ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" липня 2021 р. Справа№ 910/1422/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Мальченко А.О.

Чорногуза М.Г.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження

без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція"

на рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2021 (повний текст рішення складено 05.04.2021)

у справі № 910/1422/21 (суддя Трофименко Т.Ю.)

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Культтовари+"

до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"

про стягнення 263 566, 15 грн., -

В С Т А Н О В И В :

У 2020 році Товариство з обмеженою відповідальністю "Культтовари+" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" про стягнення 263 566, 15 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач неналежним чином виконував зобов`язання за договором від 16.12.2019 поставки товару № 665(6)19УК/53-121-01-19-08937, укладеного 24.12.2019.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.04.2021 закрито провадження у справі № 910/1422/21 в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 244 962,30 грн. В іншій частині позовні вимоги задоволено повністю. Присуджено до стягнення з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Культтовари+" інфляційні у розмірі 11 715,97 грн., 3% річних у розмірі 6 887,88 грн. та судовий збір у розмірі 3 953,49 грн.

Не погодившись із прийнятим рішенням, Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2021 в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат та прийняти нове рішення в цій частині, яким в задоволенні вимог про стягнення % річних та інфляційних втрат відмовити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що інфляційні втрати та 3% річних безпідставно були нараховані позивачем та присуджені до стягнення судом оскільки строк виконання зобов`язання щодо оплати частини вартості товару в розмірі суми ПДВ в договорі не встановлений, враховуючи, що вимога сплати частини вартості товару в розмірі суми ПДВ до відповідача не надходила, отже строк оплати вартості товару в розмірі суми ПДВ не настав, а відтак здійснений позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат з урахуванням ПДВ не відповідає вимогам п. 3.2 договору.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.04.2021 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Чорногуз М.Г., Мальченко А.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.05.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2021, розгляд справи вирішено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).

Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 24.12.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Культтовари+" (постачальник) та Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (покупець) було укладено договір поставки товару № 665(6)19УК/53-121-01-19-08937 від 16.12.2019 (надалі також - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язався поставити, а покупець зобов`язався прийняти і сплатити товар, перелік, найменування, технічні характеристики, кількість, ціна якого визначені в п. 1.1 договору.

Строк поставки товару: грудень 2019 року. (п. 1.2 договору)

Згідно з п. 3.2 договору, оплата за поставлений товар здійснюється протягом 45 календарних днів з дати поставки, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника.

Договір вважається укладеним з моменту підписання сторонами і діє протягом 12 місяців з дати укладання. (п. 11.1 договору).

На виконання умов договору позивач поставив, а відповідач в свою чергу прийняв товар (диван двомісний Візит, диван замінник шкіри тримісний, крісло керівника "Фідель"), що підтверджується видатковою накладною № 3-57330 від 24.12.2019 на суму 244 962,30 грн.

На виконання умов договору позивач поставив, а відповідач в свою чергу прийняв товар (диван двомісний Візит, диван замінник шкіри тримісний, крісло керівника "Фідель"), що підтверджується видатковою накладною № 3-57330 від 24.12.2019 на суму 244 962,30 грн, яка оформлена належним чином та підписана уповноваженими представниками сторін і скріплена печатками підприємств без зауважень та заперечень.

Однак, у визначений п. 3.2 договору строк за поставлений товар відповідач не розрахувався, що свідчить про порушення ним своїх зобов`язань за договором.

Водночас, після відкриття провадження у справі № 910/1422/21 відповідачем було сплачено позивачу заборгованість за договором у повному обсязі на суму 244 962,30 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 1594 від 18.02.2021 та № 1382 від 18.02.2021.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам сторін, суд першої інстанції виходив з того, що між ними виникли договірні правовідносини, що підпадають під правове регулювання статей 525, 526, 610, 655, 692 Цивільного кодексу України. Встановивши факт поставки товару продавцем покупцю на виконання умов договору від 06.11.2019 №15776/53-124-01-19-11298, прийняття товару покупцем, часткову його оплату, Суд дійшов висновку про наявість підстав для задоволення позовних вимог про стягнення суми основного боргу.

Як уже було зауважено у цій частині, рішення суду першої інстанції заявником апеляційної скарги не оскаржується.

Водночас, позивачем заявлено до стягнення інфляційні у розмірі 11 715,97 грн та 3% річних у розмірі 6 887,88 грн за період прострочення відповідача з 08.02.2020 по 15.01.2021.

Колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується із доводами апелянта з приводу того, що здійснений позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат з урахуванням ПДВ не відповідає вимогам п. 3.2 договору та зазначає наступне.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу (частина 1 статті 691 Цивільного кодексу України).

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України унормовано, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Дана норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За нормою статті 632 Цивільного кодексу України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

За статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Укладаючи договір № 665(6)19УК/53-121-01-19-08937 від 16.12.2019 сторони погодили ціну договору з включенням до неї суми ПДВ, тобто грошове зобовязання відповідача за договором складає суму 244 962, 30 грн.

Пунктом 3.2 договору сторони погодили, що оплата за поставлений товар здійснюється протягом 45 днів з дати поставки шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника.

Як зазначалося вище, відповідачем було сплачено позивачу заборгованість за договором у повному обсязі на суму 244 962,30 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 1594 від 18.02.2021 та № 1382 від 18.02.2021, а отже відповідачем визнано наявність у нього грошового зобовязання перед позивачем за договором № 665(6)19УК/53-121-01-19-08937 від 16.12.2019.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду постановою від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 наголосив, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 3 % річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивачем здійснено арифметично правильний розрахунок як інфляційних втрат, так і 3% річних. Висновок суду про наявність підстав для їх стягнення, з огляду на встановлені судом обставини прострочення виконання зобов`язань за договором 665(6)19УК/53-121-01-19-08937 від 16.12.2019 в частині оплати повної вартості поставленого товару є мотивованими.

Доводи відповідача про безпідставність здійсненого позивачем нарахування інфляційних втрат, так і 3% річних на усю суму заборгованості, тобто і на суму ПДВ колегія суддів відхиляє у зв`язку з таким.

Так, справляння податку на додану вартість регулюється розділом V. "Податок на додану вартість" Податкового кодексу України.

Виходячи з системного аналізу пункту 9.1 статті 9, підпункту 14.1.178 пункту 14.1 статті 14, статті 180, статті 188 ПК України, податок на додану вартість (ПДВ) - це загальнодержавний непрямий податок, який входить в ціну товарів (робіт, послуг) та сплачується покупцем (споживачем робіт, послуг), але його облік та перерахування до державного бюджету здійснює продавець (виробник, надавач послуг), тобто особа, що здійснює господарську діяльність (платник податку).

Основою для розрахунку ПДВ виступає додана вартість - знов створена вартість підприємством за рахунок його власних факторів виробництва (землі, капіталу, робочої сили, підприємництва тощо).

Додана вартість (Value Added) це різниця між вартістю продукції, яку випускає підприємство, та вартістю засобів виробництва які ним використовуються; це вартість, яка додається в процесі виробництва товарів до вартості сировини, матеріалів, палива на кожній стадії руху товарів від виробника до споживача; це вартість послуги, яка надана юридичною особою до закупленої сировини та матеріалів своїми факторами виробництва; це чистий внесок фірми у створення товару.

Статтею 185 ПК України, яка входить до цього розділу, об`єктом оподаткування податком на додану вартість (далі - ПДВ) визначено: постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; ввезення товарів на митну територію України; вивезення товарів за межі митної території України; постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Відповідно до пункту 188.1 статті 188 Податкового кодексу України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв`язку з компенсацією вартості товарів/послуг. До складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені), три проценти річних від простроченої суми та інфляційні витрати, відшкодування шкоди, у тому числі відшкодування упущеної вигоди за рішеннями міжнародних комерційних та інвестиційних арбітражів або іноземних судів, що отримані платником податку внаслідок невиконання або неналежного виконання договірних зобов`язань.

Матеріалами справи підтверджується, що у зв`язку із здійсненим позивачем нарахуванням інфляційних втрат та 3% річних сума ПДВ не змінилась. Об`єктом оподаткування є постачання позивачем відповідачу товару, обумовленого Специфікацією №1 до договору, а для розрахунку суму ПДВ сторонами взято «чисту» вартість такого товару, без додавання будь-яких штрафних санкцій, інфляційних втрат та 3 % річних.

В силу положень чинного податкового законодавства, а також статей 625, 627-629, 632 Цивільного кодексу України, нарахування інфляційних втрат та 3% річних здійснюється на загальну суму заборгованості за договором, навіть за умови, що така заборгованість включає суму ПДВ. При цьому, нараховані на суму ПДВ інфляційні втрати та 3 % річних не включаються до суми ПДВ, визначеної договором, оскільки незалежно від нарахування їх на суму ПДВ ставновлять відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Як уже було зауважено, специфіка ПДВ полягає у тому, що такий податок хоча і сплачується покупцем (споживачем робіт, послуг), але його облік та перерахування до державного бюджету здійснює продавець (виробник, надавач послуг),тобто особа, що здійснює господарську діяльність (платник податку). У звязку з цим, та незважаючи на те, що сума ПДВ не залишається у позивача, а має бути перерахована до державного бюджету, останній, з огляду на прострочення відповідачем оплати повної вартості товару, а отже і загального розміру ПДВ, у будь-якому випадку має право на отримання від боржника компенсації (плати) за користування утримуваними ним грошовими коштами (у тому числі і сумою ПДВ), належними до сплати кредиторові.

Отже, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача інфляційних втрат у сумі 11 715,97 грн. та 3% річних у розмірі 6 887, 88 грн. за період прострочення відповідача з 08.02.2020 по 15.01.2021.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом повно та всебічно досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2020 у справі № 910/1422/21 відповідає фактичним обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а відтак передбачених законом підстав для зміни та скасування оскаржуваного рішення немає.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи та не спростовують висновків місцевого господарського суду, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Враховуючи вимоги ст. 129 ГПК України, судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, п.1 ч.1 ст. 275, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2021 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2021 року у справі №910/1422/21 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/1422/21.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді А.О. Мальченко

М.Г. Чорногуз