ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.07.2021 Справа № 917/1936/19

м. Полтава

за позовною заявою Комунального підприємства Полтавської обласної ради Полтававодоканал, вул. П. Орлика, 40а, м. Полтава, 36020

до Акціонерного товариства Полтаваобленерго, вул. Старий Поділ, 5, м. Полтава, 36022

про визнання недійсним правочину

Суддя Пушко І.І.

Секретар судового засідання Квіта О.Т.

Представники сторін в судовому засіданні:

від позивача: Антофій М.О., дов. № 3 від 11.01.2021.

від відповідача: Баранова В.І., дов. № 10-72/2136 від 29.01.2021.

Відповідно до ч. 6 ст. 240 ГПК України в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено про дату складення повного рішення.

Повне рішення складено та підписано 02.07.2021.

Суть справи: Розглядається позовна заява Комунального підприємства Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" (далі - КП ПОР "Полтававодоканал", позивач) до Акціонерного товариства "Полтаваобленерго" (далі - АТ "Полтаваобленерго", відповідач) про визнання недійсним правочину - заяви № 10-75/16024 від 17.10.2019 про зарахування зустрічних однорідних вимог (далі - спірний правочин).

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що між позивачем та відповідачем виникли зустрічні однорідні зобов`язання, а саме зобов`язання відповідача, яке випливає з оплати за водопостачання та водовідведення на суму 43 749,53 грн. за серпень 2018 року відповідно до укладених між сторонами договорів, та зобов`язання на суму 43 749,53 грн. стосовно сплати пені відповідно до рішення господарського суду Полтавської області від 15.02.2018 у справі № 917/2053/17, яким стягнуто з КП ПОР "Полтававодоканал" на користь АТ "Полтаваобленерго", серед іншого, 1 900 196,74 грн. пені за несвоєчасну оплату електричної енергії;

Позовні вимоги обґрунтовані невідповідністю, на думку позивача, спірного правочину приписам чинного законодавства України, оскільки, як зазначає позивач, законодавчими актами на момент його вчинення було встановлено спеціальний порядок проведення розрахунків за електроенергію, відповідно до якого розрахунки (у тому числі перерахування заборгованості за рішенням суду) проводяться виключно грошовими коштами , зі сплатою їх споживачем електричної енергії виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника електричної енергії.

Позивач також звертає увагу на те, що відповідно до абз. 2 п. 6 Положення про порядок проведення розрахунків за електричну енергію, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 19.07.2000 № 1136 «Про врегулювання відносин на оптовому ринку електричної енергії України» (далі Постанова № 1136), було передбачено, що кошти, які надходять за спожиту електричну енергію за рішеннями суду, зараховуються енергопостачальнику виключно на його поточний рахунок зі спеціальним режимом використання, а кошти, отримані енергопостачальником у рахунок відшкодування завданих йому збитків та пені зараховуються на його поточний рахунок.

Оскільки в зв`язку з прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 05.09.2018 № 709 «Про затвердження вимог до уповноваженого банку ринку електричної енергії» Постанова № 1136 втратила чинність з 01.07.2019, позивач вважає, що з цієї дати відсутні підстави для зарахування коштів, що надходять енергопостачальнику на відшкодування збитків та пені, на його поточний рахунок. Зазначені обставини, на думку позивача, свідчать про неможливість проведення зарахування зустрічних однорідних вимог щодо пені, стягнутої за рішенням суду на користь відповідача, який є енергопостачальником.

Відповідач у відзиві (том 4, а.с. 9-13) проти позову заперечує, посилаючись на те, що предметом зарахування за спірним правочином є заборгованість позивача зі сплати пені, нарахованої за несвоєчасну оплату електричної енергії, спожитої в період з 01.11.2016 по 30.11.2017, тому вона не підлягає списанню відповідно до вимог ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" від 03.11.2016 (далі - Закон № 1730)

У відповіді на відзив (том 4, а.с. 21-25) позивач вказує на те, що виконавче провадження з примусового виконання рішення господарського суду Полтавської області від 15.02.2018 у справі № 917/2053/17 є зупиненим відповідно до вимог Закону № 1730, а також зазначає, що як на час вчинення спірного правочину, так і на сьогоднішній день відсутні умови для зарахування будь-яких коштів, у тому числі пені, на поточний рахунок енергопостачальника, що передбачено, зокрема, ч. 2 ст. 75 Закону України «Про ринок електричної енергії». Також позивач звертає увагу на те, що Кабінетом Міністрів України не прийнято Порядок списання неустойки (штрафу, пені) на виконання вимог Закону № 1730, а в провадженні Окружного адміністративного суду м. Києва є справа № 440/1206/21 з вимогами про визнання протиправною бездіяльності Кабінету Міністрів України та про зобов`язання прийняти відповідний Порядок.

В своїх запереченнях (том 4, а.с.84-87) відповідач зазначає, що відповідно до вказівок Верховного Суду, викладених в постанові від 16.02.2021 по даній справі, якою справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, суду необхідно належним чином дослідити питання, чи поширюється дія Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" на правовідносини сторін у даній справі, та з`ясувати, чи не підлягає списанню сума пені, зазначена у заяві про зарахування зустрічних однорідних вимог.

Також відповідач звертає увагу, що на момент вчинення спірного правочину виконавче провадження з виконання рішення у справі № 917/2053/17 не було зупинене, що зарахування зустрічних однорідних вимог є не формою розрахунків, а однією з підстав припинення зобов`язань, передбачених ЦК України, а Закон № 1730 не містить заборон щодо проведення заліку зустрічних однорідних вимог між учасниками, про що свідчить відповідна правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 22.01.2021 по справі №910/11116/19. Також вказує, що ні Закон України «Про виконавче провадження», ні інші законодавчі акти України не містять заборон щодо проведення заліку зустрічних однорідних вимог на стадії виконання судового рішення.

Заявлене позивачем клопотання про зупинення провадження у справі № 917/1936/19 (том 4, а.с. 81) відхиляється судом як необґрунтоване, оскільки позивачем не доведено наявність об`єктивної неможливості розгляду справи до вирішення справи № 440/1206/21 Окружним адміністративним судом м. Києва.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України, суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд встановив:

АТ "Полтаваобленерго" (відповідачем) на адресу КП ПОР "Полтававодоканал" (позивача) було направлено заяву № 10-75/16024 від 17.10.2019 про зарахування зустрічних однорідних вимог, яку відповідач отримав 22.10.2019, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції за вх. №4868 від 22.10.2019 (том 1, а.с. 19).

Зі змісту заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог вбачається, що станом на 16.10.2019 КП ПОР "Полтававодоканал" має заборгованість перед АТ "Полтаваобленерго", відповідно до рішення господарського суду Полтавської області від 15.02.2018 по справі № 917/2053/17 (том 1, а.с. 20-23) у сумі 40 146 843,84 грн., з яких:

17 779 511,45 грн. основного боргу за використану активну електричну енергію;

1 900 196,74. пені за несвоєчасну оплату електричної енергії;

16 531 889,68 грн. інфляційних за активну електроенергію;

79 781,15 грн. інфляційних за перетоки реактивної електроенергії;

4 005 473,26 грн. 3% річних за активну електроенергію;

18 312,36 грн. 3% річних за перетоки реактивної електроенергії;

219 782,86 грн. судового збору.

В заяві також зазначено, що АТ "Полтаваобленерго" має заборгованість перед КП ПОР "Полтававодоканал" на загальну суму 43 749,53 грн. Дана заборгованість виникла на підставі укладених договорів про надання комунальних послуг з водопостачання та водовідведення, а саме:

379,85 грн. за Договором 32-8 від 01.03.2003р. за серпень 2018 року (том 1, а.с. 32-35);

43 209,74 грн. за Договором №42-6 від 01.02.2006р. за серпень 2018 року (том 1, а.с.24-28);

159,94 грн. за Договором №44-16 від 01.07.2011р. за серпень 2018 року (том 1, а.с.29-31).

У заяві про зарахування зустрічних однорідних вимог АТ "Полтаваобленерго", посилаючись на приписи ст. 601 Цивільного кодексу України та ст. 203 Господарського кодексу України, повідомило КП ПОР "Полтававодоканал" про зарахування зустрічних однорідних вимог, а саме:

1) зобов`язання КП ПОР "Полтававодоканал" перед АТ "Полтаваобленерго" на суму 43 749,53 грн. у частині оплати пені, що виникло на підставі наказу господарського суду Полтавської області від 13.03.2018 по справі № 917/2053/17.

Всього 43 749,53 грн.

2) зобов`язання АТ "Полтаваобленерго" перед КП ПОР "Полтававодоканал" на суму 43 749,53 грн., що виникло на підставі укладених договорів про надання комунальних послуг з водопостачання та водовідведення, а саме:

379,85 грн. за Договором №32-8 від 01.03.2003 за серпень 2018;

43 209,74 грн. за Договором №42-6 від 01.02.2006 за серпень 2018;

159,94 грн. за Договором №44-16 від 01.07.2011 за серпень 2018.

Всього 43 749,53 грн.

Всього припиняються зобов`язання АТ "Полтаваобленерго" перед КП ПОР "Полтававодоканал" на суму 43 749,53 грн. на підставі укладених Договорів №32-8 від 01.03.2003, №42-6 від 01.02.2006, № 44-16 від 01.07.2011 про надання комунальних послуг з водопостачання та водовідведення за серпень 2018 та припиняються зобов`язання АТ "Полтаваобленерго" перед КП ПОР "Полтававодоканал" на суму 43 749,53 грн. в частині пені, що виникла на підставі наказу господарського суду Полтавської області від 13.03.2018 у справі № 917/2053/17.

Відповідно до частин 1 3 статті 202 Цивільного кодексу (далі ЦК) України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Згідно з частиною 3 статті 203 Господарського кодексу (далі ГК) України, господарське зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Аналогічні положення закріплені також у статті 601 ЦК України, відповідно до якої зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Відповідно до частини 5 статті 202 ЦК України до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Заява відповідача про зарахування зустрічних однорідних вимог, надіслана позивачу, за своєю правовою природою є одностороннім правочином, направленим на припинення взаємних грошових зобов`язань сторін у справі.

Вимоги, які підлягають зарахуванню, мають відповідати таким умовам:

- бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим);

- бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, наприклад, грошей). При цьому правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Отже допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо);

- строк виконання таких вимог має бути таким, що настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Наявність між сторонами по справі на момент вчинення спірного правочину зустрічних грошових зобов`язань на суму 43 749,53 грн., які є однорідними та строк виконання яких настав, визнається позивачем у позовній заяві та відповідачем у відзиві, а тому не підлягає доказуванню відповідно до ч. 1 ст. 75 ГПК України.

Згідно із статтею 602 ЦК України, не допускається зарахування зустрічних вимог: 1) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю; 2) про стягнення аліментів; 3) щодо довічного утримання (догляду); 4) у разі спливу позовної давності; 4-1) за зобов`язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом; 5) в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до частини 5 статті 203 ГК України, не допускається зарахування вимог, щодо яких за заявою другої сторони належить застосувати строк позовної давності і строк цей минув, а також в інших випадках, передбачених законом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що здійснення спірного правочину суперечить Закону України "Про ринок електричної енергії", згідно з яким розрахунки між сторонами даної справи - учасниками ринку електричної енергії - в тому числі, і перерахування коштів за рішенням суду, мають проводитись виключно грошовими коштами, відповідно до укладених договорів у порядку, визначеному цим Законом.

Позивач вважає, що законодавчими актами, зокрема, ст. 75 Закону України Про ринок електричної енергії встановлено спеціальний порядок проведення розрахунків за електроенергію, за яким розрахунки (в том у числі, і перерахування коштів за рішенням суду) проводяться виключно грошовими коштами та шляхом їх перерахування споживачем електричної енергії виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника електричної енергії.

Під час розгляду заявлених позовних вимог по суті судом приймається до уваги наступне.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 910/11116/19, якою колегія суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду уточнила висновки Верховного Суду щодо застосування статті 601 ЦК України до подібних правовідносин, за дотримання умов, передбачених статтею 601 ЦК України, та відсутності заборон, передбачених статтею 602 ЦК України, незгода однієї сторони із зарахуванням зустрічних однорідних вимог, проведеним за заявою іншої сторони зобов`язання, не є достатньою підставою для визнання одностороннього правочину із зарахування недійсним. Заява сторони щодо спірності вимог, які були погашені (припинені) зарахуванням, або щодо незгоди з проведеним зарахуванням з інших підстав, має бути аргументована, підтверджена доказами і перевіряється судом, який вирішує спір про визнання недійсним одностороннього правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог; наявність заперечень однієї сторони щодо зарахування не є перешкодою для зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою іншої сторони, відмова цієї сторони від прийняття заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог і проведення такого зарахування не має юридичного значення.

Водночас, вказана постанова містить висновок щодо безпідставності доводів позивача про те, що існування спеціального порядку розрахунків, передбаченого Законом України "Про електроенергетику", перешкоджає здійсненню зарахування зустрічних вимог (п.п. 55-56 постанови Верховного Суду від 22.01.2021 у справі №910/11116/19).

На думку суду, встановлення законодавчими актами України, чинними на момент вчинення спірного правочину, певних форм проведення розрахунків за спожиту електроенергію, не означає саме по собі встановлення заборони на проведення зарахування зустрічних однорідних вимог (за відсутності прямої вказівки про це у відповідному нормативному акті).

Ч. 2 ст. 75 Закону України «Про ринок електричної енергії», в редакції, що діяла на момент вчинення спірного правочину, дійсно передбачала, що покупці електричної енергії, які купують електричну енергію в електропостачальників, вносять плату за отриману електричну енергію виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання електропостачальника в одному з уповноважених банків.

Разом з тим, зазначеною нормою Закону встановлюється порядок проведення безготівкових розрахунків при здійсненні оплати покупцем електричної енергії, а не заборона на здійснення припинення зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Ст. 1087 ЦК України "Форми розрахунків" закріплює дві форми розрахунків: готівкову та безготівкову. Відповідно до частини першої ст. 1088 ЦК України "Види безготівкових розрахунків", при здійсненні безготівкових розрахунків допускаються розрахунки із застосуванням платіжних доручень, акредитивів, розрахункових чеків (чеків), розрахунки за інкасо, а також інші розрахунки, передбачені законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту.

Зарахування зустрічних однорідних вимог є не формою розрахунків, а однією з підстав припинення зобов`язань, врегульованих главою 50 ЦК "Припинення зобов`язань". Зарахування зустрічних однорідних вимог регулюється статтями 601- 602 ЦК України, і ця підстава припинення зобов`язання відрізняється від виконання зобов`язання (стаття 599 ЦК України) або припинення зобов`язання за домовленістю сторін (стаття 603 ЦК України) ( п.63 постанови Верховного Суду від 22.01.2021 у справі №910/11116/19).

Одночасно, як встановлено судом, умови укладених між сторонами договорів №32-8 від 01.03.2003, №42-6 від 01.02.2006, № 44-16 від 01.07.2011 про надання комунальних послуг з водопостачання та водовідведення, також не містять жодних заборон щодо припинення зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

З огляду на вищевикладені обставини, суд вважає, що втрата чинності з 01.07.2019 Постанови № 1136 не може розглядатися як обставина, яка свідчить про відсутність підстав для припинення зустрічних однорідних зобов`язань між сторонами шляхом їх зарахування, оскільки згадана постанова є підзаконним актом, який регулював порядок проведення розрахунків між постачальниками та споживачами електричної енергії. В той же час, відповідно до ст. 602 ЦК України, ст.203 ГК України, зарахування зустрічних однорідних вимог є неможливим у випадках, передбачених саме законом, а не підзаконним актом.

Посилання позивача на те, що виконавче провадження з примусового виконання рішення господарського суду Полтавської області від 15.02.2018 у справі № 917/2053/17 є зупиненим відповідно до вимог Закону № 1730, на думку суду, не може розглядатися як обставина, яка може слугувати підставою для недійсності спірного правочину, оскільки відповідне зобов`язання позивача щодо сплати грошових сум відповідачу на виконання зазначеного рішення не є припиненим.

Позивачем не надано суду доказів закінчення відповідного виконавчого провадження або доказів припинення зазначеного вище зобов`язання з підстав, визначених главою 50 ЦК України, на момент вчинення відповідачем спірного правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ГПК України, для суд під час розгляду справи є обов`язковими вказівки Верховного Суду, викладені в постанові від 16.02.2021 по даній справі, щодо необхідності належним чином дослідити питання, чи поширюється дія Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" на правовідносини сторін у даній справі, та з`ясувати, чи не підлягає списанню сума пені, зазначена у заяві про зарахування зустрічних однорідних вимог.

Згідно з частиною 2 ст. 7 Закону № 1730, на заборгованість підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті для виробництва послуг централізованого водопостачання та водовідведення, послуг централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) електричну енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення станом на 1 липня 2016 року неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають врегулюванню, за умови розрахунків за поточне споживання електричної енергії протягом останніх трьох місяців поспіль в обсязі не менше 95 відсотків, у такий спосіб:

неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних, нараховані на зазначену в абзаці першому цієї частини заборгованість, погашення якої здійснено відповідно до статті 4 цього Закону, підлягають списанню;

неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних, нараховані на зазначену в абзаці першому цієї частини заборгованість, щодо якої відповідно до цього Закону укладено договір про реструктуризацію, підлягають списанню, за умови повного виконання підприємствами централізованого водопостачання та водовідведення договору про реструктуризацію заборгованості.

Як вбачається зі змісту рішення господарського суду Полтавської області від 15.02.2018 у справі № 917/2053/17 (том 1, а.с. 20-23), його предметом було стягнення заборгованості за електричну енергію, спожиту за період з 01.11.2016 по 30.11.2017, та штрафних санкцій (пені), інфляційних нарахувань та річних, нарахованих з 01.12.2016 на борг, який виник у вказаному періоді (з 01.11.2016 по 30.11.2017).

Таким чином, предметом спірного правочину є припинення шляхом зарахування зустрічних вимог зобов`язань, які виникли після 01.07.2016.

Враховуючи викладене, дія Закону № 1730 на спірні правовідносини не розповсюджується, а відповідні суми пені, стягнуті з позивача по даній справі рішенням господарського суду Полтавської області від 15.02.2018 у справі № 917/2053/17, не підлягають списанню на підставі вищезазначеного Закону № 1730.

З урахуванням викладеного, заявлені позовні вимоги визнаються судом необґрунтованими та підлягають відхиленню судом в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 129 (ч. 1), 232-233, 237-238 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.

2. Копію рішення надіслати учасникам справи в порядку, встановленому статтею 242 ГПК України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України). Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Пушко І.І.