Порядок надходження і використання коштів об`єднання визначається цим Законом та іншими законами України. Основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання. Об`єднання є юридичною особою, що створюється відповідно до закону. Об`єднання є неприбутковою організацією і не має на меті одержання прибутку для його розподілу між співвласниками.

Згідно з ч. 1 ст. 85 ЦК України непідприємницькими товариствами є товариства, які не мають на меті одержання прибутку для його наступного розподілу між учасниками.

Отже, вищезазначений Закон № 2866-III визначає ОСББ як юридичну особу, створену власниками для сприяння використанню їхнього власного майна, управління, утримання і використання неподільного та загального майна.

Спірні правовідносини виникли у зв`язку з незгодою позивача з прийнятим рішенням позачергових зборів співвласників багатоквартирного будинку "ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ", яке оформлено протоколом № 2 від 03.03.2019.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 9, 19, 21 ст. 10 Закону № 2866-ІІІ органами управління об`єднання є загальні збори співвласників, правління, ревізійна комісія об`єднання. Вищим органом управління об`єднання є загальні збори. Загальні збори скликаються і проводяться в порядку, передбаченому цим Законом для установчих зборів, правлінням об`єднання або ініціативною групою з не менш як трьох співвласників. До виключної компетенції загальних зборів співвласників відноситься, зокрема, обрання членів правління об`єднання. Порядок обрання та відкликання членів правління, їх кількісний склад та строки обрання встановлюються загальними зборами. Для здійснення контролю за фінансово-господарською діяльністю правління об`єднання на загальних зборах обирається з числа співвласників ревізійна комісія (ревізор) або приймається рішення про залучення аудитора.

Відповідно до преамбули Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" від 14.05.2015 № 417-VІІІ (в редакції, чинній станом на час винесення оспорюваного у цій справі рішення, оформленого відповідним протоколом) цей Закон визначає особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, регулює правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління.

Статтею 1 даного Закону визначено, що співвласник багатоквартирного будинку (далі співвласник) - це власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку; управління багатоквартирним будинком - вчинення співвласниками багатоквартирного будинку дій щодо реалізації прав та виконання обов`язків співвласників, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням спільним майном багатоквартирного будинку; частка співвласника - частка, яку становить площа квартири та/або нежитлового приміщення співвласника у загальній площі всіх квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Предметом регулювання цього Закону, відповідно до ч. 1 статті 2, є відносини, що виникають у процесі реалізації прав та виконання обов`язків власників квартир та нежитлових приміщень як співвласників багатоквартирного будинку.

Згідно з ст. 4 вказаного Закону власниками квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку можуть бути фізичні та юридичні особи, територіальні громади, держава. Власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку. Якщо квартира або нежитлове приміщення належить більш як одному співвласникові, реалізація прав та виконання обов`язків співвласниками квартири або нежитлового приміщення, включаючи участь в управлінні багатоквартирним будинком, здійснюються в порядку, передбаченому законодавством для реалізації права спільної власності.

Пунктами 2, 5, 7 ч. 1, ч. 2 ст. 6 Закону № 417-VІІІ визначено, що співвласники мають право: брати участь в управлінні багатоквартирним будинком особисто або через представника; ознайомлюватися з рішеннями (протоколами) зборів співвласників, листками опитування, робити з них копії; інші права, визначені законом. Реалізація співвласником своїх прав не може порушувати права інших співвласників.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону № 417-VІІІ співвласники зобов`язані виконувати рішення зборів співвласників.

Статтею 9 Закону № 417-VІІІ передбачено, що управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками. За рішенням співвласників усі або частина функцій з управління багатоквартирним будинком можуть передаватися управителю або всі функції - об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку (асоціації об`єднань співвласників багатоквартирного будинку). Наймачі, орендарі та інші користувачі квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку можуть брати участь в управлінні багатоквартирним будинком виключно за дорученням власників таких квартир та приміщень.

Згідно з ч.ч. 1, 3, 7, 8 ст. 10 вказаного Закону співвласники приймають рішення щодо управління багатоквартирним будинком на зборах у порядку, передбаченому цією статтею. Якщо у багатоквартирному будинку в установленому законом порядку утворено об`єднання співвласників, проведення зборів співвласників та прийняття відповідних рішень здійснюється згідно із законом, що регулює діяльність об`єднань співвласників багатоквартирних будинків. Збори співвласників можуть скликатися ініціативною групою у складі не менше трьох співвласників або управителем. Рішення зборів співвласників оформляється протоколом, який підписується усіма співвласниками (їх представниками), які взяли участь у зборах, кожен з яких ставить підпис під відповідним варіантом голосування ("за", "проти", "утримався"), за формою, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної житлової політики. У протоколі обов`язково зазначається така інформація про співвласників (їх представників), які взяли участь у зборах співвласників: прізвище, ім`я, по батькові співвласника, документ, що підтверджує право власності на квартиру або нежитлове приміщення, номер квартири або нежитлового приміщення, загальна площа квартири або нежитлового приміщення, документ, що надає повноваження на голосування від імені співвласника (для представника). Якщо під час проведення зборів співвласників для прийняття рішення не набрано встановленої частиною 6 цієї статті кількості голосів "за" або "проти", проводиться письмове опитування співвласників, які не голосували на зборах. Письмове опитування співвласників проводиться протягом 15 календарних днів з дати проведення зборів співвласників. Якщо протягом цього строку необхідної кількості голосів "за" не набрано, рішення вважаються неприйнятими. Письмове опитування співвласників проводиться ініціативною групою та іншими співвласниками за бажанням. Письмове опитування може проводитися щодо одного або декількох питань одночасно. Питання - це текст, у якому викладається пропозиція у вигляді резолюції, щодо якої учаснику опитування пропонується відповісти "за", "проти" або "утримався". Питання повинно мати чітке і зрозуміле формулювання, що не допускає різних тлумачень. Письмове опитування співвласників проводиться шляхом власноручного заповнення ними листків опитування, в яких зазначаються день опитування, прізвище, ім`я, по батькові співвласника, документ, що підтверджує право власності на квартиру або нежитлове приміщення, номер квартири або нежитлового приміщення, загальна площа квартири або нежитлового приміщення, документ, що надає повноваження на голосування від імені співвласника (для представників), відповідь співвласника на питання "так", "ні" або "утримався", особистий підпис співвласника та особи, яка проводила опитування. Голосування від імені співвласника представником здійснюється в порядку представництва згідно з вимогами цивільного законодавства. Кожен співвласник, який має право голосу, може реалізувати це право під час проведення такого опитування лише один раз з одного питання. Забороняється в процесі проведення письмового опитування співвласників примушувати їх до голосування за або проти прийняття відповідного рішення чи винагороджувати їх за це в будь-якій формі. За результатами підрахунку результатів письмового опитування співвласників особи, які проводили письмове опитування, вносять його результати до протоколу зборів та підводять загальні підсумки голосування щодо всіх питань. Під час підрахунку голосів враховуються і голоси, подані на зборах співвласників, і голоси співвласників, отримані під час проведення письмового опитування. Листки письмового опитування співвласників пронумеровуються, прошнуровуються та додаються до відповідного протоколу зборів.

А як передбачено ч. 12 та 13 Закону № 2866-ІІІ (у відповідній редакції) кожний співвласник (його представник) під час голосування має кількість голосів, пропорційну до частки загальної площі квартири або нежитлового приміщення співвласника у загальній площі всіх квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку. Якщо одна особа є власником квартир (квартири) та/або нежитлових приміщень, загальна площа яких становить більш як 50 відсотків загальної площі всіх квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, кожний співвласник має один голос незалежно від кількості та площі квартир або нежитлових приміщень, що перебувають у його власності.

Статутом об`єднання може бути встановлено інший порядок визначення кількості голосів, що належать кожному співвласнику на загальних зборах.

Відповідно до п. 7 Розділу ІІІ Статуту ОСББ «ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ» кількість голосів для голосування рішень об`єднання визначається за правилом 1 співвласник квартири - 1 голос. При цьому абз. 1 ст. 7 розділу ІІІ Статуту визначено, що якщо приміщення «квартира» знаходиться у дольовій власності, один співвласник представляє на загальних зборах позицію усіх дольових власників.

Згідно п. 8 розділу ІІІ Статуту рішення на загальних зборах приймається шляхом відкритого поіменного голосування. Рішення вважається прийнятим, якщо за нього проголосували співвласники, які разом мають більше половини від загальної кількості голосів співвласників.

Матеріали справи свідчать, що 03.03.2019 року були проведені позачергові збори співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 оформлені протоколом №2. На загальних зборах було розглянуто та прийнято рішення щодо:

1. Обрання та надання повноважень голові та секретарю зборів.

2. Обрання лічильної комісії.

3. Звіт Голови правління.

4. Вибори членів Правління та ревізійної комісії.

Розділом першим протоколу зазначено: «Загальна кількість співвласників багатоквартирного будинку: 568 осіб. У зборах взяли участь особисто та або через представників співвласники в кількості 216 осіб, що складає 38 відсотків від загальної кількості власників приміщень, яким належать квартири та/або нежитлові приміщення багатоквартирного будинку.

У письмовому опитуванні взяли участь особисто та/або через представників співвласники в кількості 108 осіб, що складає 19 відсотків від загальної кількості власників приміщень, яким залежать квартири та/або нежитлові приміщення у багатоквартирному будинку. Не голосувало 244 особи.

Загальна кількість квартир: 317 та 2 нежитлових приміщення.

У зборах взяли участь 116 квартир, що складає 36,36 відсотків від загальної кількості квартиру багатоквартирному будинку.

У письмовому опитуванні взяли участь 86 квартир, що складає 26,95 відсотків від загальної кількості квартир у багатоквартирному будинку. Не голосувало 117 квартир.»

Таким чином, з Протоколу № 2 від 03.03.2019 року вбачається, що підрахунок голосів проводився як по кількості співвласників, так і по кількості квартир. При цьому, була врахована думка усіх співвласників квартири щодо порушених питань, одна з дотриманням принципу визначення їх голосів як сукупного голосу одного приміщення «квартири», що відповідає положенням Статуту.

Щодо кількості осіб, які голосували, то з Протоколу № 2 вбачається, що підрахунок проводився як по кількості осіб, що приймали участь в зборах, так і кількості квартир, які представляли учасники. Так, квартир - 317 та 2 нежитлових приміщення, на зборах приймали участь у голосуванні члени 202 квартир (63,32%), 116 квартир голосувало на відкритому голосуванні та 86 квартир брало участь у письмовому опитуванні.

При цьому, апеляційний суд не приймає до уваги твердження позивача на те, що у Додатках до протоколу загальних зборів № 2 (листах голосування) від 03.03.2019 року містяться голоси від неприватизованих квартир (зокрема: кв. №№ 11 , 84 , 94 , 143 , 163/1 , 163/2 , 233 , 269), які перебувають у власності Територіальної громади м. Запоріжжя, а представниками Територіальної громади листи голосування не підписувалися. Так, позивач дійшла таких висновків з огляду на відсутність Інформації щодо власника в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (т. 1 а.с. 192-197). В той же час, у відповідних графах навпроти зазначених квартир стоять підписи осіб, які згідно Додатків до протоколу загальних зборів № 2 визначені як власники зазначених приміщень «квартир». Колегія суддів зауважує, що відомості про речові права на об`єкти нерухомого майна у відповідних реєстрах можуть бути відсутні, у випадку, якщо відповідні права, зокрема право власності на об`єкти нерухомого майна, виникло до введення в дію відповідних реєстрів, та реєструвалося в органах, що здійснювали технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна та до 1 січня 2013 року - державну реєстрацію прав власності на них. При цьому, подані позивачем витяги не можуть як підтверджувати так і спростовувати обставини щодо наявності/відсутності речових прав на кв. №№ 11, 84 , 94 , 143 , 163/1 , 163/2, 233 , 269 в осіб, чиї підписи стоять в листах голосування в графах навпроти зазначених приміщень «квартир».

В свою чергу є неспроможними посилання на те, що у Додатках до протоколу загальних зборів № 2 (листах голосування) від 03.03.2019 року міститься (наприклад: кв. №№ 3, 4, 190, 210, 215 , 235 , 238 , 246 , 248 , 257, 265, 270, 311) однаковий підпис співвласників квартири, що свідчить про те, що по переліченим квартирам у підрахунок загальної кількості голосів відповідачем включені викривлені дані. Так, вказане обумовлено тим, що абз. 1 ст. 7 розділу ІІІ Статуту визначено, що якщо приміщення «квартира» знаходиться у дольовій власності, один співвласник представляє на загальних зборах позицію усіх дольових власників. Апеляційний суд зауважує, що жодним співвласником зазначених квартир не висувалися заперечення щодо висловленої в листах голосування позиції щодо того чи іншого питання і матеріали справи таких доказів не містять. При цьому, позивач дійшла висновку про «однаковість» підписів не надавши суду жодних доказів на підтвердження вказаних аргументів, як-то висновків експертиз. В той же час, при підрахунку голосів відповідачем обліковувався голос від квартири, а не від кожного її співвласника окремо.

Більше того, навіть якщо не враховувати голоси приміщень «квартир» №№ 11, 84, 94, 143, 163/1, 163/2, 233, 269 та №№ 3, 4, 190, 210, 215, 235, 238, 246, 248, 257, 265, 270, 311, при прийнятті на позачергових зборів співвласників багатоквартирного будинку "ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ" рішень, які оформлено протоколом № 2 від 03.03.2019, то це не вплинуло на наявність кворуму, необхідного як для проведення відповідних зборів (їх повноважності) так і для прийняття відповідних рішень з винесених на розгляд питань, оскільки все одно виходить, що проголосували співвласники, які разом мають більше половини від загальної кількості голосів співвласників ((116+86-8-13)=181 з 319, тобто наявна проста більшість), що не заперечується позивачем та не спростовано в установленому порядку.

Тобто, спірні голоси приміщень «квартир» №№ 11, 84, 94, 143, 163/1, 163/2, 233, 269 та №№ 3, 4, 190, 210, 215, 235, 238, 246, 248, 257, 265, 270, 311 не мали вирішального впливу на результат голосування та не могли обумовлювати прийняття інших рішень з даних питань.

Таким чином, судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

Підставою для визнання недійсними рішень загальних зборів учасників (акціонерів, членів) юридичної особи може бути невідповідність рішень загальних зборів нормам законодавства (правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: від 20.02.2018р. у справі № 925/706/17, від 27.02.2018р. у справі № 918/92/17, від 18.04.2018р. у справі № 912/2562/16, від 24.10.2019р. у справі № 927/807/18).

За приписами ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції про те, що протокол позачергових зборів не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки не містить варіанту голосування «утримався», виходячи з такого.

Так, згідно ст. 7 Закону № 2866-ІІІ (у відповідній редакції, що діяла станом на 03.03.2019) статут об`єднання складається відповідно до типового статуту, який затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної житлової політики і політики у сфері житлово-комунального господарства. У статуті має бути визначено, зокрема, порядок скликання та проведення загальних зборів.

Статут ОСББ «ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ» затверджено Протоколом № 1 від 30.08.2017 р.

Пунктом 8 розділу ІІІ Статуту встановлено порядок голосування, відповідно якого визначено, що рішення загальних зборів викладається письмово та засвідчується особистим підписом кожного, хто проголосував, із зазначенням результату його голосування («за» чи «проти»). Тобто, положеннями чинних на момент голосування Закону № 2866-ІІІ та Статуту не встановлювалося вимог щодо необхідності зазначення в листах опитування пункту «утримався». Більше того, позивачем не доведено, що відсутність такого пункту могла вплинути на результати голосування, оскільки як під час голосування на зборах, так і під час особистого опитування усі співвласники голосували одноголосно.

При цьому, апеляційний суд зауважує, що згідно ч. 1 ст. 10 Закону № 417-VІІІ співвласники приймають рішення щодо управління багатоквартирним будинком на зборах у порядку, передбаченому цією статтею. Якщо у багатоквартирному будинку в установленому законом порядку утворено об`єднання співвласників, проведення зборів співвласників та прийняття відповідних рішень здійснюється згідно із законом, що регулює діяльність об`єднань співвласників багатоквартирних будинків.

В свою чергу, правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об`єднань власників жилих та нежилих приміщень багатоквартирного будинку, захисту їхніх прав та виконання обов`язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку визначені Законом № 2866-ІІІ.

Статтею 10 Закону № 2866-ІІІ встановлено, що органами управління об`єднання є загальні збори співвласників, правління, ревізійна комісія об`єднання. Вищим органом управління об`єднання є загальні збори. Загальні збори скликаються і проводяться в порядку, передбаченому цим Законом для установчих зборів, правлінням об`єднання або ініціативною групою з не менш як трьох співвласників. Рішення приймається шляхом поіменного голосування. Під час підрахунку голосів враховуються і голоси, подані співвласниками під час проведення загальних зборів, і голоси, подані під час письмового опитування. Рішення оформляється особистим підписом кожного, хто проголосував, із зазначенням результату голосування ("за" чи "проти").

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 25.08.2015 р. № 203 «Про затвердження форми протоколу зборів співвласників багатоквартирного будинку» (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 08.09.2015 р. за № 1083/27528) затверджена форма протоколу зборів співвласників багатоквартирного будинку.

Водночас, зазначена форма протоколу має рекомендаційний характер, оскільки приписами законодавства не встановлено обов`язку щодо її застосування/дотримання при проведенні загальних зборів співвласників. Тобто недотримання такої форми, за умов дотримання вимог закону, не може бути наслідком для визнання недійсним прийнятого на зборах рішення.

Таким чином, оскільки ані Законом № 2866-ІІІ, який регулює діяльність ОСББ, ані Статутом ОСББ «ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ» не встановлено обов`язку зазначати в протоколі результат голосування у формі «утримався», то висновки суду першої інстанції про невідповідність протоколу позачергових зборів №2 від 03.03.2019 року вимогам чинного законодавства, є безпідставними.

Крім того, місцевий господарський суд зазначив, що питання, з яких було проведено письмове опитування, сформульовані як «недовіра членам правління та голові ОСВБ» та «вибори членів правління та членів ревізійної комісії». Якщо перше питання не допускає різного тлумачення, то друге питання «вибори членів правління та членів ревізійної комісії» сформульовано нечітко, оскільки не містить прізвищ членів правління та ревізійної комісії, за обрання яких пропонується проголосувати.

Колегія суддів вважає необгрунтованими дані твердження з огляду на наступне.

Згідно ст. 10 Закону № 2866-ІІІ до виключної компетенції загальних зборів співвласників відноситься обрання членів правління об`єднання. Для здійснення контролю за фінансово-господарською діяльністю правління об`єднання на загальних зборах обирається з числа співвласників ревізійна комісія (ревізор) або приймається рішення про залучення аудитора. Порядок діяльності ревізійної комісії та її кількісний склад затверджуються загальними зборами.

Так, у протоколі № 2 питання сформульовано як «вибори членів правління та ревізійної комісії». В свою чергу, в листі особистого опитування питання визначено як «вибори членів правління та членів ревізійної комісії». Таким чином, відмінність формулювання питання полягає лише у доповненні листів опитування словом «членів», однак логічна конструкція вказаних питань виключає можливість їх різного тлумачення чи сприйняття.

При цьому, ст. 10 Закону № 2866-ІІІ не передбачено вимоги щодо зазначення ідентифікаційних даних кандидатів, в той час, як вбачається з протоколу № 2, члени правління та члени ревізійної комісії обиралися з числі присутніх на зборах осіб майже одноголосно, інших кандидатур запропоновано не було.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. ст. 73 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до приписів ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Апеляційний суд наголошує, що обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відтак на позивача покладений обов`язок обгрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

За змістом ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Апеляційним судом за наслідком апеляційного перегляду справи не виявлено обставин, що свідчили б про невідповідність рішення позачергових зборів співвласників багатоквартирного будинку «ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ» яке оформлене протоколом №2 від 03.03.2019 року, вимогам законодавства, та давали б достатні законні підстави для визнання його недійсним.

Крім того, необхідно наголосити, що при ухваленні оскаржуваного рішення, суд першої інстанції посилався на обставини, що були встановлені у справі №337/3254/19.

Згідно ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20.03.2020 у справі № 337/3254/19 було частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання позачергових зборів об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ" такими, що не відбулись, та визнання прийнятих на цих зборах рішень недійсними.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 12.08.2020 року рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20.03.2020 було скасовано в оскаржуємій частині в частині задоволення позовних вимог позивача, а провадження у справі у цій частині закрито.

Таким чином, рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20.03.2020 у справі № 337/3254/19 в частині визнання недійсними рішення позачергових зборів співвласників багатоквартирного будинку «ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ», які оформлені протоколом №2 від 03.03.2019 року, не набрало законної сили, а відтак обставини, які були встановлені місцевим судом загальної юрисдикції у вказаній справі щодо недійсності оспорюваного рішення зборів співвласників, не є беззаперечними та повинні безпосередньо досліджуватися судом у господарській справі №908/2709/20.

Крім того, колегія суддів зауважує, що матеріали цивільної справи № 337/3254/19 не витребовувалися господарським судом і не подавались сторонами, а отже Господарський суд Запорізької області не мав законних підстав вважати встановленими обставини, які не підтверджені відповідними доказами.

Отже, в даному випадку має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Згідно з положеннями статті 2 Господарського процесуального кодексу України та статей 15, 16 Цивільного кодексу України підставою для захисту прав (охоронюваних законом інтересів) є його порушення, невизнання або оспорення. Зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

У розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Відповідно до ст. 275 Цивільного кодексу України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність / відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 912/1856/16 та від 14 травня 2019 року у справі № 910/11511/18.

Колегія суддів наголошує, що вирішуючи спір по суті, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 16.10.2019 року у справі № 525/505/16-ц).

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.06.2019р. у справі № 922/1500/18 та від 31.10.2019р. у справі № 916/1134/18.

Апеляційний суд також зауважує, що ОСОБА_1 не зазначено у позовній заяві, які саме її права порушуються рішенням позачергових зборів співвласників багатоквартирного будинку «ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ» яке оформлене протоколом №2 від 03.03.2019 року: чи то її права як співвласника багатоквартирного будинку «ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ» чи то її права як голови правління.

Таким чином, позивач не обґрунтував суду та не довів, в чому полягає порушення його прав і які саме його права порушено прийняттям спірного рішення.

Згідно з ч.ч. 1,2,5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України: судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами ч. 1 та 2 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на все вищевикладене, рішення Господарського суду Запорізької області від 16.02.2021 підлягає скасуванню у зв`язку з неповним встановленням обставин, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, фактичним обставинам справи.

Оскільки судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, з урахуванням встановлених під час апеляційного перегляду справи обставин, підтверджених відповідними доказами, колегія суддів вбачає підстави для скасування оскаржуваного рішення з прийняттям нового - про відмову в задоволенні позовних вимог.

Стосовно аргументів скаржника про те, що судом не було застосовано наслідки спливу строку позовної давності до вимог позивача про визнання недійсними рішень загальних зборів співвласників багатоквартирного будинку "ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ", яке оформлено протоколом № 2 від 03.03.2019, колегія суддів наголошує, що згідно ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Відповідно до ст. 256 ЦКУ, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Як передбачено ст. 257 ЦКУ загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006 визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За приписами частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме:

1) забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та

2) запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Високий суд, також вважає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме:

1) забезпеченню юридичної визначеності та остаточності;

2) захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), п. 51, Reports 1996-IV). Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень (п.137 рішення від 09.01.2013 року за заявою № 21722/11 у справі «Волков проти України»).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦКУ).

Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини (зазначений висновок був сформований ще в Постанові ВСУ від 29 жовтня 2014 р. у справі № 6-152цс14).

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Між тим, для визначення початку перебігу виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) фактори. При цьому, правило ч. 1 ст. 261 ЦКУ містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення строку, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Аналогічні правові позиції Верховного Суду України викладені у справах №6-2469цс16 від 16.11.2016 року; №6-832цс15 від 28.09.2016 року; №6-2165цс15 від 14.09.2016 року; №6-152цс14 від 29.10.2014 року; №6-1503цс16 від 21.12.2016 року; №6-3029цс16 від 8.06.2016 року.

Статтею 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності.

Зазначена правова позиція викладена у постанові ВСУ від 16 серпня 2017 року № 6-2667цс16, Першої судової палати Касаційного цивільного суду ВСУ від 07 листопада 2018 року (справа № 0907/2-7453/2011, провадження № 61-6321св18), Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 21 серпня 2018 року (справа № 288/1361/15-ц, провадження № 61-4212св18).

Більше того, 22.03.2017 р. розглядаючи справу № 6-3063цс16 ВСУ підтвердив правовий висновок викладений у постановах від 4 лютого, 18 березня, 24 червня 2015 року, 17 лютого 2016 року про те, що без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, адже можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони.

Враховуючи той факт, що Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності… заява про її застосування може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного (позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 09.04.2019 по справі № 912/1104/18 та підтримана в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20 вересня 2019 року по справі № 904/4342/18).

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта, що у даних спірних правовідносинах застосовується спеціальна позовна давність в один рік, передбачена п. 8 ч. 2 ст.258 ЦК України, оскільки застосування до спірних правовідносин загального строку позовної давності підтверджується усталеною судовою практикою, зокрема правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 01.10.2020 у справі № 916/2556/19.

В даному випадку необхідно також зауважити, що 05 лютого 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 924/196/19, а до цього від 30 січня 2020 року у справі № 904/1093/19 та від 20 січня 2020 року у справі № 902/803/17 вказував на принцип «jura novit curia» або «суд знає закони».

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) та від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19)).

При цьому суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, яким законом потрібно керуватися для вирішення спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 наголосила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку правову норму необхідно застосувати для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Крім того, за приписами ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Враховуючи те, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та відмову у позові через необґрунтованість останнього, внаслідок не доведення позивачем порушення його прав, то положення ч. 4 ст. 267 ЦК України не підлягають застосуванню у даних спірних правовідносинах.

Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Принцип справедливості судового розгляду в рішеннях ЄСПЛ трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що: «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію стосовно того, що одним із елементів права на справедливий суд є право на виправлення судової помилки, включаючи право на скасування неправосудного рішення та прийняття правового рішення по справі.

Суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає п. 1 статті 6 (див., mutatismutandis, рішення у справі «Шенк проти Швейцарії» (Schenk v. Switzerland) від 12 липня 1988 р., серія A № 140, с. 29, п. 46).

Відповідно до п. 48 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Мала проти України" від 3 липня 2014 року, остаточне 17.11.2014: "Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах "Проніна проти України" (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25, від 18 липня 2006 року, та "Нечипорук і Йонкало проти України" (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява № 42310/04, п. 280, від 21 квітня 2011 року).

Частиною 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так як апеляційну скаргу задоволено, рішення Господарського суду Запорізької області від 16.02.2021 - скасовано, то підлягає скасуванню і додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 23.02.2021 у справі №908/2709/20, яким було вирішено питання щодо розподілу судових витрат в частині відшкодування за рахунок відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000,00 грн.

З огляду на приписи ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, суд відповідно змінює розподіл судових витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви та витрат на професійну правничу допомогу, а також вирішує питання щодо розподілу судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Враховуючи те, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову в позові, на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розподіл судових витрат здійснюється наступним чином: судовий збір в розмірі 2 102,00 грн. за подання позову та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000,00 грн. залишаються за позивачем, а за подання апеляційної скарги: судовий збір в розмірі 3 153,00 грн. підлягає стягненню з позивача на користь відповідача.

Керуючись статтями 269, 275-279 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ" на рішення Господарського суду Запорізької області від 16.02.2021 та на додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 23.02.2021 у справі №908/2709/20 задовольнити.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 16.02.2021 та додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 23.02.2021 у справі №908/2709/20 скасувати.

Постановити нове рішення, про відмову в задоволенні позову.

У зв`язку з прийняттям нового рішення, змінити розподіл судових витрат.

Витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 2 102,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000,00 грн. покласти на ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_15 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "ГОРЛИЦЯ ДІАМАНТ", (69124, м. Запоріжжя, вул. Хортицьке Шосе, буд. 34, ) витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 153,00 грн., про що видати наказ.

Видачу наказу на виконання даної постанови доручити Господарському суду Запорізької області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 06.07.2021

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя А.Є. Чередко

Суддя Л.А. Коваль