ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2021 р. Справа№ 911/1727/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Іоннікової І.А.

Тарасенко К.В.

Секретар судового засідання: Припутніцька Ю.В.

За участю представників учасників процесу: згідно протоколу судового засідання від 22.06.2021р.

Розглянув у відритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Синявське" на рішення Господарського суду Київської області від 18.11.2020 у справі №911/1727/20 (суддя Сокуренко Л.В., м. Київ, повний текст рішення складено 14.12.2020)

за позовом Заступника керівника Кагарлицької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Луб`янської сільської ради Рокитнянського району Київської області

до: 1) Товариства з додатковою відповідальністю "Синявське"

2) Державного реєстратора сектору державної реєстрації відділу адміністративних послуг Сквирської районної державної адміністрації Київської області Харченко Марини Ігорівни

про визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень

За результатами розгляду апеляційної скарги, Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Заступник керівника Кагарлицької місцевої прокуратури в інтересах держави (далі - прокурор) в особі Луб`янської сільської ради Рокитнянського району Київської області (далі - позивач/Луб`янська сільська рада) звернувся до Господарського суду Київської області з позовною заявою Товариства з додатковою відповідальністю "Синявське" (далі - відповідач-1/ТДВ "Синявське") та Державного реєстратора сектору державної реєстрації відділу адміністративних послуг Сквирської районної державної адміністрації Київської області Харченко Марини Ігорівни (далі - відповідач-1/державний реєстратор) про визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Сквирської районної державної адміністрації Київської області Харченко Марини Ігорівни, а саме:

- індексний номер: 44890057 від 28.12.2018, про реєстрацію права приватної власності за товариством з додатковою відповідальністю "Синявське" (09602, Київська область, Рокитнянський район, смт Рокитне, вул. Зарічна, 2, ) на об`єкт нерухомого майна, а саме: земельну ділянку з кадастровим номером :02:004:0005, площею 0,3886 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в с. Першотравневе Рокитнянського району Київської області;

- індексний номер: 44889876 від 28.12.2018, про реєстрацію права приватної власності за товариством з додатковою відповідальністю "Синявське" (09602, Київська область, Рокитнянський район, смт Рокитне, вул. Зарічна, 2, ) на об`єкт нерухомого майна, а саме: земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:0014, площею 0,6418 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в с. Першотравневе Рокитнянського району Київської області;

- індексний номер: 44890273 від 28.12.2018, про реєстрацію права приватної власності за товариством з додатковою відповідальністю "Синявське" (09602, Київська область, Рокитнянський район, смт Рокитне, вул. Зарічна, 2, ) на об`єкт нерухомого майна, а саме: земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:0011, площею 0,0454 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в с. Першотравневе Рокитнянського району Київської області.

Обґрунтовуючи позовні вимоги у справі, прокурор зазначає, що під час здійснення Кагарлицькою місцевою прокуратурою перевірки щодо додержання вимог земельного законодавства на території Луб`янської сільської ради Рокитнянського району Київської області, було встановлено порушення вимог законодавства у сфері земельних відносин при відчуженні земель у приватну власність ТзДВ "Синявське" (відповідач -1). Зокрема, прокуратурою було виявлено, що 28.12.2018 державним реєстратором Сквирської районної державної адміністрації Київської області Харченко М.І., всупереч вимог законодавства (без наявності правових підстав), прийняті рішення про державну реєстрацію права приватної власності за ТДВ "Синявське" на спірні земельні ділянки, перелік яких наведено у позовній заяві.

Підставою заявлених вимог є порушення державним реєстратором вимог ст. ст. 24, 27 Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду Київської області від 18.11.2020 у справі №911/1727/20 позовні вимоги задоволено повністю.

Визнано незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Сквирської районної державної адміністрації Київської області Харченко Марини Ігорівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 44890057 від 28.12.2018, про реєстрацію права приватної власності за ТДВ "Синявське" на об`єкт нерухомого майна, а саме: земельну ділянку з кадастровим номером :02:004:0005, площею 0,3886 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в с. Першотравневе Рокитнянського району Київської області.

Визнано незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Сквирської районної державної адміністрації Київської області Харченко Марини Ігорівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 44889876 від 28.12.2018, про реєстрацію права приватної власності за ТДВ "Синявське" на об`єкт нерухомого майна, а саме: земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:0014, площею 0,6418 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в с. Першотравневе Рокитнянського району Київської області.

Визнано незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Сквирської районної державної адміністрації Київської області Харченко Марини Ігорівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 44890273 від 28.12.2018, про реєстрацію права приватної власності за ТДВ "Синявське" на об`єкт нерухомого майна, а саме: земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:0011, площею 0,0454 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в с. Першотравневе Рокитнянського району Київської області.

Стягнуто солідарно з відповідачів на користь Прокуратури Київської області судовий збір у розмірі 6 306,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

- 10.08.2007 року, між Луб`янською сільською радою Рокитнянського району (Орендодавець) та ВАТ "Синявське", на підставі Законів України "Про місцеве самоврядування в Україні", "Про оренду землі" та рішення Луб`янської сільської ради від 18.05.2007 за № 60-Х-У ВАТ, укладено договір оренди земельної ділянки;

- ВАТ "Синявське" було перетворено в ТДВ "Синявське" (відповідача-1), що підтверджується наказом директора ВАТ "Синявське" № 71-Г від 23.09.2011;

- 17.08.2015 у Державному земельному кадастрі були зареєстровані земельні ділянки комунальної власності з кадастровими номерами №№ :02:004:0005; :02:003:0011 та :02:003:0014, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані в с. Першотравневе Рокитнянського району Київської області, з визначенням власника - Луб`янської сільської ради, якій належали ці земельні ділянки на підставі права власності;

- 10.08.2018 між Луб`янською сільською радою та ТДВ "Синявське" укладено додаткову угоду про поновлення строку дії договору оренди земельної ділянки від 10.03.2007, згідно якої поновлено право ТДВ "Синявське" оренди землі до 04.09.2027 року;

- на спірних земельних ділянках знаходяться об`єкти нерухомого майна, які на підставі акта прийому-передачі державного майна були передані Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області у власність Відкритого акціонерного товариства "Синявське";

- на момент здійснення державним реєстратором оскаржуваних записів, спірні земельні ділянки, які є землями комунальної власності, перебували у ТДВ "Синявське" виключно на праві оренди;

- власником спірних земельних ділянок, як на момент прийняття державним реєстратором спірних рішень так і на момент винесення судом рішення, є територіальна громада Рокитнянського району Київської області, від імені та в інтересах якої права суб`єкта комунальної власності здійснює Луб`янська сільська рада;

- будь-якого рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про передачу спірних земельних ділянок у власність відповідча-1 або про затвердження документації із землеустрою щодо формування спірних земельних ділянок та передачу їх у власність відповідача-1 матеріали справи не містять;

- державний реєстратор, під час проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, зобов`язаний перевірити інформацію про наявність або відсутність вже зареєстрованих речових прав, з метою недопущення одночасного існування їх подвійної державної реєстрації;

- доказів дотримання відповідачем-2 вимог ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та змінення перевірки державним реєстратором інформації про наявність або відсутність вже зареєстрованих речових прав, під час прийняття рішення про здійснення реєстрації права власності на спірні земельні ділянки, матеріали справи також не містять;

- врахувавши внесені Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16.01.2020, зміни до статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд визнав за можливе задовольнити позовні вимоги шляхом скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Сквирської районної державної адміністрації Київської області Харченко Марини Ігорівни.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із вказаним рішенням ТДВ "Синявське" (далі -відповідач-1), звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення від 18.11.2020 у справі №911/1727/20 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга ТзДВ "Синявське" обґрунтована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, зокрема, - ст. 21 Цивільного кодексу України, ст.ст. 78, 83 Земельного кодексу України та ст.ст. 2, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в також порушенням норм процесуального права, а саме - ст.ст. 5, 14, 162 Господарського процесуального кодексу України. Скаржник наголошує, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване судове рішення без урахування висновків щодо застосування норм права подібних правовідносинах, виїдених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16, від 16.01.2019 у справі №755/9555/18.

На переконання заявника апеляційної скарги, право або інтерес позивача, який вважає себе власником майна, може бути порушено внесенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про наявність права власності іншої особи.

Разом з тим, як вважає скаржник, рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію, тому, на переконання відповідача-1, скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав є неналежним способом захисту права або інтересу позивача.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

15.03.2021 від прокурора через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому останній просить апеляційну скаргу відповідача -1 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 18.11.2020 у справі № 911/1727/20- без змін.

Прокурор у відзиві на апеляційну скаргу ТзДВ "Синявське" вказував на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим підстави для його скасування - відсутні.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача та відповідача - 2 до суду апеляційної інстанції у встановлений строк не надходив.

Частиною 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України, що відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач та відповідач -2 не були обмежені у своїх процесуальних правах надати відзив на апеляційну скаргу через канцелярію суду або шляхом їх направлення на адресу суду поштовим відправленням. Відтак, приймаючи до уваги, що позивач та відповідач -2 у строк, встановлений судом апеляційної інстанції не подав відзивів на апеляційну скаргу, суд дійшов висновку, що неподання позивачем та відповідачем -2 відзиву не перешкоджає вирішенню справи по суті за наявними в ній матеріалами.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.01.2021 апеляційну скаргу ТзДВ «Синявське» у справі №911/1727/20 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді: Разіної Т.І., суддів: Іоннікової І.А., Тарасенко К.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду 22.01.2021 апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Синявське" на рішення Господарського суду Київської області від 18.11.2020 у справі №911/1727/20 залишено без руху.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.02.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю "Синявське" на рішення Господарського суду Київської області від 18.11.2020, розгляд справи призначено на 16.03.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.03.2021 розгляд справи №911/1727/20 відкладено на 13.04.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.04.2021 розгляд справи №911/1727/20 відкладено на 01.06.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.06.2021 розгляд справи №911/1727/20 відкладено на 22.06.2021.

Явка представників сторін

У судове засідання 22.06.2021 з`явився прокурор.

Позивач, відповідач-1 (скаржник) та відповідач -2 у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені належним чином, що підтверджується наявними у матеріалах справи повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Заяв/клопотань про відкладення розгляду апеляційної скарги від скаржника (відповідача-1) та відповідача -2 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду не надходило.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на те, що позивач, відповідач -1 (скаржник) та відповідач-2 належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання у даній справі, явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони (ст. 42 ГПК України), зважаючи на відсутність від позивача, відповідача -1 (скаржник) та відповідача -2 клопотань/заяв про відкладення розгляду справи з поданням відповідних доказів, а також враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності позивача, відповідача -1 (скаржник) та відповідача -2.

Позиція представників сторін у справі

Прокурор у судовому засіданні доводи апеляційної скарги заперечував з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу та просив апеляційну скаргу ТзДВ «Синявське» залишити без задоволення, а оскаржуване рішення-без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як убачається із матеріалів справи, відповідно до рішення Луб`янської сільської ради народних депутатів Рокитнянського району Київської області від 21.03.1995 року, спірні земельні ділянки були передані у постійне користування Державному підприємству "Синявський бурякорадгосп", для ведення сільськогосподарського виробництва та на підставі цього видано державний акт серії КВ на право постійного користування землею, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування за № 10 від 25.05.1995 (копія наявна у матеріалах справи).

Відповідно до наказу регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області № 8/64-ВП від 17.06.1996 року Державне підприємство "Синявський бурякорадгосп" перетворено у Відкрите акціонерне товариство "Синявське".

02.04.1997 року між регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області та Відкритим акціонерним товариством "Синявське" був укладений договір № 48 безоплатної передачі акцій, згідно якого було передано Відкритому акціонерному товариству "Синявське" акції.

05.07.1997 на зборах акціонерів Відкритого акціонерного товариства "Синявське" прийнято статут Відкритого акціонерного товариства "Синявське".

Згідно із п. 1.1. зазначеного статуту, ВАТ "Синявське" засноване відповідно до рішення регіонального Фонду державного майна України по Київській області від 17.06.1996 року № 8/64-ВП, шляхом перетворення Державного підприємства "Синявський бурякорадгосп" у Відкрите акціонерне товариство "Синявське", згідно з Декретом Кабінету Міністрів України від 17 травня 1993 року № 51-93 "Про особливості приватизації майна в агропромисловому комплексі" та Порядком перетворення в процесі приватизації державних підприємств у відкриті акціонерні товариства, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 07.12.1992 року № 686, згідно плану приватизації затвердженого регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області 05.06.1996 року, погодженого з Кабінетом Міністрів України.

У пункті 3.3. Статуту ВАТ "Синявське" зазначено, що Товариство є правонаступником державного підприємства "Синявський бурякорадгосп".

Пунктом 3.4. Статуту встановлено, що Товариство є власником свого майна і здійснює права власника у відповідності з цілями і напрямками своєї діяльності. Майно Товариства складається з основних засобів та оборотних коштів, а також цінностей, вартість яких відображено в балансі Товариства.

Згідно з свідоцтвом про право власності № 17-ВП-ЗД від 06.11.2001 року, виданого Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області, Відкритому акціонерному товариству "Синявське", що є правонаступником прав та обов`язків державного підприємства "Синявський бурякорадгосп", вбачається те, що майно зазначеного Товариства є колективною власністю акціонерів товариства, які придбали акції відповідно до Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств".

Як убачається із акта прийому-передачі державного майна Відкритого акціонерного товариства "Синявське" від 06.11.2001 року, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області передало у власність ВАТ "Синявське" (правонаступнику Синявського бурякорадгоспу) державне майно.

10.08.2007 року, між Луб`янською сільською радою Рокитнянського району (Орендодавець) та ВАТ "Синявське", на підставі Законів України "Про місцеве самоврядування в Україні", "Про оренду землі" та рішення Луб`янської сільської ради від 18.05.2007 за № 60-Х-У ВАТ, укладено договір оренди земельної ділянки. Відповідно до умов зазначеного договору, Відкритому акціонерному товариству "Синявське" передано у строкове платне користування (оренду) земельні ділянки загальною площею 6,0451 га в с. Першотравневе) Луб`янської сільської ради) під господарськими будівлями та дворами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, терміном дії договору на 10 років. 03.09.2007 проведено державну реєстрацію вказаного договору за реєстраційним номером 06 та згідно акту приймання-передачі земельної ділянки від 23.08.2007, в тому числі спірні земельні ділянки, були передані в оренду ВАТ "Синявське".

В подальшому, ВАТ "Синявське" було перетворено в ТДВ "Синявське" (відповідача-1), що підтверджується наказом директора ВАТ "Синявське" № 71-Г від 23.09.2011 (копія наявна у матеріалах справи).

17.08.2015 у Державному земельному кадастрі були зареєстровані земельні ділянки комунальної власності з кадастровими номерами №№ :02:004:0005; :02:003:0011 та :02:003:0014, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані в с. Першотравневе Рокитнянського району Київської області, з визначенням власника - Луб`янської сільської ради, якій належали ці земельні ділянки на підставі права власності.

Зазначене підтверджується наявними копіями у матеріалах справи витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Реєстрація відбулась на підставі технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Копії технічних документацій також містяться у матеріалах справи.

10.08.2018 між Луб`янською сільською радою та ТДВ "Синявське" укладено додаткову угоду про поновлення строку дії Договору оренди земельної ділянки від 10.03.2007, згідно якої поновлено право ТДВ "Синявське" оренди землі до 04.09.2027 року.

Відповідно до п. 2 зазначеної додаткової угоди, контрагенти узгодили, що будь-які посилання в тексті договору оренди землі від 10.08.2007 на Відкрите акціонерне товариство "Синявське" слід вважати такими, що стосуються Товариства з додатковою відповідальністю "Синявське".

28.12.2018 державним реєстратором Сквирської районної державної адміністрації Київської області Харченко М.І. прийняті рішення про державну реєстрацію права приватної власності за ТДВ "Синявське" за № 44890057, № 44890273 та № 44889876 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельні ділянки з кадастровими номерами :02:004:0005; :02:003:0011 та :02:003:0014 відповідно, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані в с. Першотравневе Рокитнянського району Київської області.

При цьому, підставами внесення вищенаведених записів реєстрації права власності, державним реєстратором зазначено - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриття розділу), індексні номери: 44890057, 44890273 та 44889876 від 28.12.2018.

В свою чергу, підставами виникнення права власності у ТДВ "Синявське", державний реєстратор зазначив у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наступні документи: акт прийому-передачі, серія та номер:, видавник: Відкрите акціонерне товариство "Синявське"; акт прийому-передачі державного майна, серія та номер:-, виданий 06.11 2001, видавник: Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області; договір безоплатної передачі акцій, серія та номер: 48, виданий 02.04.1997, видавник: Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області; свідоцтво про право власності, серія та номер: 17- ВП-ЗД, виданий 06.11.2001, видавник: Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області; наказ, серія та номер: 71-Г, виданий 23.09.2011, видавник: Відкрите акціонерне товариство "Синявське"; наказ органу Фонду державного майна, серія та номер: 8/64-ВП, виданий 17.06.1996, видавник Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області; витяг з Державного земельного кадастру, серія та номер: НВ-018, виданий 19.12.2018, видавник: Головне управління Держгеокадастру у Київській області.

Обґрунтовуючи позовні вимоги у справі, прокурор зазначає, що під час здійснення Кагарлицькою місцевою прокуратурою перевірки щодо додержання вимог земельного законодавства на території Луб`янської сільської ради Рокитнянського району Київської області, було встановлено порушення вимог законодавства у сфері земельних відносин при відчуженні земель у приватну власність ТДВ "Синявське". Зокрема, прокуратурою було виявлено, що 28.12.2018 державним реєстратором Сквирської районної державної адміністрації Київської області Харченко М.І., всупереч вимог законодавства (без наявності правових підстав), прийняті рішення про державну реєстрацію права приватної власності за ТДВ "Синявське" на спірні земельні ділянки, перелік яких наведено у позовній заяві.

Враховуючи вищенаведене у сукупності, прокурор вважає, що судом мають бути визнані незаконним та скасовані наступні рішення державного реєстратора Сквирської районної державної адміністрації Київської області Харченко Марини Ігорівни:

- індексний номер: 44890057 від 28.12.2018, про реєстрацію права приватної власності за товариством з додатковою відповідальністю "Синявське" (09602, Київська область, Рокитнянський район, смт Рокитне, вул. Зарічна, 2, ) на об`єкт нерухомого майна, а саме: земельну ділянку з кадастровим номером :02:004:0005, площею 0,3886 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в с. Першотравневе Рокитнянського району Київської області;

- індексний номер: 44889876 від 28.12.2018, про реєстрацію права приватної власності за товариством з додатковою відповідальністю "Синявське" (09602, Київська область, Рокитнянський район, смт Рокитне, вул. Зарічна, 2, ) на об`єкт нерухомого майна, а саме: земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:0014, площею 0,6418 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в с. Першотравневе Рокитнянського району Київської області;

- індексний номер: 44890273 від 28.12.2018, про реєстрацію права приватної власності за товариством з додатковою відповідальністю "Синявське" (09602, Київська область, Рокитнянський район, смт Рокитне, вул. Зарічна, 2, ) на об`єкт нерухомого майна, а саме: земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:0011, площею 0,0454 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в с. Першотравневе Рокитнянського району Київської області.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення прокурора, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача -1 не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Щодо представництва інтересів держави прокурором, суд апеляційної зазначає наступне.

Верховний Суд у постанові від 02.09.2020 у справі № 911/980/18 зазначив, що прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом.

Конституційний Суд України у рішенні від 08.04.1999 року № 3-рп/99, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», дійшов висновку, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Луб`янської сільської ради Рокитнянського району Київської області.

Згідно ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ч. 3 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування с рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Таким чином, інтереси держави порушені у зв`язку з незаконним вибуттям з комунальної власності земельних ділянок, розпорядником яких є позивач, що спричинило безпідставну втрату нерухомого майна у вигляді земельних ділянок.

Зважаючи на викладене, спеціально уповноваженого суб`єкта владних повноважень на розпорядження землями комунальної власності, до компетенції якого належить вжиття заходів реагування на виявлені порушення, є Луб`янська сільська рада Рокитнянського району Київської області

Відповідно до п. 3 ст. 131-1 Конституції України, на органи прокуратури покладено обов`язок представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно зі ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган " державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до положень ч. ч. 3, 4 ст. 53 ГПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Виходячи із змісту рішення Конституційного суду України у справі №3-рп/99 від 08.04.1999, прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. При цьому, інтереси держави можуть збігатись повністю, частково або не збігатись зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Так, Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави", визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорон землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

З врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (ч. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

Крім того, Європейський Суд з прав людини звертав увагу на категорії справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, п. 35) Європейський Суд з прав людини висловив таку думку (неофіційний переклад): "сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

Водночас, Європейський Суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

З огляду на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Таким чином, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п.3 ч.2 ст. 129 Конституції України).

Разом з тим, участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу (ч. ч. 3,4 ст. 53 ГПК України, ч. З ст, 23 Закону України "Про Прокуратуру").

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Нездійснення захисту" проявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

При цьому прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень для захисту інтересів держави.

Отже, звертаючись до суду з позовною заявою, прокурор, по-перше, реалізує конституційну функцію представництва інтересів держави в суді. При цьому прокурор є особливим суб`єктом господарського процесу і його участь у господарському судочинстві викликана необхідністю виконання функції представництва інтересів держави у випадках, передбачених законом (ст. 131-1 Конституції України, ст. 53 ГПК України, ст. ст. 23, 24 Закону України "Про прокуратуру").

По-друге, з викладеного вбачається, що органами, уповноваженим на захист цих інтересів держави у зв`язку з виявленим порушенням, не вжито жодних заходів, спрямованих на усунення наслідків правопорушення та стягнення спричинених збитків із відповідача.

31.10.2019 Кагарлицькою місцевою прокуратурою було направлено до Луб`янської сільської ради Рокитнянського району Київської області лист за № 36/3-135-вих.-9 про необхідність звернення до суду за захистом порушеного права територіальної громади.

01.11.2019, Лубянською сільською радою Рокитнянського району Київської області, на зазначений лист надано відповідь за № 225, з якої вбачається, що вказаним органом місцевого самоврядування заходи, щодо скасування в судовому порядку рішень про державну реєстрацію права власності на спірні земельні ділянки, не вживалися. Крім того, у зазначеному листі сільська рада звертається до Кагарлицької місцевої прокуратури Київської області з проханням вжиття заходів представницького характеру в інтересах сільської ради.

Як убачається із матеріалів справи, Луб`янською сільською радою Рокитнянського району Київської області не вжито жодних заходів реагування у зв`язку із порушеним правом держави та щодо поновлення зазначеного права держави, що свідчить про бездіяльність позивача щодо нездійснення останнім захисту інтересів держави.

З огляду на зазначені обставини неналежного здійснення Луб`янською сільською радою Рокитнянського району Київської області функцій у спірних правовідносинах, з урахуванням визнання уповноваженим органом фактичної неможливості самостійного належного захисту майнових інтересів держави, 12.05.2020 прокуратурою було складено та направлено позивачу лист, в якому повідомлено про здійснення представництва інтересів держави в особі позивача до відповідачів про визнання незаконними та скасування спірних рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Отже, з врахуванням викладеного, зазначені прокурором в позовній заяві обставини свідчать про бездіяльність Луб`янської сільської ради Рокитнянського району Київської області, а відтак, про наявність підстав для застосування прокурором представницьких повноважень з метою здійснення захисту інтересів держави.

Частиною 1 ст. 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб ( ч. 1 ст. 122 ЗК України).

За приписами ст. 82 ЗК України, юридичні особи (засновані громадянами України або юридичними особами України) можуть набувати у власність земельні ділянки для здійснення підприємницької діяльності у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) внесення земельних; ділянок її засновниками до статутного капіталу; в) прийняття спадщини; г) виникнення інших підстав, передбачених законом.

За змістом ст.ст. 125 та 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до ст. 80 ЗК України, суб`єктами права власності на землю є:

а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності;

б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності:

в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Так, у п. 3 Розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" від 06.09.2012 року встановлено, що з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються:

а) земельні ділянки:

на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади;

які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій;

б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах "а" і "б" пункту 4 цього розділу.

У відповідності до положень ст. 22 ЗК України (в редакції від 05.05.1993), право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право, Статтею 23 цього Кодексу передбачено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються місцевими радами.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що за відсутності рішення органу виконавчої влади або місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність або в користування, юридична особа або фізична особа не має права використовувати земельну ділянку державної або комунальної форми власності.

Тобто, відповідно до приписів чинного законодавства України, для користування земельною ділянкою потрібно набути на це право у встановленому законодавством порядку.

Статтею 22 ЗК України визначено, що землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково- дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

До земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя Господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та Інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під Інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

Згідно із п. б ч. 3 ст. 22 ЗК України, землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування сільськогосподарським підприємствам - для ведення товарного

Сільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям, крім державних і комунальних, землі сільськогосподарського призначення можуть належати на праві власності. Право власності на землю цих підприємств може набуватися шляхом внесення до статутного капіталу земельних ділянок їх засновників та придбання земельних ділянок за договорами купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами. Реалізація права власності на землю зазначеними сільськогосподарськими підприємствами здійснюється відповідно до закону (ст. 28 ЗК України).

Як вже зазначалось вище, відповідно до рішення Луб`янської сільської ради народних депутатів Рокитнянського району Київської області від 21.03.1995 року, спірні земельні ділянки були передані у постійне користування Державному підприємству "Синявський бурякорадгосп", для ведення сільськогосподарського виробництва та на підставі цього видано державний акт серії КВ на право постійного користування землею, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування за № 10 від 25.05.1995 (копія наявна у матеріалах справи).

Разом з тим, місцевим господарським судом встановлено, що вказані земельні ділянки не підлягали паюванню, не були розпайовані та не передавались у приватну власність, а перебували виключно на праві постійного користування у Державного підприємства "Синявський бурякорадгосп".

У подальшому, відповідно до наказу регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області № 8/64-ВП від 17.06.1996 року Державне підприємство "Синявський бурякорадгосп" перетворено у Відкрите акціонерне товариство "Синявське".

02.04.1997 року між регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області та Відкритим акціонерним товариством "Синявське" був укладений договір № 48 безоплатної передачі акцій, згідно якого було передано Відкритому акціонерному товариству "Синявське" акції.

05.07.1997 на зборах акціонерів Відкритого акціонерного товариства "Синявське" прийнято статут Відкритого акціонерного товариства "Синявське", у до п.3.3. якого зазначено, що ВАТ "Синявське" зазначено, що Товариство є правонаступником державного підприємства "Синявський бурякорадгосп".

Також п. 3.4. Статуту встановлено, що Товариство є власником свого майна і здійснює права власника у відповідності з цілями і напрямками своєї діяльності. Майно Товариства складається з основних засобів та оборотних коштів, а також цінностей, вартість яких відображено в балансі Товариства.

Згідно з свідоцтвом про право власності № 17-ВП-ЗД від 06.11.2001 року, виданого Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області, Відкритому акціонерному товариству "Синявське", що є правонаступником прав та обов`язків державного підприємства "Синявський бурякорадгосп", вбачається те, що майно зазначеного Товариства є колективною власністю акціонерів товариства, які придбали акції відповідно до Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств".

Відповідно до акта прийому-передачі державного майна Відкритого акціонерного товариства "Синявське" від 06.11.2001 року, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області передало у власність ВАТ "Синявське" (правонаступнику Синявського бурякорадгоспу) державне майно.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ст. 92 ЗК України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації; в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності; г) публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування"; ґ) заклади освіти незалежно від форми власності; д) співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Право постійного користування земельними ділянками може вноситися державою до статутного капіталу публічного акціонерного товариства залізничного транспорту, утвореного відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування".

Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Так, підстави припинення права користування земельною ділянкою визначені ст. 141 ЗК України, і їх перелік є вичерпним:

а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;

б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом;

в) припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ та організацій;

г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;

ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

д) систематична несплата земельного податку або орендної плати.

З наведеного вище вбачається, що порядок набуття, виникнення, а також припинення права постійного користування земельною ділянкою, що, зокрема, перебуває у комунальній власності, врегульований нормами ЗК України.

При цьому місцевим господарським судом вірно було зазначено про те, що державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, виданий Державному підприємству "Синявський бурякорадгосп" лише посвідчує факт надання такого права конкретній юридичній особі, в той час, як порядок отримання, виникнення та оформлення такого права визначений нормами ЗК України, зокрема, в ст. 123 ЗК України.

Відповідно до п. "в" ч. 1 ст. 141 ЗК України, підставами припинення права користування земельною ділянкою є припинення діяльності, зокрема, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій.

Водночас, припинення права користування земельною ділянкою з підстави припинення юридичної особи, зважаючи на положення ч. 1 ст. 141 ЗК України, допускається лише у випадку, коли припинення такої особи виключає правонаступництво.

Отже, право користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку, не втрачається внаслідок його не переоформлення підприємством, яке за змістом чинного Земельного кодексу України не може набувати права постійного землекористування, а зберігається за ним до приведення прав і обов`язків щодо такої земельної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства, у тому числі за правонаступником такого землекористувача.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 15.01.2020 у справі № 925/361/19 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22.05.2019 у справі №914/1104/18.

Матеріали справи свідчать та вставлено місцевим господарським судом, що 10.08.2007 року, між Луб`янською сільською радою Рокитнянського району (Орендодавець) та ВАТ "Синявське", на підставі Законів України "Про місцеве самоврядування в Україні", "Про оренду землі" та рішення Луб`янської сільської ради від 18.05.2007 за № 60-Х-У ВАТ, укладено договір оренди земельної ділянки. Відповідно до умов зазначеного договору, Відкритому акціонерному товариству "Синявське" передано у строкове платне користування (оренду) земельні ділянки загальною площею 6,0451 га в с.Першотравневе) Луб`янської сільської ради) під господарськими будівлями та дворами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, терміном дії договору на 10 років. 03.09.2007 проведено державну реєстрацію вказаного договору за реєстраційним номером 06 та згідно акту приймання-передачі земельної ділянки від 23.08.2007, в тому числі спірні земельні ділянки, були передані в оренду ВАТ "Синявське".

17.08.2015 у Державному земельному кадастрі були зареєстровані земельні ділянки комунальної власності з кадастровими номерами №№ :02:004:0005; :02:003:0011 та :02:003:0014, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані в с. Першотравневе Рокитнянського району Київської області, з визначенням власника - Луб`янської сільської ради, якій належали ці земельні ділянки на підставі права власності. Зазначене підтверджується наявними копіями у матеріалах справи витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Реєстрація відбулась на підставі технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Копії технічних документацій також містяться у матеріалах справи.

У подальшому, 10.08.2018 між Луб`янською сільською радою та ТДВ "Синявське" укладено додаткову угоду про поновлення строку дії договору оренди земельної ділянки від 10.03.2007, згідно якої поновлено право ТДВ "Синявське" оренди землі до 04.09.2027 року. Відповідно до п. 2 зазначеної додаткової угоди, контрагенти узгодили, що будь-які посилання в тексті договору оренди землі від 10.08.2007 на Відкрите акціонерне товариство "Синявське" слід вважати такими, що стосуються Товариства з додатковою відповідальністю "Синявське".

Відповідно до ч. 2 ст. 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Місцевим господарським судом вставновлено, що на спірних земельних ділянках знаходяться об`єкти нерухомого майна, які на підставі акту прийому-передачі державного майна були передані Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області у власність Відкритого акціонерного товариства "Синявське" (копія акта прийому-передачі від 06.11.2001 наявна у матеріалах справи).

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інтанції про те, що на момент здійснення державним реєстратором оскаржуваних записів, спірні земельні ділянки, які є землями комунальної власності, перебували у ТДВ "Синявське" виключно на праві оренди.

Водночас, власником спірних земельних ділянок, як на момент прийняття державним реєстратором спірних рішень так і на момент винесення судом рішення, є територіальна громада Рокитнянського району Київської області, від імені та в інтересах якої права суб`єкта комунальної власності здійснює Луб`янська сільська рада.

Виходячи з вагомості права власності поряд з іншими цивільним правами законом встановлена його непорушність (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до цієї ж норми закону ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в подальшому, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 3 вищевказаного Закону встановлено, що загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом.

Згідно зі ст. 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Право приватної власності підлягає державній реєстрації (ст. 4 вказаного Закону).

Статтею 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; виготовленні електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам (ч. 4 ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Згідно із ч. 3 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державний реєстратор: встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав з Єдиним державним реєстром судових рішень.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Органи державної влади, підприємства, установи та організації зобов`язані безоплатно протягом трьох робочих днів з моменту отримання запиту надати державному реєстратору запитувану інформацію в паперовій та (за можливості) в електронній формі.

Частиною 1 ст. 27 вказаного закону визначено документи, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності. До них, зокрема, відносяться, державний акт на право приватної власності на землю, державний акта на право власності на землю, державний акт на право власності на земельну ділянку або державний акт на право постійного користування - землею, виданих до 1 січня 2013 року; рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно та ін.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що особливості процедури державної реєстрації прав власності на нерухоме майно визначені Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - Порядок), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015 "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Пунктом 40 вищевказаного Порядку передбачено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та цим Порядком.

Згідно із п. 6 Порядку, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Пунктом 9 Порядку передбачено, що разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації.

Відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом (ч. 2 ст. 22 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Відповідно до п. 811 Порядку, державна реєстрація права власності на земельну ділянку, реєстрацію якого не проведено до 1 січня 2013 відповідно до законодавства, що діяло на момент його набуття, проводиться за умови встановлення факту переходу прав від особи, відомості про яку містяться в Державному земельному кадастрі, до особи, що заявляє свої права.

Для державної реєстрації права власності на земельну ділянку, права на яку набуваються шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у постійне користування із земель державної або комунальної власності, подається рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи надання у постійне користування або про затвердження документації із землеустрою щодо формування земельної ділянки та передачу її у власність чи надання у постійне користування (п. 812 постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127).

Разом з тим, рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про передачу спірних земельних ділянок у власність відповідча-1 або про затвердження документації із землеустрою щодо формування спірних земельних ділянок та передачу їх у власність відповідача-1 матеріали справи не містять.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що державний реєстратор, під час проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, зобов`язаний перевірити інформацію про наявність або відсутність вже зареєстрованих речових прав, з метою недопущення одночасного існування їх подвійної державної реєстрації.

Таким чином, здійснення запиту для встановлення наявності або відсутності вже зареєстрованих речових прав на об`єкт нерухомого майна є не правом, а обов`язком державного реєстратора.

Однак, доказів дотримання відповідачем - 2 вимог ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та змінення перевірки державним реєстратором інформації про наявність або відсутність вже зареєстрованих речових прав, під час прийняття рішення про здійснення реєстрації права власності на спірні земельні ділянки, матеріали справи також не містять.

Водночас як встановлено судом апеляційної інстанції так і місцевим господарським судом, що на момент здійснення державним реєстратором оскаржуваних записів, спірні земельні ділянки, які є землями комунальної власності, перебували у ТДВ "Синявське" виключно на праві оренди.

При цьому, документи, визначені державним реєстратором, в якості належних та допустимих доказів наявності права власності на спірні ділянки у відповідача-1, не є належним доказами виникнення права власності, в розумінні ЦК України та ЗК України, у зв`язку із чим вони не підтверджують наявність у ТДВ права власності на спірні земельні ділянки, тому спірні рішення державного реєстратора прийняті незаконно.

Протилежного суду не доведено. Інших доказів, на підтвердження наявності у відповідача-1 права власності на спірні земельні ділянки до суду не подано.

Враховуюч вище викладене суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що вимоги про визнання незаконними та скасування відповідних рішень обґрунтовано задоволені місцевим господарським судом у спосіб передбачений ч. 3 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Мотиви прийняття або відхилення аргументів, викладених скаржником апеляційній скарзі

Щодо аргументів скаржника про обрання позивачем у спірних правовідносинах неналежного способу захисту порушеного права через вимогу позивача про скасування оспорюваних рішень держреєстратора, а не запису про проведену реєстрацію права згідно з цими рішеннями, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

За змістом п.1 ч.1 ст.2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст.11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

У ч.2 ст.26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній до 16.01.2020, яка діяла на час прийняття оскарженого рішення державного реєстратора) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01.01.2013, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Поряд з тим, згідно із ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 ч. 3 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції (яка діяла на час подання позову та винесення судом першої інстанції рішення), на відміну від положень частини 2 статті 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Викладене свідчить, що з 16.01.2020, тобто на час звернення Заступника керівника Кагарлицької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Луб`янської сільської ради Рокитнянського району Київської області з позовом у цій справі, такого способу захисту порушених речових прав (про який зазначає скаржник) як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав.

Водночас у пункті 3 розділу ІІ «;Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16.01.2020 цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі №906/516/19 та від 03 вересня 2020 року у справі №914/1201/19, від 14.07.2020 у справі № 910/8387/19).

Як зазначалось вище, Заступник керівника Кагарлицької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Луб`янської сільської ради Рокитнянського району Київської області звернувся до Господарського суду Київської області з позовною заявою Товариства з додатковою відповідальністю "Синявське" та Державного реєстратора сектору державної реєстрації відділу адміністративних послуг Сквирської районної державної адміністрації Київської області Харченко Марини Ігорівни про визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Сквирської районної державної адміністрації Київської області Харченко Марини Ігорівни.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає, що обраний прокурором спосіб захисту у вигляді визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора є цілком ефективним та належним.

При цьому, суд апеляційної інстанції встановив, що постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 915/127/18, на яку посилається скаржник, ухвалена за позовом ПрАТ "Виробничо-комерційне підприємство "Каро" до Врадіївської районної державної адміністрації про скасування рішення Врадіївської районної державної адміністрації про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 38096214 від 13.11.2017, а саме права оренди земельної ділянки; скасування рішення Врадіївської районної державної адміністрації про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 38098726 від 13.11.2017, а саме права оренди земельної ділянки.

Водночас у цій постанові викладено висновок, на який посилається скаржник, про те, що: "при цьому рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права оренди (частина друга статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень")".

Проаналізувавши висновок, на який посилається скаржник, суд апеляційної інтанції вважає необґрунтованим посилання скаржника про те, що оскаржуване судове рішення ухвалене без урахування таких висновків, оскільки зміст оскаржуваного рішення не суперечить висновку, на який посилається скаржник.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що з 16.01.2020, тобто на час звернення Заступника керівника Кагарлицької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Луб`янської сільської ради Рокитнянського району Київської області із позовом діяла інша редакція статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", і такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав.

Твердження скаржника про те, що позивачем належними та допустимими доказами не було доведено того, що сірпні земельні ділянки належать на праві власності Луб`янській сільській раді Рокитнянського району Київської області, то зазначене не було предметом заперечень відповідача, тому відповідно до ч. 5 ст. 269 ГПК України судом апеляційної інстанції не приймається та не розглядається.

Інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, викладених в оскаржуваному рішенні.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст.ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи із фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про ву задоволені позову, у зв`язку з його доведеністю та обґрунтованістю.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною 1 ст. 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду в розумінні ст. 277 ГПК України, з викладених в апеляційній скарзі обставин.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд зазначає, що рішення місцевого господарського суду прийняте з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування рішення Господарського суду Київської област від 18.11.2020 у справі №911/1727/20, та, відповідно, апеляційна скарга ТДВ «Синявське» є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Розподіл судових витрат

Судовий збір за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 129 ГПК України покладається судом на скаржника.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Синявське" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 18.11.2020 у справі №911/1727/20 залишити без змін.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Справу №911/1727/20 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складений та підписаний -05.07.2021.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді І.А. Іоннікова

К.В. Тарасенко