ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про відмову у розстроченні виконання рішення суду

05.07.2021м. Дніпро№ 904/46/21

Суддя Господарського суду Дніпропетровської області Колісник І.І.

за участю секретаря судового засідання Тертишна К.В.

та представників:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився

розглянувши клопотання Обслуговуючого кооперативу "Мандриківська 127"

про розстрочення виконання рішення суду у справі

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до Обслуговуючого кооперативу "Мандриківська 127", м. Дніпро

про стягнення 274 000,57 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 17.06.2021 позовні вимоги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Обслуговуючого кооперативу "Мандриківська 127" про стягнення 274000,57 грн задоволено повністю; стягнуто з Обслуговуючого кооперативу "Мандриківська 127" на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" основний борг у сумі 209 972,03 грн, пеню у сумі 31160,56 грн, 3% річних у сумі 12335,17 грн, інфляційні втрати у сумі 14870,58 грн, збитки у сумі 5662,23 грн, судовий збір у сумі 2055,00 грн.

24.06.2021 до суду від Обслуговуючого кооперативу "Мандриківська 127" надійшло клопотання про розстрочку виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.06.2021 рівними частинами на один рік.

В обґрунтування поданого клопотання відповідач посилається на те, що його кооператив не є прибутковою організацією. Заборгованість відповідача перед позивачем виникла через систематичні неплатежі власників квартир багатоквартирного будинку перед відповідачем, у тому числі через несплату за спожите тепло, яке постачається від газової котельні.

Також відповідач зазначає, що у нього відсутнє майно, його рахунки за заявою позивача заблоковані, грошові кошти він отримує лише від власників квартир і нежитлових приміщень багатоквартирного будинку.

02.07.2021 засобами електронного зв`язку до суду від позивача надійшли заперечення на клопотання відповідача про розстрочку виконання рішення суду, в яких останній просить відмовити у задоволенні клопотання з наступних підстав.

Так, позивач указав, що відповідачем останній платіж в оплату суми боргу було здійснено 21.12.2019 на суму 1000,00 грн, після чого відповідач взагалі припинив виконувати свої зобов`язання з оплати за договором. Заборгованість у сумі 209 972,03 грн існує 27 місяців та з моменту подання позову минуло більше 6 місяців. За цей час відповідач мав можливість здійснити часткову оплату заборгованості.

Крім того, позивач зазначає, що обставини, на які посилається відповідач в обґрунтування розстрочки виконання рішення, не є винятковити обставинами. На думку позивача заявлене клопотання є способом затягування виконання рішення суду.

Клопотання Обслуговуючого кооперативу "Мандриківська 127" про розстрочку виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.06.2021 прийнято до розгляду ухвалою суду від 25.06.2021 з призначенням судового засідання на 05.07.2021.

У судове засідання представники сторін не з`явилися, про дату, час та місце засідання повідомлялися судом належним чином.

Явка представників сторін у судове засідання обов`язковою не визнавалась.

Заявлене відповідачем клопотання про розстрочення виконання рішення суду задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 331 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Отже, розстрочка виконання судового рішення є правом, а не обов`язком суду.

Частинами третьою - п`ятою статті 331 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує:

1) ступінь вини відповідача у виникненні спору;

2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан;

3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Отже, підставою для розстрочки виконання рішення суду можуть бути лише виняткові обставини, які істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до частини першої статті 18 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно з частиною першою статті 326 цього Кодексу судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

За приписами пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що стадія виконання судового рішення є частиною правосуддя (рішення у справах "Півень проти України" від 29.06.2004 заява №56849/00, "Горнсбі проти Греції" від 19.03.1997).

Відповідно до змісту рішення Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України" право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Також у рішенні Європейського суду з прав людини від 12.05.2011 у справі "Ліпісвіцька проти України" однозначно визначено про те, що судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні, у зв`язку з чим виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом, а його тривалість має досягати цілей, зазначених у пункті 1 статті 6 Конвенції щодо права кожної особи на розгляд його справи упродовж розумного строку.

Існування заборгованості, підтверджене обов`язковим та таким, що підлягає виконанню, судовим рішенням, надає особі, на чию користь воно було винесене, "законне сподівання" на те, що заборгованість буде їй сплачено, та така заборгованість становить "майно" цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 06.10.2011 у справі "Агрокомплекс проти України").

Європейський суд з прав людини також наголошував, що виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. У справі "Фуклєв проти України" (рішення від 07.06.2005) Європейський суд з прав людини вказав, що держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці.

Сукупний аналіз рішень Європейського суду з прав людини у справах "Алпатов та інші проти України", "Робота та інші проти України", "Варава та інші проти України", "ПМП "Фея" та інші проти України" достеменно засвідчує його однозначну позицію про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення та констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з Конституцією України.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012 №11-рп/2012).

Отже, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Тривале невиконання або несвоєчасне виконання національних судових рішень, за виконання яких Україна несе відповідальність, є структурною та системною проблемою, яку визначено в пілотному рішенні Європейського суду з прав людини, і запровадження ефективних засобів юридичного захисту стосовно відповідних порушень є прямим обов`язком держави.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, держава відповідальна за виконання рішення, ухваленого на користь стягувача у цій справі. Тривале невиконання рішення та відсутність засобів захисту прав стягувача на національному рівні спричиняє порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

За таких обставин виконання судового рішення є важливою стадією судового процесу у контексті забезпечення міжнародних демократичних стандартів щодо дотримання закріпленого у статті 8 Конституції України принципу верховенства права.

За змістом статті 73 Господарського процесуального кодексу України наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, встановлюються на підставі доказів.

Згідно зі статтями 13, 74 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій несе сторона.

Звертаючись із заявою про розстрочку виконання рішення суду, відповідач надав на підтвердження його неналежного фінансового становища:

- звіти ревізійної комісії від 29.08.2020, від 14.05.2021 відповідно до яких перевірка проводилася за період з 01.01.2019 по 31.12.2020 та якою встановлено, що у відповідача відсутні грошові кошти для сплати заборгованості перед позивачем;

- довідки про обіги грошових коштів на банківському рахунку, відповідно до змісту яких станом на 22.06.2021 у відповідача на рахунку наявні грошові кошти у сумі 20 611,78 грн;

- фінансову звітність за 2019, 2020 роки;

- бухгалтерська довідка за період з 01.01.2021 по 22.06.2021 про витрати відповідача.

За таких обставин відповідач надав докази на підтвердження його неналежного фінансового становища, тоді як доказів прийняття ним заходів щодо намагання виконати судове рішення з використанням усіх можливих правових механізмів (мирова угода зі стягувачем, переведення боргу, заміна способу виконання рішення суду тощо) відповідач не надає, як і не надає доказів на підтвердження можливості відповідачем виконати рішення суду у разі надання йому розстрочення виконання рішення суду.

Визначальним є також і те, що відповідачем не надано переконливих доказів на підтвердження здатності виконати ним боргові зобов`язання за рішенням суду протягом бажаного для нього графіка розстрочки: розгорнута систематизована інформація стосовно стану розрахунків з боку мешканців будинку відсутня.

Відповідач не довів належними й допустимими доказами, що заборгованість мешканців житлового будинку з оплати послуг відповідача достатня для погашення заборгованості перед позивачем протягом річного строку розстрочки. Жодних доказів на підтвердження заходів, які б приймалися до боржників для стягнення зазначеної заборгованості відповідач суду не надав.

За таких обставин відповідачем не надано доказів, які б підтверджували наявність виняткових обставин, що роблять неможливим або ускладнюють виконання ним судового рішення, а також свідчили б про його реальну здатність використати бажаний для нього період розстрочки для сплати заборгованості, а не про намір ухилитися від виконання рішення суду.

Безпідставне надання розстрочки без обґрунтування на те мотивів, без дотримання балансу інтересів сторін, порушує основи судового рішення, позбавляє кредитора можливості у повній мірі захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, у зв`язку з чим воно не може вважатися законним і справедливим.

Враховуючи викладене, правові підстави для надання розстрочки виконання судового рішення відсутні. Однак, це не позбавляє відповідача його права повторно звернутися до суду з аналогічною заявою, обґрунтованою належними й допустимими доказами, на етапі виконавчого провадження.

Керуючись статтями 234, 235, 331 Господарського процесуального кодексу України господарський суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання Обслуговуючого кооперативу "Мандриківська 127" про розстрочення виконання рішення господарського суду від 17.06.2021 у справі № 904/46/21 - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання - 05.07.2021 та може бути оскаржена до Центрального апеляційного господарського суду в порядку та строки, передбачені статтями 256, 257 ГПК України, з урахуванням підпункту 17.5 підпункту 17 пункту 1 розділу XI "Перехідні положення цього Кодексу.

Повний текст ухвали складено 06.07.2021.

Суддя І.І. Колісник